mot · FW0250 · 1973-01-11 00:00:00 — av herrar Henmark och i om ändrad dispensgivning enligt kommunala renhållningslagen, m. m. antog med viss smärre ändring av Kungl. Maj:ts förslag renhållningslag (prop. 157, 3LU 90, rskr 445, prot. 1:46 s. 21, 11:46 s. 34, SFS 1970:892). Genom den nya lagstiftningen har kommunerna blivit lagligen skyldiga att omhänderta hushållsavfall och därmed likartat avfall inom kommunens hela område. Vidare har kommunerna fått ett vidgat ansvar för renhållning av gata och annan allmän plats samt allmän väg som staten som väghållare ålagts en renhållningsskyldighet som inte funnits tidigare. Slutligen har den enskildes ansvar skärpts genom vidtagna ändringar i naturvårdslagens nedskräpningsbestämmelser. Enligt 4 § den kommunala renhållningslagen paragrafen trädde i kraft är kommun skyldig att till allmän avstjälpningsplats eller allmän destruktionsanläggning forsla orenlighet, som härrör från hushåll, samt hushållsavfall och därmed jämförligt avfall. Enligt samma paragraf får, när orenlighet och avfall skall forslas bort genom kommunens försorg, ingen annan person än den kommun anlitar för ändamålet ta befattning därmed. Från kommuns hämtningsskyldighet får enligt samma paragraf, när särskilda skäl föreligger, medge befrielse. Endast kommuner kan ansöka hos om dispens från hämtningsskyldigheten. Den enskildes möjligheter att påverka dispensgivningen begränsas därmed till att han motsätter sig ett kommunalt beslut att ansöka om dispens genom att enligt 5 § renhållningslagen anföra besvär hos . Om däremot kommunen inte funnit anledning till dispensansökan, exempelvis genom att avslå en begäran därom i visst fall, torde den enskilde inte ha någon reell möjlighet att påverka kommunens bedömning. Ett kommunalt beslut att avslå en enskilds begäran om att kommunen skall söka dispens kan nämligen enligt uppfattning, framförd i cirkulär 2/71 i anledning av den nya renhållningslagstiftningen knappast rubriceras som ett beslut enligt renhållningslagen och kan därför endast angripas enligt reglerna för kommunalbesvär. Sådant besvär får enligt 76 § kommunallagen endast grundas därpå att beslutet inte tillkommit i laga ordning, att det står i strid mot allmän lag eller författning eller på annat sätt överskrider deras befogenhet, som fattat beslutet, eller slutligen, att det kränker klagandens enskilda rätt eller eljest vilar på orättvis grund. Enligt uttalande av departementschefen i ovannämnda proposition kan dispens från hämtningsskyldigheten avse befrielse från skyldigheten att forsla avfall från viss bebyggelse, t. ex. lantgårdar, i den mån avfallet kan tas om hand på ett tillfredsställande sätt eller om särskilda svårigheter föreligger att hämta avfallet, t. ex. på grund av platsens belägenhet eller vägförhållanden. I en i anslutning till propositionen väckt motion hemställdes om att tidsfristen för hämtningsskyldighetens ikraftträdande borde framflyttas med eller, alternativt, ett uttalande av , att dispensmöjligheten även skulle kunna begagnas för att ge kommunerna tillräckligt rådrum för erforderligt förberedelsearbete. Tredje lagutskottet uttalade i anledning av detta yrkande, att det ej fann anledning att föreslå senareläggning av ikraftträdandet. Dock skulle enligt utskottet kommunerna otvivelaktigt komma att ställas inför omfattande praktiska problem, exempelvis i vad gäller att få fram specialfordon. Med hänsyn därtill borde dispens kunna grundas på att kommun inte kan hinna få fram praktiska anordningar . Dispens på sådan grund borde dock inte medges än t. o. m. . Utskottets uttalande, som således godkändes av , borde möjliggöra för länsstyrelse att medge tidsbegränsade dispenser med hänsyn till kommunernas hämtningsresurser. Utöver tidsbegränsade generella dispenser av ovanstående slag kan två typer av dispenser tänkas, nämligen partiell och total dispens. Den partiella dispensen kan avse antingen befrielse från hämtningsskyldighet av viss typ av orenlighet och avfall, t. ex. latrin från jordbruksfastighet, eller befrielse från visst led i kommunens transportskyldighet. Kommunen kan i det senare fallet t. ex. befrias från skyldigheten att hämta avfallet vid fastigheterna. Den enskilde fastighetsägaren får då svara för transporten av avfallet till en s. k. avlämningsplats. Den totala dispensen innebär befrielse från skyldighet att inom visst område transportera bort alla de i 4 § angivna avfallstyperna. Dispensen medför skyldighet för den enskilde fastighetsägaren att svara för transporten av sitt avfall till allmän avstjälpningsplats eller destruktionsanläggning, om avfallet inte kan omhändertas inom fastigheten i enlighet med normalhälsovårdsordningens bestämmelser. Såväl den partiella som den totala dispensen kan tidsbegränsas. I samband med lagens ikraftträdande har från många håll rests allvarliga invändningar mot tillämpningen av densamma inom glesbebyggda områden. Det gäller sålunda lantbrukare och andra fastighetsägare utanför tätbebyggelse, som förut själva omhändertagit sitt avfall eller transporterat det till avfallstippen. Följande argument är mest vanliga: Det är ur hälsovård ssynpunkt icke motiverat att transportera bort avfallet, om det på tillfredsställande sätt kan omhändertagas och destrueras på platsen, vilket kunnat ske. skall givetvis utöva kontroll att hälsovårdssynpunkter tillgodoses i full utsträckning. Ur miljövård ssynpunkt kan det knappast motiveras att samla onödigt stora mängder avfall till centrala soptippar. problem med att finna lämpliga platser, och lämpliga anordningar för förbränning etc. saknas. tillämpade förfaringssätt synes icke ha negativt påverkat miljön. Kostnaden för kommunerna måste bli betydande. Även för enskilda medborgare med låg inkomst, exempelvis folkpensionärer utan biinkomst, är avgifterna kännbara, men huvudbördan kommer att åvila kommunerna, som knappast kan ta ut verkliga kostnader för renhållningen, då den skall sträckas ut över glesbebyggelsen. Att hämtning av avfall skall ske oberoende av kostnaden ter sig för många oförklarligt icke minst mot bakgrunden att andra servicetransporter, som för invånarna upplevs som väsentligare, exempelvis mjölklinjer och bussturer på grund av bristande bärighet indrages. Den enskilde fastighetsägarens möjlighet att utnyttja de dispensmöjligheter lagen ger är alltför beskuren. Kommunen bestämmer suveränt om dispens skall sökas eller ej. Den som ej låter sig nöja med kommunens beslut kan anföra besvär, som enligt 76 § kommunallagen ej innebär sakprövning utan endast prövning av själva beslutsförfarandet samt om klagandens enskilda rätt kränkts eller om beslutet eljest vilar på orättvis grund. I hithörande ärenden torde sådana skäl vara svåra att förebringa. Det är själva tillämpningen av lagen som förefaller meningslös och som därför saknar förankring hos medborgarna. Besvär över själva sakförhållandet kan han enligt gällande lag ej anföra. Ur estetisk synpunkt brukar sopkärl uppställas på någon undanskymd plats undandragen insyn från tillfartsväg. Skall hämtning ske, måste kärlen ställas upp så att de lätt kan hämtas, om icke särskilda kostnader skall debiteras. Abonnent skall hålla framkomlig väg fram till sopbehållarens uppställningsplats. skall den vara skottad och eventuellt sandad. För äldre eller orkeslösa eller handikappade människor är kravet svårt att fylla. Samtliga här angivna argument mot lagens konsekvenser kan elimineras genom smidigt och generöst tillämpade dispenser. Den möjligheten ges i 4 § kommunala renhållningslagens sista stycke, som lyder: När särskilda skäl föreligger, får befria kommunen från skyldigheten enligt första stycket. har ett stort antal dispenser beviljats vilket emellertid i huvudsak gällt sådana som betingats av organisationens uppbyggnad. Enligt uppgift föreligger trots tredje lagutskottets ovan angivna uttalanden sådana dispenser även efter . Av vikt är dispensernas omfattning efter organisations- och inkörningsperioden. omfattning kan påverkas härav. Eftersom kommunerna är suveräna kan lagens tolkning bli lika mångskiftande som antalet kommuner. Lagtexten när särskilda skäl föreligger kan ge utrymme för både snäv och vid tolkning. Med hänsyn till den reaktion som förefinnes bland medborgarna och som bl. a. skildrats i tvenne interpellationsdebatter respektive , synes en vid tolkning och en generös dispensgivning vara motiverade. är angeläget att den praxis, som kommer att skapas , av bl. a. miljövårds- och kostnadsskäl leds i en sådan riktning, att de delar av kommunen, utanför hälsovårdstätorterna eller andra tätbebyggda områden, som vill och kan ombesörja sin egen sophantering beredes möjlighet härtill samt att en enhetlig praxis utbildas. Det är också angeläget att bereda medborgarna möjlighet att vid missnöje med kommunens beslut få sitt ärende sakprövat i högre instans. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos Kungl. 1. kräver en utformning av dispensgivning i enlighet med motionens intentioner, 2. anhåller att föreläggs en sådan lagändring att enskilda medborgare kan anföra besvär även i sakfrågan.