mot · FW02983 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar och angående den ekonomiska politiken. Bevisen på att regeringen misslyckats med den ekonomiska politiken är många. Den alltjämt höga arbetslösheten är det tydligaste och allvarligaste Den ekonomiska tillväxten har varit rekordlåg. De enskilda hushållens konsumtion har dessutom pressats tillbaka av höga skatter och stigande priser, hyror och avgifter. Regeringen försöker i första hand lägga skulden till denna utveckling på den internationella konjunkturen och på andra faktorer som den inte anser sig kunna påverka. Det kan inte heller bestridas att den internationella konjunkturen spelar en stor roll. Men regeringens ekonomiska politik har snarare förstärkt än motverkat de negativa följderna av svängningarna i den internationella konjunkturen. Åtgärderna mot den höga arbetslösheten har satts in alltför sent och varit otillräckliga. Årets budget och finansplan dokumenterar klart de senaste årens svaga tillväxt. Som framgår av följande tabell har i följd internationellt sett legat i botten i vad gäller den ekonomiska tillväxten. 1971 0,6 3,7 3,1 1972 2,1 3,9 3,7 1973 (prog.) Källa: Preliminär nationalbudget. har för övrigt ända haft en BNP-tillväxt som legat under OECD- och EEC-genomsnitten. beräknar man för hela OECD-området en ökning av BNP , dvs. mer än i . Därmed har tillväxtproblemet på nytt kommit i förgrunden i debatten. I finansplanen betonas också mycket starkt tillväxtens betydelse. Finansministern skriver bl. Det står alltså klart att fortsatt ekonomisk tillväxt är en förutsättning för att uppnå övriga mål för den ekonomiska politiken och att ekonomisk tillväxt därmed utgör ett medel att nå de allmänna välfärdsmålen. Endast en expanderande ekonomi kan skapa förutsättningar för full sysselsättning. Och möjligheterna till sysselsättning har en avgörande betydelse för en ökad inkomstutjämning. En expanderande ekonomi är vidare en förutsättning för en fortsatt inkomstomfördelning. Finansministerns beskrivning klargör enligt vår uppfattning på ett övertygande sätt tillväxtens betydelse både för den enskildes och för folkhushållets ekonomi. Om vi och i stället haft en tillväxt som motsvarar genomsnittet för de mindre industriländerna inom hade sannolikt 30 000 40 000 fler människor varit sysselsatta. Arbetslösheten uppgår nu till ca 85 000 registrerade arbetslösa enligt AMS och till ca 100 000 enligt SCB:s arbetskraftsundersökningar. Dessutom bereds 125 000 personer sysselsättning genom direkta arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Många hushåll särskilt barnfamiljer i vanliga inkomstlägen har fått uppleva faktiska standardsänkningar. Trots nominella löneökningar på 7 har en kombination av högt skattetryck, stigande priser (särskilt på livsmedel) och besvärande avtrappningsregler i konstruktionen av vissa sociala förmåner lett till mycket små eller helt uteblivna reala standardförbättringar. - 1972 steg marginalskatten i vanliga mellaninkomstlägen med . Konsumentpriserna steg med . har livsmedelspriserna ökat med . Den ekonomiska aktiviteten i näringslivet har varit låg. Tydligast avspeglar sig detta i en alltför låg investeringsbenägenhet. ökade industrins investeringar endast långsamt, eller med 2 resp. . Bakom denna svaga utveckling ligger bristande förväntningar om avsättningsmöjligheter och alltför låg lönsamhet. Stagnationen 1971 och 1972 har också varit dyrbar för folkhushållet som helhet. Ett sätt att beräkna produktionsbortfallets värde är att utgå från våra existerande resurser och se efter vad som borde ha varit möjligt att uppnå vid den ökningstakt som vi tidigare haft. har i en beräkning av produktionsbortfallet antagit att den potentiellt möjliga tillväxten på lång sikt är . Under detta antagande var produktionsförlusten och 1971 1972 sammanlagt . På grund av arbetstidsförkortningen är det rimligt att reducera den , alltså från . Dessutom bör man göra en reduktion med hänsyn till att utgångsläget var en överkonjunktur. Men även om man gör denna reduktion innebär det att produktionsbortfallet varit , dvs. Förutsätter man vidare att av produktionsbort fallet skulle ha tillfallit stat och kommun, erhålles en skattning av det utrymme för reformer och/eller skattesänkningar som fallit bort. Enligt denna beräkning är det således som den offentliga sektorn gått miste om. Det är givet att läget beträffande sysselsättning, standardförbättringar och snabbare reformtakt hade sett helt annorlunda ut, om vi kunnat undvika svackan under dessa två magra år. Enligt finansplanen beräknas underskotten på statsbudgeten för /73 uppgå till ca 7,2 miljarder. För nästa budgetår anges underskottet till ca 5,7 miljarder. Dock bör det först och främst konstateras att prognossäkerheten i vad gäller beräkningarna av budgetsaldot varit låg. Detta visar inte minst de senaste årens utveckling, som framgår av följande tabell. Totalbudgeten 1971/72 - 1973/74 1971/72 1972/73 1973/74 jan ---73 Utfall (ber. Inkomster 51 830 55 831 56 107 54 110 60 515 Utgifter 55 500 59 110 59 739 61 330 66 245 Budgetsaldo - 3 670 - 3 278 - 3 632 - 7 220 - 5 730 /73 beräknade finansministern så sent som att underskottet skulle bli ca 3,6 miljarder. När det därför i finansplanens sammanfattning sägs att det kommande budgetårets beräknade underskott måste betraktas som maximalt, borde detta enligt vår mening ha försetts med åtskilliga reservationer. Budgetsaldoberäkningens osäkerhet stärks vidare av att budgetunderskottet /74 i långtidsbudgeten beräknades till ca . Påståendet att ett visst beräknat utfall eller budgetsaldo måste betraktas som maximalt får därför stå för finansministerns räkning. Mot sådana ofta starkt förenklade argument och åsikter om statsbudgetens roll och saldobalansens inverkan har också en lång rad fackekonomer riktat kritik. En del menar att debatten nu börjar likna 1920-talets diskussion, medan andra ansett att debatten kommit att röra sig om en konjunkturpolitik, som i praktiken varit allmänt omfattad . I en konjunkturnedgång måste staten bedriva en aktiv konjunkturpolitik, vilket självfallet får finanspolitiska konsekvenser. I det läge som råder beträffande sysselsättningen anser vi att ytterligare stimulansåtgärder är motiverade. Därmed markerar vi en inställning till den ekonomiska politiken, där omsorgen om sysselsättningen sätts i första rummet. När man skall bedöma finanspolitikens inverkan på samhällsekonomin 1 * 1973. kan man inte endast ta hänsyn till budgetsaldots storlek utan också räkna med bl. a. AP-fondens utveckling. Den konsoliderade offentliga sektorns budgetnetto blir med det beräkningssättet ett kraftigt överskott. Det innebär att stora kapacitetsresurser bör kunna frigöras för att bl. a. stimulera en även stagnerad sysselsättning utan negativ inverkan på bytesbalans eller kapitalmarknad. Avslutningsvis skall här endast påpekas att denna syn delvis också anläggs i den preliminära nationalbudgeten. I denna framhävs bl. Den offentliga sektorn har i de tre föregående avsnitten presenterats uppdelad på tre delsektorer, varav en, socialförsäkringssektorn, är en i hög grad konstruerad sektor. Utan att därmed underskatta innebörden av det kommunala självstyret kan sägas att statsmakterna har stort inflytande över och ansvar för de offentliga delsektorernas utgifter och inkomster och även över de finansiella transaktionerna dem emellan. Därför är det i betydande utsträckning statsmakterna, som avgör i vilken sektor de med en reform följande direkta utgifterna skall falla och vilken sektor som i någon bemärkelse skall svara för finansieringen. Därmed kan hela den offentliga sektorn i viss mån uppfattas som ett instrument för statsmakternas ekonomisk-politiska intentioner. Detta betraktelsesätt synes tillämpligt i synnerhet vid analyser på . Mål kan nås genom förändringar i variabler som statsmakterna kontrollerar, men som formellt är att hänföra till en annan sektor än den statliga. Det kan därför vara missledande att endast utifrån förändringar i statens budget dra slutsatser om bl. a. den av statsmakterna bedrivna ekonomiska politiken. Det framhålls vidare: Det är inte möjligt att på grundval enbart av förändringar i budgetens saldo eller i det finansiella sparandet göra några fullständiga bedömningar av statsbudgetens verkningar på samhällsekonomin i sin helhet. En given förändring i budgetsaldot eller i det finansiella sparandet kan nämligen orsakas av ett stort antal kombinationer av förändringar i budgetens delposter, där varje kombination kan ha sin karakteristiska effekt på samhällsekonomin. Vi ansluter oss till denna mer realistiska budgetsyn och menar att frågan om huruvida ett visst budgetsaldo för en viss budgetperiod kan anges maximalt eller inte måste bedömas utifrån en rad olika aspekter. I rådande konjunkturläge måste dock sysselsättningseffekterna få försteg. Under konjunkturavmattningen har och uppfattning om den ekonomiska politiken avvikit från finansministerns framför allt när det gällt generella stimulansåtgärder i syfte att motverka nedgång i sysselsättningen. Vår kritiska syn på den förda konjunkturpolitiken kan sammanfattas i orden för lite och . Vi kritiserade bl. a. regeringen för de åtstramande åtgärder som vidtogs och i böljan av 1971 och för att dessa sattes in , då den utländska konjunkturavmattningens spridning till redan var ett faktum. De åtgärder regeringen satte in var också otillräckliga till sin omfattning och kom . Mittenpartierna föreslog därför stimulantsåtgärder för att tidigt kunna möta tendensen till en då hotande arbetslöshet. I samband med kompletteringspropositionen underströk vi i en partimotion att förhoppningen om en snabb konjunkturåterhämtning var överdriven. De lättnader regeringen vidtagit hade inte varit tillräckliga för att hindra en fortsatt ökning av sysselsättningssvårigheterna. föreslog vi ytterligare stimulansåtgärder. När höstriksdagen började bedömde vi situationen vara så allvarlig att vi, med åberopande av särbestämmelser i § 5 5 rörande extra ordinära händelser, väckte motioner med förslag till stimulansåtgärder. Dessa åtgärder skulle, om de hade beslutats av , snabbt ha haft en gynnsam effekt på landets ekonomi och ökat sysselsättningen. I samband därmed utarbetade regeringen i hast ett åtgärdspaket med selektiva åtgärder, som kom att framstå som ett motförslag till våra mera generellt verkande åtgärder. Beslutet om stimulansåtgärder försenades ytterligare av att socialdemokraterna förhalade motionsbehandlingen i utskotten. Under utskottsbehandlingen senhösten 1971 förenade sig oppositionen i en gemensam reservation för ett åtgärdsprogram av i huvudsak nedanstående innebörd: Åtgärder för att stimulera näringslivets investeringar och därigenom öka sysselsättningen: tillfälligt borttagande av arbetsgivaravgiften (löneskatten), utvidgning av det särskilda avdraget för maskininvesteringar till att gälla åtgärder för att bereda ökat utrymme på kreditmarknaden särskilt för mindre och medelstora företag och för kommunerna, ytterligare anpassning av den s. k. långa räntan. Insatser till stöd för den privata konsumtionen: tillfällig sänkning av mervärdeskatten, vilket bl. a. skulle ge de konsumtionssvaga grupperna i samhället barnfamiljerna och pensionärerna ett icke oväsentligt standardtillskott, förstärkning av stödet till barnfamiljer och pensionärer genom bl. a. barnbidragsförbättringar och extra pensionstillskott, inflationsskydd i skattesystemet för att säkra vid avtalsrörelsen förutsatta reala förbättringar. Därutöver krävdes en utredning syftande till en ny reform av skattesystemet. Insatser för att bekämpa den akuta arbetslösheten: fortsatt utbyggnad av de arbetsmarknadspolitiska insatserna, varvid uppmärksamheten bl. a. borde riktas mot den höga kvinnliga arbetslösheten. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna borde också ges en inriktning, som motverkade en sysselsättningsmässig regional obalans. Utvecklingen har också understrukit det riktiga i att ytterligare generellt verkande åtgärder borde ha satts in för att motverka den successivt ökande arbetslösheten och stagnationen beträffande investeringar och konsumtion. En ytterligare stimulans av den direkta efterfrågan skulle ha påverkat sysselsättningsläget i väsentlig grad. Vad de av regeringen vidtagna åtgärderna inneburit i sysselsättningshänseende är svårt att beräkna. Men utvecklingen av arbetslöshetssiffrorna talar ett tydligt språk. Utvecklingen har visat att just stimulansåtgärder av den typ och storleksordning vi föreslog 1 skulle ha varit de riktiga. Det är att beklaga att riksdagsmajoriteten avslog dessa krav. I en gemensam reservation i FiU (FiU 1972:40) med anledning av de vid höstriksdagens början lämnade partimotionerna och den lämnade propositionen - sammanfattade de tre oppositionspartierna sin samlade syn på konjunkturutvecklingen: Sammantaget är konjunkturförväntningarna enligt utskottet fortfarande osäkra och fortsatt hög arbetsmarknads- och konjunkturpolitisk beredskap är därför ett nödvändigt inslag i den ekonomiska politiken. Konjunkturbedömningen i finansplanen utgår från ett antagande om successivt förbättrat kapacitetsutnyttjande i den svenska ekonomin. I utgångsläget finns relativt betydande marginaler för att klara en eventuellt expansiv konjunkturutveckling. De efterfrågefaktorer som förutses bli expansiva är exporten, industrins investeringar och den privata konsumtionen. Den internationella konjunkturen antas komma att utvecklas klart expansivt 1973. Vidare räknar man i finansplanen med att en omsvängning till lageruppbyggnad kommer till stånd 1973, särskilt . Däremot väntas en svag aktivitetsutveckling av de offentliga investeringarna och en nedgång av bostadsbyggandets volym. Det är obestridligt att finansplanens antaganden om en konjunkturförbättring är riktiga. Såväl inhemska som internationella bedömare utgår från en gradvis förbättring av såväl den svenska som den internationella konjunkturen. Men bilden kan ingalunda påstås vara entydig. Tvärtom rapporteras åtskilliga inslag och tendenser, som sammantaget ger en något splittrad konjunkturbild; det framgår bl. a. av senaste konjunkturbarometer, sammaställd så sent som . Beträffande orderläget m. m. framhålls där bl. a. att orderförväntningarna är också försiktigt hållna och produktions planerna anger endast en obetydlig ökning av produktionen under såväl som . Därmed torde inte heller någon förbättring i industrins sysselsättningsläge vara att påräkna förrän tidigast . Vidare heter det i konjunkturbarometern beträffande produktionsplanerna och : De antyder en fortsatt men dämpad produktionstillväxt. Inom den tungt vägande verkstadsindustrin är man inriktad på en mycket blygsam produktionsökning och för de av byggnadsverksamheten avhängiga branscherna blir utvecklingen alltjämt nedåtriktad. Enligt konjunkturbarometern är också läget beträffande sysselsättningen otillfredsställande. Någon ökning av industrins arbetarantal beräknas den måttliga produktionsökningen ej kräva utan planerna tyder här på en ungefär oförändrad sysselsättning. Däremot kommer nedskärningen inom industrins tjänstemannakader att fortgå åtminstone fram . Den viktigaste utgångspunkten i och konjunkturbedömning är sysselsättningsläget. Den milda vintern har medfört en ovanligt livlig byggnads- och anläggningsverksamhet. Trots det finns det enligt vår mening anledning befara en fortsatt hög arbetslöshet under i varje fall . Av denna anledning anser vi läget motivera ett antal ytterligare stimulansåtgärder, inriktade på att snabbt och på kort sikt ge en extra sysselsättningsstimulans. Våra förslag är avsedda att vara begränsade i tiden dvs. i huvudsak fallande under innevarande budgetår. I samband med kompletteringspropositionen får man bedöma om ytterligare åtgärder då är nödvändiga på såväl kort som lång sikt. finns givetvis också ett bättre bedömningsunderlag för hela nästa budgetperiod. När finansministern avfärdade och krav på generella åtgärder för att stimulera efterfrågan skedde det under hänvisning till en förestående konjunkturuppgång. är i själva verket arbetslösheten än större. Arbetslösheten har varit högre än motsvarande månad 1971. De senaste presenterade siffrorna visar en fortsatt hög arbetslöshet, 85 000 registrerade arbetslösa. Sysselsättningen inom industrin ligger nu lägre än i mitten av 1970, vilket motsvarar ungefär 50 000 personer. Jämfört med var antalet anställda arbetare lägre. Detta motsvarar en minskning av arbetsstyrkan med ca 25 000 personer. Sysselsättningen mätt i arbetstimmar har minskat med . Arbetstidsförkortningen harmest lett till rationaliseringar i stället för till nyanställningar. Även för 19721973 beräknas för industrin en fortsatt minskning med av sysselsättningen mätt i timmar. Arbetslösheten har drabbat vissa grupper särskilt hårt, bl. a. äldre som råkat arbeta i företag som tvingats lägga ner, handikappade och kvinnor, som är hemarbetande men vill ta ett förvärvsarbete utanför hemmet, samt ungdomar som just avslutat sin utbildning. 43 000 kvinnor var arbetslösa enligt arbetskraftsundersökningen. Arbetslösheten bland kvinnor i arbetskraften är högre än bland män mot för män. av de arbetslösa är ungdomar . Antalet arbetslösa ungdomar var 46 000. Bara drygt en tredjedel av dessa är registrerade på arbetsförmedlingarna, vilket ökar svårigheterna att ge dem den hjälp de behöver. Till detta kommer över 20 000 ungdomar som är latent arbetslösa, dvs. de skulle vilja ha ett jobb men anser det inte mödan värt att söka. Många förlänger också sina studier utöver vad de avsett, eftersom de inte får något arbete. En konsekvens av detta är ökad skuldsättning, som senare skall . Detta gäller bl. a. många som läser på universitet. Ungefär 7 000 långtidsutbildade är registrerade som arbetslösa arbetssökande vid arbetsförmedlingarna. Den faktiska arbetslösheten är självfallet betydligt större. Flertalet ungdomar har länge stått utan försäkringsskydd vid arbetslöshet. Detta är en allvarlig brist i vårt trygghetssystem, som först nu ser ut att börja lösas. Den nu föreslagna reformen får betraktas som ett första steg som måste byggas ut. En växande andel av dem som blir arbetslösa är inte försäkrade. Den stora ungdomsarbetslösheten utgör givetvis också ett stort socialt problem. Sysslolösheten upplevs så negativ och så förnedrande av många ungdomar, att allvarliga sociala skadeverkningar hotar. Socialarbetare på fältet rapporterar negativ aktivitet bland ungdomar och att sysslolösheten bidrar till detta är uppenbart. Därför framstår varje åtgärd som kan ge ökad sysselsättning för ungdom som ytterligt viktig. Otrygghet för nya grupper Arbetslösheten har också nått grupper som varit relativt skyddade. Den ökning av efterfrågan på arbetskraft som sker gäller framför allt yrkesutbildade arbetare inom industrin. För icke specialutbildade arbetare och för tjänstemän, tekniker och dem som är inriktade på serviceyrken är läget betydligt mer bekymmersamt. första hälft låg i genomsnitt antalet arbetslösa arbetslöshetsförsäkrade tjänstemän på 500-600. Sedan ökade arbetslösheten till drygt 2 000 under lågkonjunkturen 1968. Den låg kvar på denna nivå över högkonjunkturen 19691970 och ökade sedan kraftigt för att vara uppe i över 6 000. Andelen arbetslösa tjänstemän av samtliga arbetslösa försäkrade i arbetslöshetskassa har också ökat för att nu vara uppe i . Det finns dessutom en tendens att tjänstemännen är mer långvarigt arbetslösa än Varannan arbetslös medlem i en tjänstemannakassa är arbetslös mer än . Också om man ser på industrins efterfrågan på tjänstemän och tekniker är bilden dyster. Varför ökar arbetslösheten? I en nyligen publicerad skrift om arbetsmarknadspolitik, utarbetad inom TCO ställs frågan varför arbetslösheten ökar (J-E : Arbetsmarknad och sysselsättning). I skriften konstateras att den registrerade arbetslösheten har ökat trots att arbetsmarknadspolitiken har byggts ut. Det viktigaste är att arbetslösheten också ökar oavsett konjunkturutvecklingen. Det finns således en trendmässig utveckling, som mera hör samman med strukturella förändringar än med konjunkturvariationer. fanns det över 200 000 människor som inte kunde sysselsättas på den öppna arbetsmarknaden. De är antingen öppet arbetslösa och registrerade på arbetsförmedlingarna eller sysselsatta i några av de verksamheter som ger utbildning eller sysselsättning åt personer som annars vore arbetslösa. Mycket talar nu för att detta stora antal med vissa konjunkturvariationer kommer att stiga. I pekar man på några orsaker, bl. a. att man inom arbetsmarknadspolitiken försöker ge sysselsättning åt allt fler grupper av handikappade och att företagsnedläggelser och driftinskränkningar bl. a. till följd av strukturomvandlingen visar en tendens att öka. Detta framgår tydligt av följande tabell. Varsel: antal berörda arbetstagare Källa: AMS Varselstatistik. En konjunkturuppgång löser under sådana förhållanden inte i sig hela sysselsättningsproblemet. Inom den egentliga industrin krävs det en av starkt ökad försäljning för att företagen skall behöva nyanställa i större omfattning. Den ökade efterfrågan på arbetskraft som då följer är dessutom i stor utsträckning inriktad på en annan typ av arbetskraft än den som är arbetslös framför allt specialutbildade Nedgången i byggandet med betydande återverkningar också utanför den egentliga byggnadsindustrin är sannolikt mera ett strukturproblem än en fråga om konjunkturer. Den offentliga sektorn kan förväntas expandera betydligt mindre än vad den tidigare gjort. När företagen får starkt ökade arbetskraftskostnader leder det till rationaliseringar och kostnadsbegränsande (=sysselsättningsminskande) investeringar. Rationaliseringar bedrivs nu i allt större utsträckning på tjänstemanna- och kontorssidan. kulminerar utbildningsexpansionen och förser arbetsmarknaden med ett stort antal välutbildade personer tyvärr i stor utsträckning med annan inriktning än på områden där det råder brist på arbetskraft. Denna utveckling fordrar åtgärder på en rad områden. En sak står dock klar: den gör det än mer nödvändigt att få i gång en industriexpansion, som både skapar nya resurser och ger fler sysselsättningstillfällen. Svensk ekonomi står således inför betydande strukturproblem. En konjunkturuppgång när den slår igenom med någon kraft löser ingalunda hela sysselsättningsproblemet. Det är uppenbart att utvecklingen inom flera sektorer står inför stora omställningsproblem. I den preliminära nationalbudgeten kommer detta tydligt till uttryck genom redovisning branschvis av sysselsättningsförändringarna i antal timmar : De stora problem i vad gäller sysselsättningen som här föreligger sammanfattas i nationalbudgeten på följande sätt: Sammanfattningsvis framgår av det föregående att, uttryckt i timmar, en viss minskning av såväl utbud som efterfrågan på arbetskraft torde äga rum . Minskningen av efterfrågan synes enligt kalkylen från produktionssidan komma att bli något större än utbudsminskningen. Beräkningarna från användningssidan antyder däremot en något svagare minskning av efterfrågan av utbudet av arbetskraft. Då en viss återstående del av arbetstidsförkortningen kommer att tas ut och då övertidsarbetet antas minska jämfört med beräknas en relativt måttlig ökning av antalet sysselsatta personer komma att ske . Inom tjänstesektorerna, främst den offentliga sektorn, väntas en fortsatt ökning av antalet sysselsatta inträffa , medan utvecklingen beräknas bli något svagare inom de varuproducerande sektorerna. Den ekonomiska politikens mål De övergripande målen för den ekonomiska politiken måste liksom vara full sysselsättning, snabb ekonomisk tillväxt, rimlig prisstabilitet, balans i utrikesbetalningarna, inkomstutjämning och regional balans. Ett mera markant omslag i konjunkturen kan på nytt väntas komma att skärpa de regionala skillnaderna. De regionala problemen måste därför ägnas stor uppmärksamhet. Den ekonomiska politiken måste, som redan betonats, enligt vår uppfattning i högre grad än vad som kommer till uttryck i finansplanen inriktas på att komma till rätta med sysselsättningsproblemen.