mot · FW022027 · 1973-10-30 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:129 med förslag till lag om anställningsskydd, m. m. Arbete är en ekonomisk och social tillgång och skapar förutsättningar för ett meningsfullt liv i gemenskap med andra människor. Det är viktigt att alla, oberoende av t. ex. fysiska eller psykiska handikapp, kön och utbildning ges möjlighet att få arbete. Rätten till en trygg anställning är en ovärderlig tillgång för den enskilde. Tryggheten i anställningen är en viktig del av den totala samhällstryggheten. Det är därför angeläget att samhället genom lagstiftning skapar ett bra skydd för den enskilde mot t. ex. obefogade uppsägningar. Anställningstrygghet är beroende av en rad faktorer. Det viktigaste är arbetsmarknadens stabilitet och därmed förmåga att erbjuda tillräckligt många stadigvarande arbetstillfällen. Möjligheten att ha ett arbete är också beroende av samhällets service i andra avseenden, t. ex. i vad gäller barntillsynen. Anställningstryggheten kan därför inte enbart ses från det begränsade sammanhang som ett skydd mot obefogade uppsägningar innebär. Det bör understrykas att den i propositionen 1973:129 föreslagna lagstiftningen inte skapar några nya arbetstillfällen och därför heller inte ger någon trygghet för dem som är arbetslösa. De åtgärder som föreslås för att underlätta för den s. k. svårplacerade arbetskraften att få jobb är nödvändiga men måste bedömas som otillräckliga. Det föreligger behov av en lagstiftning som skyddar de anställda mot obefogade uppsägningar. Enligt vår mening skall denna lagstiftning inte ses som något misstroende mot arbetsgivarna. Lagens styrka ligger i att den ger de anställda ett ökat inflytande över personalpolitiken och att främst den äldre arbetskraften får ett ökat rådrum i de situationer där permittering eller uppsägning blir aktuell. Regler skapas också för permitteringar, uppsägningar och återanställning vilka ger en ökad trygghet för den enskilde. Strukturomvandlingen i näringslivet är den kanske största otrygghetsfaktom, särskilt som nedläggningstakten är så hög att nya arbetstillfällen inte hinner skapas i tillräckligt stor omfattning. För att anställningstryggheten skall krävs det aktiva näringspolitiska insatser, som håller sysselsättningen uppe och ger varaktiga arbetstillfällen. a. med utgångspunkt i de 1971 beslutade äldrelagarna har på ett mycket stort antal företag bildats s. k. anpassningsgrupper med företrädare för löntagarorganisationerna, samhället och arbetsgivarna. Genom dessa har värdefulla insatser kunnat göras för att hjälpa enskilda arbetare till rätta på arbetsmarknaden. Vi vill understryka att erfarenheterna av denna verksamhet är positiva. Anpassningsgrupper finns främst på större företag. Företag med mindre än 50 anställda omfattas inte f. n. av denna verksamhet. Detta beror på de mindre möjligheter som finns för anpassningsgrupperna att verka inom företag med mindre möjlighet till omplacering. Även i dessa företag har de emellertid en viktig uppgift i att anpassa arbetsplatserna efter individens förutsättningar. Enligt mening finns starka skäl att få till stånd anpassningsgrupper även i de mindre företagen. För att anpassningsgrupper inom de mindre företagen skall vara meningsfulla torde krävas ett samarbete mellan företagen branschvis på en ort eller på annat sätt. Arbetsmarknadsmyndigheterna bör i samarbete med löntagarorganisationer och företagarorganisationer skyndsamt söka finna lämphga former för sådana grupper. De små och medelstora företagen Lagen om anställningstrygghet kan fungera i enlighet med sitt syfte så långt företagen har ekonomiska resurser att bära upp stadgandena. I denna självklarhet tangeras ett av propositionens stora problemområden, nämligen hur lagen skall bringas att fungera i de små företag som arbetar med smala ekonomiska marginaler. Ökade krav på dessa företag, t. ex. i vad gäller beredskap att kunna utbetala uppsägningslön eller permitteringslön, leder till ökade svårigheter och i värsta fall till nedläggning , om inte andra åtgärder vidtas. I propositionen erkänner departementschefen de särskilda problem som kan uppstå för de mindre och medelstora företagen. Det anvisas inga andra lösningar än att vissa problem, främst i vad gäller möjligheten att göra provanställningar, skall kunna lösas avtalsvägen och att tillämpningen av reglerna för uppsägning och rätt till arbetsplatsen i vissa fall kan få lov att bli annorlunda. Genom dessa åtgärder löser man emellertid inte de grundläggande problemen. Det stora problemet är att företagets latenta skuld till de anställda ökar genom de längre uppsägnings- och permitteringstidema. Företaget måste därför ha en större betalningsförmåga. I ett större företag kan man klara detta bl. a. genom en riskspridning inom olika verksamhetsgrenar i företaget och genom omplacering av arbetskraften. Även det lilla företaget måste ges möjlighet att på ett rimligt sätt gardera sig mot den ökade risken vid ett besvärligt ekonomiskt läge. Olika förslag har förts fram med detta syfte. Det har föreslagits avsättningar inom företagen till prioriterande trygghetsfonder eller ett Hur ett sådant system i detalj bör utformas måste bli föremål för ytterligare utredning. Mycket talar för att ett försäkringssystem är att föredra, då fondering förutsätter vinster inom företaget. Det avgörande är emellertid att finna former som ger de anställda i småföretag samma anställningstrygghet som andra anställda. En utredning om detta problem bör bl. a. ha som utgångspunkt att de anställda själva bör ha ett inflytande över medel som är fonderade för deras trygghet. Den äldre arbetskraften har fått allt svårare att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Detta motiverade införandet av de s. k. äldrelagama och utgör ett väsentligt motiv för den nu föreslagna lagstiftningen, särskilt reglerna för uppsägningstid, turordning och anställningsbefrämjande åtgärder. Dessa åtgärder bör på ett verksamt sätt bidra till att den äldre arbetskraftens kunnighet tas till vara. Särskilt svårt att göra sig gällande på arbetsmarknaden har de som är . För att dessa skall få en trygg anställning räcker det inte med åtgärder enligt den nu föreslagna lagstiftningen. Här måste också ekonomisk-politiska insatser göras. I detta sammanhang vill vi erinra om de förslag tidigare fört fram om slopande av ATP-avgiften för den äldre arbetskraften. Enligt vår mening måste en sådan åtgärd vidtas om man på ett kraftfullt sätt skall ge den äldre arbetskraften ett värdefullt stöd i konkurrensen på arbetsmarknaden. Trygghet för alla anställda En lagstiftad anställningstrygghet bör i princip omfatta alla. Detta kan motiveras av såväl praktiska som principiella synpunkter. Enligt vår mening, vilken har stöd av utredningen och av de anställdas huvudorganisationer, saknas motiv att, som departementschefen föreslår, undanta arbetstagare med företagsledande eller därmed jämförlig ställning. Motivet för detta ställningstagande sägs i propositionen vara att de i allmänhet i annan ordning har lyckats skaffa sig ett gott anställningsskydd. Enligt vår mening är detta inte ett argument för ett undantag från en minimilagstiftning, vilket den föreslagna lagen måste sägas vara. Detta undantag bör därför utgå. Övriga undantag från lagen finner vi vara mera välmotiverade då de rör dels arbetsgivarens familj, dels möjligheten att bedriva en aktiv arbetsmarknadspolitik. Den nu föreslagna lagstiftningen motiveras, som tidigare framhållits, främst av önskemålet att skydda de anställda mot obefogade uppsägningar och avskedanden. Det bör framhållas att sådana åtgärder är tämligen ovanliga och att lagstiftningen därför i detta avseende främst kan ses som ett lagfästande av rådande praxis på arbetsmarknaden och ett försök att undanröja det handlande som faller utanför denna praxis. En central frågeställning blir i vilka fall arbetsgivaren kan sägas ha skäl för uppsägning som är tillräckligt starka. Propositionens restriktiva hållning i dessa avseenden är värda ett erkännande. I ett avseende är emellertid propositionen oklar. Det gäller i vilken utsträckning deltagande i en olovlig konflikt kan leda till uppsägning eller avskedande. Propositionen hänvisar i denna fråga i stort sett till arbetsrättskommitténs arbete. Från sida finner vi det vara angeläget att gällande regler på arbetsmarknaden iakttas. Det gäller att i detta fall finna principer som inte ifrågasätter båda parters ambition att följa frivilligt ingånget avtal. Vad frågan ytterst gäller är vilken grad av avtalsbrott som arbetsgivaren rimligen bör tåla innan han vidtar uppsägning eller avskedande. Enligt vår mening måste redan nu slå fast att endast grova avtalsbrott bör kunna leda till uppsägning. Sådana fall kan vara agitation för eller aktiv ledning av en olaglig konflikt. Däremot bör inte passivt deltagande i sådan konflikt eller spontana aktioner såsom tillfällig arbetsnedläggelse eller sittstrejk under någon timme få leda till uppsägning eller avskedande. Löntagarorganisationerna skall ha stort inflytande En bra trygghet i anställningen förutsätter att de anställda genom sina organisationer har ett stort inflytande över företagens personalpolitik. Det är värdefullt för den enskilde att den nu föreslagna lagen stadgar att arbetsgivaren måste lösa problem vid permitteringar, uppsägningar och avskedanden i nära samarbete med de fackliga organisationerna. Detta torde utgöra en garanti för att lagens intentioner verkligen fullföljs i alla företag. I princip är det riktigt att de anställdas organisationer kan påverka samtliga ärenden som berör deras verksamhetsfält. I de fall det gäller oorganiserad arbetskraft eller förhållandena kan vara sådana att de är känsliga för den enskilde, bör han/hon emellertid ha möjlighet att begära att själv få företräda sina intressen vid eventuella förhandlingar och stridigheter. En annan ordning kommer enligt vår mening i allvarlig konflikt med kraven på den enskildes personliga integritet. Det är angeläget att man får en enhetlig handläggningsordning i anställningstrygghetsfrågorna, särskilt då med tanke på intresset att få en enhetlig praxis. Den i propositionen föreslagna ordningen med allmän domstol som forum i mål med oorganiserade arbetstagare och arbetsdomstolen som forum i övriga frågor är inte tillfredsställande. bör redan nu uttala att arbetsdomstolen bör vara forum för alla mål som rör tillämpningen av lagen om anställningsskydd. Det är möjligt att man i viss utsträckning bör arbeta med ett tvåinstanssystem, eventuellt med arbetsdomstolen som överinstans. Denna fråga torde övervägas så att nya regler kan träda i kraft med den nu aktuella lagstiftningen. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. ger Kungl. Maj:t till känna vad som i motionen anförts beträffande anpassningsgrupper inom mindre företag, 2. hos Kungl. 't begär skyndsam utredning och förslag om åtgärder för att ge anställda i mindre företag samma reella anställningstrygghet som andra anställda, i enlighet med vad som föreslagits i motionen, 3. beslutar att lagen även skall omfatta anställda i företagsledande eller därmed jämförlig ställning, 4. som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna vad som i motionen anförts beträffande arbetsgivares rätt att säga upp eller avskeda anställd p. g. a. deltagande i stridsåtgärd, 5. beslutar att oorganiserad anställd eller anställd organiserad av sådan arbetsgivaren normalt inte sluter avtal med ges rätt begära att inte företrädas av löntagarorganisationen vid eventuella förhandlingar eller stridigheter, 6. ger Kungl. Maj:t till känna vad som i motionen anförts beträffande forumreglerna. . () i Skegrie () i Glömminge