mot · FW02361 · 1973-01-23 00:00:00 — av m. fl. Statsmakternas målsättning för bostadspolitiken är att hela befolkningen skall beredas sunda, rymliga, välplanerade och ändamålsenligt utrustade bostäder till rimliga kostnader. Denna målsättning, som lades fast 1967, är enligt vår mening alltför begränsad. Miljöaspekterna och angelägenheten av att bereda samma möjligheter till bra bostäder över hela landet har inte beaktats. Kostnadsutvecklingen på bostadsområdet är otillfredsställande. De kraftiga bostadskostnadsökningarna dämpades något . ändrades detta förhållande, och kostnaderna steg kraftigare . Prisstoppet hade en kortsiktig positiv effekt på kostnadsutvecklingen. Kostnadsutvecklingen har inneburit att människor med normala inkomster inte har råd att utan bidrag bo i nyproduktionen trots att lägenheterna är av normal storlek och standard. Mot denna bakgrund är det viktigt att bl. a. forskningen om bostadsbyggandet intensifieras. Det är viktigt att de kostnadssänkande åtgärderna inom bostadsbyggandet kan överblickas i samtliga sina delar och att kunskap kan nås om deras inbördes relationer. Vi vill i det här sammanhanget påpeka att den kraftiga koncentrationen till storstadsregionerna under haft stor betydelse för kostnadsutvecklingen i dessa regioner. Detta har lett till en överhettning av byggnadssektorn inom dessa områden som verkat kostnadsdrivande. Det finns anledning att påpeka detta även om situationen inte kan sägas vara akut. En förutsättning för att man skall nå de bostadspolitiska målen inte minst från kostnadssynpunkt är att byggnadsföretagen arbetar under en stimulerande och innovationsskapande konkurrens. finns i många kommuner en tendens till koncentration till ett eller ett fåtal byggnadsföretag. Samhället måste därför aktivt gripa in och skapa regler som garanterar konkurrens i bostadsbyggandet. Byggföretagen arbetar med en mängd olika konkurrensmedel, vilka inte alltid tjänar den samlade konkurrenssituationen inom branschen. Lika ofta syftar åtgärderna till att stärka det egna företagets position genom förhindrande av konkurrens. Exempel på detta utgör byggföretagens markköp och utvecklingen mot att man köper upp eller skaffar sig kontroll över byggmaterialleverantörerna. Byggformerna har stor betydelse för möjligheterna att upprätthålla konkurrensen inom branschen. Ett koncentrerat höghusbyggande kräver t. ex. specialutrustning som endast ett fåtal mycket stora byggföretag kan förränta. Småhus- eller låghusproduktionen däremot kan försiggå under tekniskt sett mera enkla former men ändå till relativt låga kostnader. Utvecklingen mot ett ökat koncentrerat höghusbyggande har därför påskyndat strukturomvandlingen inom byggsektorn. Ett ökat småhusbyggande skulle däremot ge förutsättningar för en förstärkt konkurrens. Mot den redovisade bakgrunden är det angeläget att konkurrensgaranterande åtgärder vidtas. 1 första hand bör åtgärderna inriktas på att skapa konkurrens mellan byggherrarna, vilket innebär att man måste koncentrera sig på anbuden i anslutning till byggnadsprojekten. Sedan gäller det naturligtvis att förstärka konkurrensmomentet också på byggnadsbranschens olika delmarknader. Slutligen gäller det att skapa konkurrens mellan de bostadsförvaltande företagen. har lagt fram ett betänkande som utförligt behandlar konkurrensproblematiken. Remissbehandlingen på detta betänkande är avslutad och betänkandet bereds enligt statsverkspropositionen i . Mot den bakgrunden avvaktar vi att i detalj föreslå åtgärder för främjande av konkurrensen till dess att Kungl. Maj:ts ställningstagande till utredningsförslaget finns på bord. Vi måste emellertid konstatera att en bättre konkurrens i bostadsbyggandet för bostadskonsumenterna framstår som ett så angeläget krav att vi redan nu föreslår att i princip beslutar om anbudskonkurrens som villkor för statligt bostadslån. Undantag från en sådan regel bör kunna medges om låntagaren visar att kostnaderna även utan detta förfarande kan godtas i jämförelse med likvärdiga konkurrensprojekt och i de fall där fastigheten skall bebos av byggherren. Kravet om anbudskonkurrens får heller inte leda till att en sund saneringsverksamhet försvåras. När det gäller projektstorleken som en konkurrenshämmande faktor vill vi understryka att detta problem helt faller inom den kommunala beslutssfären. Någon lagstiftning eller liknande åtgärd, vilken direkt förelägger kommunerna hur stora projekt som kan accepteras, bör därför inte vidtas. Vi vill emellertid framhålla att redan i byggnadsprojekt i storleksordningen 200300 lägenheter har de mest påfallande stordriftsfördelarna uppnåtts. En sådan siffra bör kunna tjäna som vägledning åt kommunerna i deras bostadsplanering. Vi har förordat byggande i mindre projekt och kan nu konstatera att denna inställning håller på att bli allmänt accepterad. Genom byggande i mindre projekt skapas förutsättningar för att successivt bygga ut olika bostadsområden. Därigenom kan en ensidig ålderssammansättning förebyggas. I vad gäller de bostadsförvaltande företagen har någon verklig konkurrens dem emellan inte funnits. Marknaden har i stor utsträckning varit en säljarens marknad omgärdad av starka regleringar. Det faktum att man nu i viss mån kan tala om balans på hyresmarknaden förändrar denna situation, vilket också den nya hyreslagen gör. Enligt nu gällande hyreslagstiftning pekas de allmännyttiga bostadsföretagen ut som prisledande. Den särställning som de allmännyttiga bostadsföretagen därigenom får innebär ett stort ansvar för dessa att verka prispressande. Det är därför viktigt att dessa företag inte omger sig med en omfattande byråkrati, vilken i hyreskostnad för konsumenten har samma effekt som den vinst de privata företagen eftersträvar. En decentraliserad förvaltning inom bostadsföretagen framstår som önskvärd. Vi vill betona att de allmännyttiga bostadsföretagens särställning motiverar en hög grad av offentlighet i deras förvaltning. Deras ställning motiverar också kravet att de alltid bör tillämpa offentlig entreprenad för sitt byggande. Planering och regional fördelning Enligt beslut skulle bostadsbyggnadsplanen ha ett femårigt perspektiv. För de två senare åren av planeringsperioden skulle emellertid planen endast omfatta ett mindre antal kommunblock, nämligen dem med klart expansivt näringsliv, en långsiktig positiv befolkningsutveckling, behov av ett kontinuerligt byggande och därmed också underlag för en långsiktig planering av bostadsbyggandet. har alltsedan detta systems införande kraftigt kritiserat principerna för bostadsbyggnadsplanens uppbyggnad. Senast i förra årets partimotion kritiserade vi detta system. Enligt vår mening har det varit helt oacceptabelt att på detta sätt peka ut en majoritet av landets kommuner som varande i avsaknad av ett expansivt näringsliv, en långsiktig positiv befolkningsutveckling, behov av ett kontinuerligt bostadsbyggande och därmed också i avsaknad av ett behov av långsiktig planering av bostadsbyggandet. har framfört en liknande kritik. Mot denna bakgrund noterar vi med stor tillfredsställelse att regeringen i statsverkspropositionen nu har instämt i vår kritik och ger alla kommuner samma planeringsperiod för att därigenom slippa peka ut vissa kommuner. Tyvärr måste vi dock konstatera att ett utpekande av kommunerna dock har skett i annan ordning från statsmakternas sida genom höstens beslut om ortsklassificering. Vi noterar med tillfredsställelse att regeringen numera helt har tillmötesgått vårt krav om att fördelningen på de olika kommunerna av bostadsbyggnadsramarna skall ske på länsnivå. Denna princip ger enligt vår mening ytterligare kraft åt vårt krav om länsdemokrati. De två närmaste åren skall det s. k. miljonprogrammet för bostäder fullföljas. Av detta program återstår ca 180 000 lägenheter, vilket innebär att det räcker med 90 000 lägenheter för att uppfylla detta program. I statsverkspropositionen föreslås ett bostadsbyggnadsprogram om 88 000 lägenheter och en projektreserv på 1* 1973. 3 sami Nr 361-362 10 000 lägenheter. Samma program föreslås , dock att bostadsbyggnadsprogrammet inte omfattar någon projektreserv. Det föreslås vidare att projektreserven skall kunna användas för byggande i samband med regionalpolitiska insatser utöver dess funktion som konjunkturregulator. De mättnadstendenser som finns på bostadsmarknaden har gjort att ett helt nytt perspektiv på bostadsbyggandet kommit fram. Vi har inte längre det tidiga sextiotalets akuta bostadsbrist, vilket i stor utsträckning inriktat bostadsproduktionen på att så snabbt som möjligt ge människorna tak över huvud. Det var mot den bakgrunden som miljonprogrammet antogs, och det är fortfarande mot denna bakgrund som samma program skall fullföljas. Det antal tomma lägenheter som har kunnat konstateras skall inte i första hand ses som ett resultat av en produktion av för många lägenheter. Det beror dels på att produktionen varit inriktad på en typ av lägenheter och människors önskemål på en annan typ av lägenhter, dels på lågkonjunkturen och den därmed sammanhängande förändringen i invandring. Det går emellertid inte att bortse ifrån att bostadsbyggandet är mitt inne i en omdimensioneringsprocess. Bostadsbyggandet kommer att hållas på en internationellt sett hög nivå - men inte på samma höga nivå som varit fallet . Denna omdimensionering kommer att skapa stora problem för främst byggarbetskraften, vilken är utsatt för en omfattande arbetslöshet. Det är angeläget att det minskade bostadsbyggandet efterföljs av andra typer av anläggningsarbeten för att rädda sysselsättningen åt denna yrkesgrupp bl. a. i vad gäller lokalbyggande och upprustningsarbeten. Vi förutsätter att de av Kungl. Maj:t tillkallade sakkunniga för denna fråga arbetar snabbt för att få fram konkreta förslag till åtgärder. Mot bakgrund av de mättnadstendenser som gjort sig gällande på bostadsmarknaden och det därmed sammanhängande behovet av en total neddimensionering av bostadsbyggandet finner vi de av regeringen föreslagna ramarna för bostadsbyggandet vara ändamålsenliga. Det problem som funnits att över huvud taget placera bostadskvoterna i olika kommuner aktualiserar enligt vår mening en annan frågeställning, nämligen möjligheten att genom bostadsbyggnadsramarna över huvud taget kunna styra bostadsbyggandets omfattning. har enligt sina direktiv att pröva denna fråga, och vi förutsätter att arbetet med detta problemkomplex sker skyndsamt. De tomma lägenheterna är ett nytt fenomen för den svenska bostadsmarknaden. Inledningsvis vill vi konstatera att detta fenomen inte enbart medför negativa förhållanden för bostadskonsumenterna. De medför också ett minskat köande för att få bostad och en ökad valfrihet, faktorer som måste anses som synnerligen viktiga. En målsättning inom bostadspolitiken måste vara att ge konsumenterna valmöjligheter. Det är inte rimligt att den bostadssökande utan vidare skall vara tvingad att acceptera den lägenhet som blir anvisad. Förutsättningen för en ökad valfrihet är att marknaden inte präglas av en akut bristsituation. Den nya situationen ökar möjligheterna för de boende att välja den bostad de trivs bäst med. I en fungerande och från konsumentsynpunkt acceptabel bostadsmarknad måste tomma lägenheter anges som ett normalt inslag och också som ett önskvärt förhållande under förutsättning att de lägenheter som står tomma är få och jämt fördelade över landet. En viss lagerhållning betraktas som ett normalt förhållande för andra varor som konsumeras, och någon principiell skillnad i vad gäller bostadsmarknaden i det avseendet kan inte finnas. Dagens situation kan sägas vara ett problem i och med att de tomma lägenheterna finns koncentrerade till ett begränsat antal kommuner. Det är alldeles uppenbart att bostadsföretagen i dessa kommuner har problem, vilket också noteras från sida i och med höstens beslut om lån för täckande av hyresförlust. Vi vill emellertid inskärpa att bostadsföretagen måste på ett helt nytt sätt ta hänsyn till en viss lägenhetsreserv i sin planering av hyressättningen. Det får inte betraktas som en normal situation att staten går in och tillskjuter medel via lån, vilka sedermera i vissa fall skall kunna bli avskrivna, för att klara en felplanering. I och med att minskningen i bostadsbyggandet totalt endast har omfattat flerfamiljshus och en viss ökning i småhusbyggandet skett har andelen småhus ökat. Internationellt sett ligger vi emellertid mycket lågt. Jämförbara länder har nära nog dubbelt så stor småhusandel som . Ett fritt val mellan olika boendeformer bör vara en naturlig strävan i ett samhälle med hög standard. torde småhusbyggandet avsevärt understiga konsumenternas önskemål. Detta är allvarligt då för många inte minst för barnfamiljerna småhusen representerar den bästa boendemiljön. Antalet småhus som byggts har trots viss ökning inte genomgått någon genomgripande förändring . Detta sammanhänger med att statsmakternas beslut och regleringar inte medgett detta. Det begränsade småhusbyggandet torde bl. a. bero på att småhusen utgjort en del av kvoteringen och övergången till fördelning av bostadskvoten i m2 våningsyta. Åtgärder bör vidtas för att stimulera ett så omfattande småhusbyggande att småhusens andel av bostadsmarknaden motsvarar konsumenternas önskemål. Mot bakgrunden av den nu rådande efterfrågesituationen motiverar detta att uppgjorda planer på många håll revideras. En första målsättning bör vara att nå en småhusandel om av antalet färdigställda bostäder. Den statliga låneramen för lägenheter omfattar även småhus. vår mening skulle ett fritt byggande av styckebyggda småhus utöver den kvotering som sker av bostadsbyggande på olika kommuner inte medföra några påtagliga samhällsekonomiska risker. En sådan åtgärd skulle medföra en förbättrad möjlighet att tillföra landsbygden och de mindre tätorterna en nyproduktion som är angelägen dels för att förbättra bostadssituationen för den redan bosatta befolkningen, dels för att ge dem som av olika skäl inte minst miljöskäl önskar flytta till landsbygden möjlighet att lösa sin bostadssituation. Vad beträffar storstadsregioner, där småhusbyggandet utgör en liten andel av produktionen, måste givetvis de inflationsdrivande konsekvenserna av ett fritt småhusbyggande följas med speciell uppmärksamhet och åtgärder kunna vidtas för att bemästra eventuellt uppkommande problem. Boendet i stora flerfamiljshus i hårt exploaterade områden innebär för många människor en otillfredsställande boendemiljö. Inte minst gäller det barnfamiljerna. Det ökade byggandet av flerfamiljshus med marknära lägenhter utgör här en positiv alternativ lösning. Det bör observeras att byggandet av sådana flerfamiljshus inte nödvändigtvis innebär högre kostnader än höghusbyggande. Vissa erfarenheter tyder på att förhållandet kan vara det omvända. Det är angeläget att man inom byggnadsforskningen noga följer upp de erfarenheter som gjorts vid byggande av flerfamiljshus där de boende får markkontakt och att de byggmetoder som detta erfordrar utvecklas. Bostadspolitiken har i stor utsträckning kretsat kring frågor rörande tekniska standardkvaliteter och bostadsbyggandets totala volym. Med tanke på de hygieniska förhållanden som rådde i städerna under början av århundradet, frånvaron av centralvärme samt vatten och avlopp i en stor del av bostadsbeståndet, och den omfattande bostadsbristen har detta varit en naturlig utgångspunkt för reformsträvandena. är i stor utsträckning dessa problem lösta. finns emellertid stora problem kvar i centrala stadskärnor och i saneringsområden. a. saneringsutredningen har studerat denna problematik. Genom den inriktning bostadspolitiken haft har de yttre miljövärdena kommit att eftersättas. Trots all misär som fanns i gångna tiders bostäder och bostadsområden, så fanns i bebyggelsen en variationsrikedom som gjorde miljön levande. En stor del av befolkningen kunde också tillgodogöra sig en god yttra miljö genom den omgivande naturens innehållsrikedom i och med att flera människor levde i glesbygden. I många nyproducerade bostadsområden har miljökraven fått förnyad aktualitet. Genom standardiseringen i byggprocessen och genom bilismen har allt fler människor kommit att uppleva sin miljö som torftig. Främst har kritiken riktat sig mot de mycket stora utbyggnadsområdena i storstädernas utkanter. Även i mindre städer och samhällen finns dock exempel på miljöopinioner där nytillkommande bebyggelse kritiseras för ensidighet och tristess. Att kritiken mot de större tätorternas bristfälliga bostadsmiljöer inte är kverulans utan ett uttryck för en medveten opinion visar bl. a. det faktum att småorter belägna inom pendelavstånd från större centra sedan bortåt ökar sin befolkning. har dessa samhällen uppvisat vikande befolkningstal . De som flyttar från stadskärnorna till dessa småorter uppger boendemiljön som viktigaste skälet för flyttningen. Bomiljön måste självfallet betraktas som en viktig del av vår totala livsmiljö. Det är viktigt att bomiljön utformas så att människorna trivs och kan utvecklas. Inte minst viktigt är detta med tanke på att boendemiljön i stor utsträckning påverkar barnens utveckling och attityder. Barnens behov av lek och kontakter måste tillgodoses på samma sätt som de vuxnas behov av rekreation, vila och kontakter med andra människor. De bostadsområden som finns saknar ofta de nödvändiga kvaliteterna härför. Det är därför viktigt att åtgärder sätts in för att dels förbättra redan befintliga bostadsområden, dels skapa en attraktiv miljö i nytillkommande områden. För barnen måste kravet gälla att den yttre miljön utformas så att sammanhängande bostadsområden blir bilfria och att lekplatser och lekytor finns i tillräcklig omfattning. En målsättning bör vara att man från varje småbarnslekplats som betjänar ett visst antal lägenheter skall kunna hålla ögonkontakt mellan bostad och lekplats. Miljön för ungdomar och vuxna måste utformas så att den blir kontaktskapande. Många av de områden som byggts har inte haft den egenskapen. Kontaktskapande kan ett område sägas vara om det innehåller lokaler för gemensam samvaro och om service och andra anordningar är så lokaliserade att människor möter varandra på väg till och från dessa eller till och från arbetet. Mot bakgrund av bl. a. att antalet enpersonershushåll ökar starkt kan en planering som inte tar hänsyn till människors kontaktbehov skapa isolering med sociala och psykiska skador som följd. måste bostäderna utformas så att de äldre ges möjligheter att bo kvar i sina lägenheter. I nytillkommande områden bör dessutom möjligheter skapas för äldre att välja sin bostad i närheten av sina barn och barnbarn. Härigenom skulle den från många synpunkter angelägna tregenerationersfamiljen kunna möjliggöras. En sådan boendeplanering skulle såväl underlätta för barn att ta hand om åldrande föräldrar som för dessa att hålla nära kontakt med barn och barnbarn. Det rent estetiska innehållet i ett bostadsområde är en betydelsefull del av miljön. Ett område med variation mellan olika hustyper, färger, fasadmaterial och friytor skapar en variation som inbjuder till utnyttjande av friytor och grönområden. När det gäller bostadsområdens estetiska utformning bör i större utsträckning än konstnärer och kulturarbetare kunna engageras i arbetet. Enligt gjorda undersökningar visar utvecklingen att de mindre tätorterna bäst svarar mot många människors krav på en god boendemiljö. De mindre tätorter som ligger inom pendlingsavstånd från större centra ökar i folkmängd. Människor som tidigare bott i stora tätorter men flyttat ut till de mindre uppger i de flesta fall miljöskäl som främsta orsak till utflyttningen. Den positiva befolkningsutvecklingen i de mindre tätorterna visar enligt vår mening att människorna värderar olika miljövärden mer än bostadsplanerare varit medvetna om. Inte minst gäller det de stora miljövärden som en nära tillgång till ostörd natur utgör. Det är viktigt att det fortsatta planerandet av bostadsområden sker så att människors krav på en god miljö tillgodoses. I det perspektivet framstår det som angeläget att skapa ökade möjligheter för boende i mindre tätorter. Glesbygdsområdena har sina speciella boendemiljöproblem. Dessa kan främst karakteriseras som ett utslag av den bristande service som står till förfogande i form av dåliga kommunikationer, långa avstånd till affärer, långa avstånd till kommunala serviceinrättningar m. m. Också den ofta ensidiga ålderssammansättningen i glesbygden utgör ett problem. Det framstår från många synpunkter som miljöpolitiskt motiverat att bygga ut jordbrukarsamhällets byar med nya bostäder. Därigenom kan förhållandena för de redan boende förbättras som människorna erbjuds större valfrihet när det gäller val av boendemiljö. En stor miljöolägenhet utgör bullerproblemen. Vid produktion av nya bostadsområden måste stor hänsyn tas till dem. Ett absolut krav måste vara att planverkets bullernormer tillämpas i nyexploateringsområden. De tekniska framstegen sker i allt snabbare takt, och detta berör givetvis också tekniken inom boendets område. Grunden för teknikens utveckling måste vara att den anpassas efter människomas behov och önskemål. Det är också viktigt att vid utformandet av nya bostadsområden beteendevetare, som psykologer och sociologer, ges ökat inflytande på ett tidigt stadium. Ett angeläget krav är också att arkitekter i sin utbildning får större kännedom om de sociologiska och psykologiska sammanhangen. Helt eftersatt är forskningen om sociala faktorer som påverkar boendet, trots att stor enighet finns om behovet av sociala och miljömässiga mål som utgångspunkt för bostadsplaneringen. Genom att erfarenheter från tidigare missgrepp i bostadsbyggandet inte tas till vara tillåts fortsatta misstag ske med bristfällig miljö och sociala problem som följd. Social, kulturell och kommersiell service Utbyggnaden av service måste följa bostadsbyggandet. Detta är särskilt viktigt då nya bostadsområden byggs utan anknytning till redan befintliga servicecentra. Nödvändiga sociala serviceinrättningar måste inrättas på ett tidigt stadium för att ett område skall kunna fungera. Möjligheter till idrotts- och friluftsverksamhet måste skapas. speciellt i områden där tillgången till orörd natur är begränsad. Utbyggnaden av den kulturella servicen släpar ofta efter eller kommer rent av aldrig till stånd. Kulturell service skall här ses i vid bemärkelse innefattande möjligheter till samvaro av olika slag. I detta sammanhang måste påpekas att anordnadet av lokaler inte är en tillräcklig åtgärd. Endast efter stora insatser från myndigheter, organisationer och enskilda kan den sociala och kulturella verksamheten i en helt nybyggd stadsdel fungera. Ideella organisationer som idrottsorganisationers och ungdomsorganisationers möjligheter att stimulera till aktiviteter av gemensamhetsskapande karaktär i nya stadsdelar bör speciellt uppmärksammas från kommunernas sida. Etableringen av den kommersiella servicen synes komma till mera på de kommersiella intressenas villkor än på de boendes. Noggranna undersökningar av vilken kommersiell service som erfordras och omfattningen av den måste föregå planeringen. Det finns över hela landet bostadsområden där inflyttningen skedde men där samhällelig och annan service är eftersatt. Skyndsamma åtgärder måste därför vidtagas för att förbättra situationen. måste genom långivningen garantier skapas för att lokala serviceanläggningar finns färdiga redan vid inflyttningen i bostadsområdena. Det gäller service i form av barntillsyn, på daghem, i familjedaghem eller tillsyn i andra former. Det gäller också åldrings- och handikappservice förutsatt att den ges i bostaden eller dess närhet, lokal fritidsservice i form av bastu och motionslokaler, hobbylokaler, lokaler för studieverksamhet eller andra fritidssysselsättningar. Boservicen måste självfallet variera mellan olika områden. Det är inte nödvändigt att alla möjligheter finns i samma område, bara de finns så nära att de lätt kan utnyttjas.