mot · FW02266 · 1973-01-19 00:00:00 — av m. fl. angående kriminalpolitiken m. m. Brottsligheten totalt ligger på en nivå som inte kan accepteras. I storstäderna har därtill det allmänna ordningsläget ytterligare försämrats. Det är nu fråga om rent elementära rättstrygghetskrav, som måste tillgodoses. På måste åtgärder som förebygger brott ägnas större uppmärksamhet. Vi föreslår att medel beviljas för 450 poliser och 75 övriga tjänster utöver regeringens förslag. Vi delar kriminalvårdsberedningens uppfattning att övervakningen i många fall kan upphöra tidigare än . Men övervakningsnämnderna bör få befogenhet att vid behov förlänga den tvååriga övervakningstiden med . Trettio fall per övervakare är enligt vår mening för mycket. I syfte att komma ned till ett lägre maximital föreslår vi 17 assistenter och 5 biträden fler än regeringen. Möjligheterna till ytterligare effektivisering av rättsvården måste tas till vara. Informationen om rättshjälpens innehåll och de möjligheter som därigenom står allmänheten till buds måste bli omfattande och lätttillgänglig. Rättstrygghet, rättsskydd och återanpassning av den brottslige är hörnstenar i en liberal politik för bättre rättssäkerhet i vårt samhälle. I varje demokrati är respekten för lagen en grundval för samvaron människor emellan. Utan trygghet för medborgarna till liv och lem är inget samhälle ett gott samhälle. Att skydda människor mot brott och mot brottets verkningar är centrala uppgifter för vårt rättsväsen. De som ådrar sig skador på grund av brott har rätt att ställa krav på staten att de ska hållas skadeslösa. Slutsatser om brottsutvecklingen med utgångspunkt från brott som kommit till polisens kännedom blir något osäkra. Det finns dock all anledning förmoda att det s. k. mörkertalet, dvs. de brott som inte kommer till polisens kännedom, alltjämt är stort. Trenden är emellertid klar. Vi har länge haft en kontinuerlig och stark ökning av brottsligheten. nästan fördubblades antalet till polisens kännedom komna brott mot , från 275 000 till drygt 500 000. Ar anmäldes 585 000 brott. Under januarinovember uppgick detta antal till 530 655 enligt SCB:s preliminära statistik. Många grova brott som rån, grov misshandel och inbrottsstölder fortsätter att öka. Den minskning av brottsbalksbrotten som kan konstateras är så gott som helt och hållet beroende på den förklarliga nedgången av antalet checkbrott. Brottsligheten totalt ligger på en nivå som inte kan accepteras, och i storstäderna har därtill det allmänna ordningsläget ytterligare försämrats. I synnerhet äldre personer känner ibland rädsla för överfall och trakasserier när de skall ge sig ut på en gata. Det är i hög grad angeläget att effektiva åtgärder vidtas i syfte att nedbringa brottsligheten. Det är nu fråga om rent elementära rättstrygghetskrav, som måste tillgodoses. Orsakerna till den ökande brottsligheten är många och svåra att precisera. Även om brottsligheten inte låter sig förklaras enbart av miljöfaktorer har bristen i den sociala miljön sannolikt mycket stor betydelse när det gäller att förklara avvikande beteende över huvud taget. Besvärliga uppväxtförhållanden, svårigheter att tillgodose materiella behov, avsaknad av arbete och bostad framstår som exempel på omständigheter som medverkar till en social missanpassning. Detta kan i sin tur lätt leda till brottsligt beteende. Uppfattningen att undanröjande av fattigdom och sociala missförhållanden leder till ett mer harmoniskt samhälle har varit en väsentlig drivkraft bakom flera politiska rörelsers sociala reformvilja. Standardutvecklingen har emellertid visat sig långt ifrån automatiskt lösa alla sociala missförhållanden, varav många tvärtom kvarstår olösta. Ett exempel är alkoholproblemen. Vidare har samhällsutvecklingen som sådan sannolikt medverkat till ökad brottslighet. Det är därför nödvändigt att större intresse ägnas åt åtgärder som kan minska rekryteringen till brottslig verksamhet över huvud taget. Rättstryggheten handlar också om hur människor behandlas av domstolar och förvaltningsmyndigheter, vare sig de är åtalade eller kommer i kontakt med sådana institutioner av andra skäl. Att det svenska rättsväsendet på den punkten är väl utvecklat i jämförelse med många andra länders hindrar inte att det finns brister. har länge krävt reformer för att ytterligare förbättra rättstryggheten i denna mening. Rättstrygghet, rättsskydd och återanpassning av den brottslige är hörnstenar i den liberala politiken för rättssäkerheten i vårt samhälle. Alla delarna är lika nödvändiga. Den beslutade rättshjälpsreformen är ett exempel på förbättrad rättstrygghet. Vi betraktar rättshjälpsreformen som en viktig och betydelsefull reform. Det är ett oavvisligt krav i en rättsstat att varje medborgare skall ha möjlighet att hävda sina intressen och sina anspråk i rättsliga angelägenheter. Den som hotas av tvångsingripanden bör ha rätt till offentlig försvarare. Denna princip bör gälla även vid s. k. administrativa frihetsberövanden. Tillämpningen får enligt vår mening utvisa vilka förbättringar som mot denna bakgrund blir erforderliga. Det är utomordentligt betydelsefullt att informationen om rättshjälpens innehåll och om de möjligheter som därigenom står allmänheten till buds blir fullödig och omfattande och att den presenteras i så lättillgänglig form som möjligt. Därför är det tveksamt om det belopp på . för information om samhällets rättshjälp som regeringen beräknat ger tillräckligt utrymme för denna viktiga funktion. Då anslaget utgör en del av ett större anslag med förslagsanslagskaraktär, avstår vi dock från att föreslå anslagshöjning. För att komma till rätta med den omfattande brottsligheten är det viktigt att rättsväsendets resurser i särskilt hög grad inriktas på att angripa den grövre brottsligheten. aktualiserades genom interpellation från vårt håll särskilt angelägenheten av att effektivt bekämpa bank- och postrån, ökningen av denna typ av brottslighet är uppseendeväckande. Det är av största vikt att bl. a. de åtgärder som justitieministern redovisade i interpellationssvaret kommer till praktiskt genomförande. Post- och banklokaler skulle ägnas skärpt uppmärksamhet i samband med polisens allmänna övervakningstjänst. Efter överläggning med berörda parter hade ett särskilt säkerhetsprogram utarbetats. Dessa åtgärder har uppenbarligen ännu inte haft tillräcklig effekt. I ett inledande avsnitt i huvudtitel i statsverkspropositionen framhålls bl. a. att det är angeläget att samhället ökar sina insatser mot brott. Vad som föreslås mera konkret i denna huvudtitel svarar dock dåligt mot de allmänna deklarationerna. Den uppenbart otillräckliga förstärkningen av polisväsendet övertygar inte om en mera väsentligt förändrad hållning från regeringens sida. Mot denna bakgrund väcker det uppmärksamhet att regeringen nu beslutat tillkalla en parlamentarisk kommission med uppgift att föreslå ytterligare brottsförebyggande åtgärder på vissa områden. I direktiven nämns särskilt rånen mot banker, postlokaler och butiker och annan brottslighet, där våld eller hot om våld förekommer. Dessutom uppmärksammas den brottslighet och annan asocialitet som uppstått i anslutning till den verksamhet som bedrivs i s. k. sexklubbar. Slutligen erinras om de stora bristerna i fråga om ordning och trivsel på allmänna platser och kommunikationsmedel samt om angelägenheten av ett förbättrat förhållande mellan polis och allmänhet. Vi har naturligtvis inget att erinra mot att en sådan kommission tillsatts, om den såsom förutsatts arbetar snabbt. Att justitieministern inom en tidrymd av bedömer förhållandena vara sådana »att kraftfulla åtgärder nu är motiverade» innebär en betydande attitydförändring. Sent hade nämligen justitieministern inte stor förståelse för de debattörer från bl. a. som talade om behovet av särskilda åtgärder mot den tilltagande våldsbrottsligheten och den allt sämre tryggheten för den enskilde. Och det har varit likadant , då vi från vår sida ställt krav på ökad rättstrygghet. Som justitieministern så riktigt framhöll i riksdagsdebatten har vi knappast »någon större glädje av enbart lamentationer om hur man uppfattar förhållandena här eller där, utan det behövs konkreta åtgärder och det behövs konkreta förslag». Enligt vår mening är konkreta förslag till stona förstärkningar av polisväsendet i hög grad motiverade i den nu aktuella situationen. På blir dock åtgärder som över huvud taget kan minska brottslig verksamhet av större betydelse. Ju större risken är för upptäckt desto större är påföljdens brottsavhållande verkan, även om påföljden är förhållandevis lindrig. Mot bakgrund av den låga uppklaringsprocenten för brottsbalksbrotten är det inte förvånansvärt att brottsligheten ökar. Polisbristen har gjort risken för upptäckt så liten, att polisens preventiva uppgift inte på länge kunnat fullgöras. Slutlig statistik över uppklaringsprocenten föreligger t. o. m. Det kan konstateras att denna procent sjunkit ytterligare, så att av anmälda brottsbalksbrott uppklarats . Motsvarande värden för var , respektive . En del brott emellertid upp . Den verkliga uppklaringsprocenten är därför högre. Av de brott som anmäldes har klarats upp intill utgången av . Tendensen till sänkt uppklaringsprocent är dock oroande. För ett rättssamhälle är det av avgörande vikt att de rättsvårdande organen arbetar säkert, snabbt och effektivt. Vad som krävs av en rättsordning är inte enbart att rättvisa skipas i det enskilda fallet utan bl. a. också att särskilt allvarligare brott verkligen beivras och att de rättsliga avgörandena träffas så snart efter brottet som möjligt. En långsamt arbetande rättsordning tillgodoser inte berättigade krav på rättssäkerhet. Med den omfattning brottsligheten numera har fått måste alla möj ligheter att effektivisera rättsväsendet tillvaratas. Vi tänker här bl. a. på eventuella möjligheter till förenklingar av rättegångsförfarandet. Det är vidare angeläget att minska den tid som åtgår för utredning av ungdomars lagöverträdelser. Unga lagöverträdare bör i princip tas om hand av barnavården. Också i fråga om andra speciella kategorier lagöverträdare kan ifrågasättas om inte lagföring, i varje fall om det rör sig om lindrigare brottsfall, bör ske i mindre utsträckning än som är fallet. Det är angeläget att man söker utröna och pröva tänkbara möjligheter till prioritering av uppgifterna inom rättsväsendet. och brottmålsutredningens arbete bör därför påskyndas. Som ett allmänt mål på polissidan i samhällets brottsbekämpande verksamhet borde man uppställa ett tillstånd, där polisen har personella och därmed tidsmässigt rimliga möjligheter att rejält ägna sig åt olika former av förebyggande insatser. Polisen bör främst fungera som den viktiga och humana påminnaren om angelägenheten av hänsyn till medmänniskan och till det allmännas bästa. Med hänsyn till de goda erfarenheterna av stadsdelspolisen i de tre storstadsdistrikten borde denna verksamhet successivt byggas ut inom polisväsendet. har föreslagit att för nästa budgetår tjänster som stadsdelspolis inrättas i vissa större polisdistrikt efter samma principer som tilllämpas för tjänsterna i storstäderna. Det är mot bakgrund av brottslighetens ökning och det önskvärda i att polisen får möjlighet att verka mera brottsförebyggande uppenbart att polisen behöver kraftiga resursförstärkningar. Det är därför med beklagande vi konstaterar att regeringen i statsverkspropositionen gjort mycket stora nedskärningar av begärda resursförstärkningar inom polisen. En viss uppfattning om otillräckligheten får man när man konstaterar att polischeferna begärt 2 270 nya tjänster. Vid de samrådssammanträden som ägt rum med företrädare för polismästare- och länspolischefsföreningarna har uttryckts stark oro , om inte dessa polischefernas krav på vad de anser oundgängligen erforderligt i personalförstärkning blir tillgodosedda. har i huvudsak anslutit sig till de bedömningar och värderingar av arbetsläget, som ligger till grund för polischefernas och länsstyrelsernas förslag. I enlighet med anvisningar angående myndigheternas anslagsframställningar i anledning av det statsfinansiella läget har styrelsen dock iakttagit stor restriktivitet i sina yrkanden. Styrelsen begär sålunda en höjning av anslagen med endast ca 220 milj. kr. Av ökningen hänför sig ca 132 milj. till löne Styrelsen begär därutöver en ökning med ca 88,5 milj. kr., varav större delen, eller ca , avser lönekostnader för nya tjänster. Med hänsyn till budgetläget och till svårigheter att utbilda erforderligt antal polisaspiranter och i avbidan på statsmakternas ställningstagande till behovet av trafikövervakning anser sig styrelsen böra yrka endast inrättande av 760 nya polismanstjänster för /74. Styrelsen understryker att detta antal utgör ett minimum för att kunna täcka de mest angelägna behoven i distrikten. De yrkade tjänsterna fördelar sig med 20 tjänster på polischefernas kanslier, 360 tjänster för övervakning, 80 tjänster för trafikövervakning, 150 tjänster för utredningsverksamhet och 20 tjänster för spaningsändamål samt 130 e. o. polismannatjänster för vikariats- och förstärkningstjänstgöring. Härjämte yrkar styrelsen att 300 övriga tjänster, varav 150 för kvalificerade biträden, inrättas. Regeringen föreslår dock endast 215 nya tjänster, varav 165 polismän. Som ett resultat av betänkandet »Polisen i » föreslås i statsverkspropositionen vissa åtgärder för att förbättra förhållandena i . Vissa polisiära uppgifter överföres till kvalificerad biträdespersonal. Ca 300 befäls- och polisassistenttjänster omregleras till högre lönegrader. Utredningsmannen föreslog dessutom inrättande av 102 nya polismanstjänster, varav 42 kvarterspoliser. Departementschefen beräknar medel för 100 nya tjänster i varav bl. a. de 42 kvarterspoliserna. Vidare beräknas 20 nya polismanstjänster för vardera och . För landet i övrigt beräknas medel endast för tio nya polismanstjänster. Fem tjänster för kvalificerad biträdespersonal inrättas i vardera och . Härutöver beräknas medel för en rekryteringskonsulent och 26 tjänster för kontorspersonal i samt 6 vaktkonstaplar. Vidare beräknas 15 polismanstjänster för flygplatskontroll. Enligt vår mening bör kvarterspoliser inrättas även i medelstora kommuner. Denna polis bör bestå av en fast stationerad personalstyrka med erfama, för denna typ av verksamhet speciellt lämpliga polismän. Genom sin fasta stationering får kvarterspolisen god lokalkännedom i kommundelen, goda och omfattande förbindelser med ungdomsgäng, nära kontakt med fritidsfolk i fritidsgårdar och i föreningar liksom med socialarbetare, fastighetsskötare, vaktpersonal, föräldrar, lärare m. fl. Härigenom skapas goda förutsättningar för ett gott förhållande mellan polis och allmänhet samt att fullgöra en effektiv brottsförebyggande verksamhet. Själva existensen av en kvarterspolis av antytt slag bör kunna få en brottsavhållande effekt. har i sina förslag till förbättring av trafiksäkerheten bl. a. föreslagit en 25-procentig ökning av nuvarande trafikövervakningspersonal inom polisen. Förslaget skulle innebära en ökning med ca 275 polismän. Mot bakgrund av resultatet av rikspolis styrelsens tidigare yrkanden anser sig styrelsen inte böra föreslå mer än 80 nya tjänster för trafikövervakningsändamål. Den personalförstärkning som regeringen föreslår medger endast en mindre utökning av trafikövervakningsverksamheten i . Utvecklingen på trafikområdet är i hög grad otillfredsställande. Föreskrifterna om vissa hastighetsbegränsningar har visat sig mindre verkningsfulla, då polisen inte har tillräckliga resurser för en effektiv övervakning av efterlevnaden av desamma. En verklig förbättring av trafiksäkerheten fordrar naturligtvis även andra trafiksäkerhetsfrämjande åtgärder än övervakning. Förbättrad trafikövervakning bidrar enligt all erfarenhet till att minska trafikolyckorna. Det står också därför klart att det här rör sig om satsningar som skulle ge mångdubbelt igen samhällsekonomiskt och mänskligt. Den ökning av polisens utredningsarbete som brottsutvecklingen medfört gör det särskilt angeläget att rationalisera utredningsförfarandet och söka förenkla handläggningsformerna. Detta gäller inte bara vid brottsbalksbrotten utan kanske i särskilt hög grad vid annan brottslighet såsom den mycket omfattande trafikbrottsligheten. har i två betänkanden (SOU 1967:59 och 1968:19) lagt fram förslag till förenkling av förundersökningsförfarandet i trafikmål. Tre huvudprinciper föreslås därvid skola gälla. För det första skall utredningen av en trafikolycka om möjligt göras klar på platsen. För det andra skall polisens anteckningar utan tidsödande omskrivningar till protokoll användas under hela handläggningen av målet, dvs. hos polis, åklagare och domstol. För det tredje skall förundersökningen i så stor utsträckning som möjligt regleras redan genom lämplig utformning av förundersökningsblanketten. På grundval av kommitténs förslag pågår en försöksverksamhet, som enligt uppgift givit mycket goda resultat och ser ut att kunna medföra en i hög grad ökad utredningskapacitet. Vi finner det angeläget att försöksverksamheten möjligt utvärderas och leder till de åtgärder, som därvid visar sig ändamålsenliga. Polisens utredningspersonal är så hårt pressad och eftersläpningen i utredningsarbetet så stor, att effektiva åtgärder häremot är både nödvändiga och brådskande. Vi anser att polisen bör ges en faktisk personalförstärkning och föreslår därför att medel beviljas för ytterligare 450 polismanstjänster, vilka bör fördelas på den allmänna övervaknings- och trafikövervakningsverksamheten samt den brottsutredande och spanande verksamheten enligt förslag av . Härvid bör ökade polisinsatser inom de delar av polisverksamheten som har särskilt brottsförebyggande verkan i viss mån prioriteras. Vidare föreslår vi medel för inrättande av ca 75 tjänster för kontorspersonal utöver regeringens förslag och ytterligare medel till utrustning av polispersonalen. Återfallsbrottsligheten är fortfarande mycket stor. Detta torde sammanhänga bl. a. med brister inom kriminalvården. För att en person skall ha möjligheter att anpassa sig till ett normalt liv ute i samhället efter att ha varit intagen på en kriminalvårdsanstalt måste han ha tillgång till arbete och bostad. Han måste också få hjälp att klara de många problem i fråga om bl. a. ekonomi och olika sociala relationer, som han oftast står inför efter frigivningen. nya partiprogram anger följande riktlinjer för den direkta kriminalvården: En starkt ökad satsning bör ske på frivården. Behandlingsplanen måste omfatta också tiden efter frigivningen. Anpassningen till ett liv i frihet sker bäst under systematisk samverkan mellan kriminalvård, arbetsförmedling, nykterhetsvård, socialvård och frivilliga krafter, övervakarna bör fylla en kontaktskapande och praktiskt hjälpande funktion. De bör få möjligheter till god vidareutbildning och en ersättning som svarar mot deras betydelsefulla insatser. Kriminalvården skall vara human. Intagning på sluten anstalt skall vara motiverad från allmän skyddssynpunkt. När en person berövas sin frihet så skall man under anstaltsvistelsen söka underlätta återanpassningen till ett liv i frihet. För att underlätta denna skall möjlighet till studier, yrkesutbildning och arbetsträning givas. Marknadsmässig avlöning för utfört arbete bör eftersträvas. Under anstaltsvistelsen skall man underlätta för de intagna att upprätthålla kontakter med sina anhöriga och samhället i övrigt. Vistelsen på sluten anstalt bör övergå till öppna vårdformer. Vårdenheterna bör bli mindre så att en mer individuell vård kan ges. Reglerna för permission och villkorlig frigivning skall vara inriktade på den intagnes möjligheter till snabb social anpassning. Särskild praxis är motiverad i fråga om den organiserade brottsligheten. Kriminalvården har varit föremål för en livlig debatt. Från vårt håll har upprepade gånger framförts synpunkter i linje med ovanstående program. Förslag föreligger nu från den tillkallade kriminalvårdsberedningen. Det är glädjande att kunna konstatera, att enighet uppnåtts i beredningen rörande kriminalvårdens inriktning efter principer liknande dem som präglar kriminalvårdsprogram. I likhet med remissorganen och departementschefen vill vi konstatera att beredningens förslag, inom den ram som beredningen haft att arbeta efter, ger uttryck för en realistisk avvägning mellan angelägenheten av lagöverträdarens anpassning till normalt samhällsliv och samhällets behov av skydd. Beredningens förslag kommer att läggas till grund för den fortsatta reformverksamheten på kriminalvårdens område. Till vissa detaljfrågor finns anledning återkomma, då föreläggs förslag till en ny behandlingslag. Redan nu vill vi dock anföra några synpunkter på frivården och samarbetet mellan kriminalvården och andra vårdområden. Samarbetet mellan kriminalvården och andra organ diskuteras i flera avsnitt av betänkandet och i departementschefens ställningstagande i statsverkspropositionen till förslagens huvudlinjer. Rörande de generella formerna för detta samarbete framläggs emellertid inga andra förslag än en förändring av kriminalvårdens regionala organisation. Det har dock i olika sammanhang kunnat konstateras att kriminalvårdens klienter ofta även är föremål för socialvårdens insatser. i har t. ex. färdigställt en undersökning bland dem som 1969 var dömda till skyddstillsyn. Undersökningen visade att av dem som var aktuella för skydstillsyn var aktuella hos eller socialnämnd. Till en del är detta konstaterande naturligtvis en följd av att även kriminalvårdens klienter har samma rätt sorn andra medborgare att göra anspråk på stöd av den kommunala socialvården, en princip som kriminalvårdsberedningen understryker. Detta faktum utesluter emellertid inte att speciella former för kontakt och samverkan borde övervägas. Med hänsyn till att resurserna inom narkomanvården är otillräckliga har beredningen och departementschefen frångått principen att samhällets vårdorgan skall ha samma ansvar när det gäller kriminalvårdens narkotikamissbrukare som beträffande andra sådana missbrukare. Man föreslår att särskilda behandlingsteam inrättas för att i samverkan med de lokala sjukvårdsorganen leda behandlingen av de narkomaner, som är omhändertagna inom frivård, anstaltsvård och på häkten. Även om resurserna för narkomanvård är otillräckliga ställer vi oss tveksamma till lämpligheten att frångå den ovannämnda principen och bygga upp speciella vårdenheter för frivårdsklientelet. Arbetet genom dessa bör enligt vår mening därför tills vidare bedrivas som försöksverksamhet i nära samverkan med lokala sjukvårds- och socialvårdsorgan för att ge erfarenheter av hur verksamheten i fortsättningen bör bedrivas. Möjligheter torde föreligga för kriminalvården att bära sin del av ansvaret för de narkotikaskadade bland sitt klientel även i andra former. Med hänsyn till det ökade inslaget dömda med svår social missanpassning bör enligt kriminalvårdsberedningens och departementschefens uppfattning fler klienter än nu övervakas av tjänstemän med social utbildning. Beredningen beräknar att antalet sådana fall utgör av det totala klientelet eller ca 4 700. Vi delar uppfattningen att det i viss utsträckning kan vara berättigat att gå över till heltidsanställda med social utbildning. Det maximala antalet övervakningsfall per tjänsteman bör därvid enligt beredningens mening begränsas till 30. Med så många fall är det tvivelaktigt om någon effektivisering av övervakningsinsatsen kommer att uppnås. Beredningen har inte heller gått in på frågan om hur en tjänstemannaövervakare skall kunna bistå den övervakade under icke arbetstid. Någon form av jourtjänst förefaller under alla förhållanden vara önskvärd. För att det skall vara möjligt att när så erfordras åstadkomma en intensifierad övervakning, bör antalet fall per tjänstemannaövervakare begränsas till ett lägre antal än 30. I detta syfte föreslår vi medel under ett halvt budgetår för anställande av 17 assistenter utöver det av regeringen föreslagna antalet om 35.