mot · FW021282 · 1973-01-26 00:00:00 — om översyn av svenskundervisningen i , m. m. I sitt tal vid 1971 sade författaren bl. Trots alla häpnadsväckande tekniska uppfinningar är och förblir säkerligen språket mänsklighetens märkligaste och oumbärligaste skapelse. Språket utgör själva förutsättningen för vår högre mänskliga medvetenhet. Utan språket kan vi inte tänka och inte heller känna på ett fullgånget sätt, ty också våra känslor bestäms i hög grad av våra språkliga möjligheter att ge dem form och inriktning. Detta borde vara självklart för var och en, men ändå ser det inte ut som om det vore det. Vi befinner oss i stället i ett skede då språket kanske mer än någonsin förefaller hotat på olika sätt. Det är djupt oroande att iaktta hur språket föraktas och försummas, tillsammans med litteraturen som dess främsta uppbärare. Det finns inte bara en i praktiken märkbar utan också teoretiskt målmedveten tendens att ersätta språket, framför allt det skrivna och lästa språket, med olika slags bilder och bildframställningar, så som är fallet i TV, i filmen, också alltmer i tidningar och publikationer. Det är som om orden inte längre skulle behövas utan kunde ersättas av bildintryck. Synbilder är effektiva och direkta, avger sina intryck utan tankeansträngning, kan till en viss gräns helt passivt tillägnas. I och för sig är bildframställningar alls inte att förakta, men deras otillräcklighet i jämförelse med ordet, med språket är ju uppenbar. Och att de skulle kunna träda i stället för tal och skrift är en orimlig föreställning. Risken är att detta ständigt ökade betraktande av bilder leder till att ord- och språksinnet avtrubbas och utarmas, att även läsförmågan avtar eller rent av upphör hos många människor. Den alfabetisering som tidigare fortskridit i glädjande takt runtom i världen har börjat visa en tillbakagång, sorn visserligen delvis men säkerligen inte enbart hör ihop med den lavinartat växande överbefolkningen. Det förefaller skrämmande symptomatiskt. Språket är den förnämsta kommunikationen människor emellan. Vi är beroende av det för vår egen utveckling och förnyelse, för våra upplevelser och vår möjlighet att uttrycka våra känslor. Språket är också en förutsättning för att tillgodogöra sig kulturutbudet. Vi medverkar alla genom vårt sätt att tala och skriva till språkets utveckling eller dess utarmning. Språket utvecklas ständigt, tal- och skriftspråk kompletterar varand1 1973. ra; skriftspråket hämtar levande uttryck från talspråket. Den globala samvaron innebär inflytelser från andra språk, på gott och ont. Det kan ge spänst och ny uttryckskraft åt språket men kan också vara negativt, som när man använder amerikanismer i reklam- och affärsvärlden. Det finns två parallella utvecklingslinjer i vårt språk som är intressanta när de ställs i förhållande till varandra men också oroande. Det ena är det politiska språket, kanslisvenskan. Det andra är den förenkling och utarmning av språket som leder till större ordfattigdom och därmed till sämre kommunikation och förståelse. Detta är från demokratisk synpunkt oroande. Kanslisvenskan behöver ingen närmare presentation. I rapporter, betänkanden, PM, utredningar och skrivelser från ämbetsverk talas och skrivs ett språk som förstås av politiker men knappast av några flera. Hur skall man kunna väcka förståelse bland människor för samhällsfrågorna om informationen är skriven så man inte förstår den? Kanslisvenskan är överarbetad och tillkrånglad och fylld av språkliga avarter. Den är vare sig enkel eller levande och direkt. Den utestänger stora grupper av människor genom att man använder konstlade ord och specialistord. Kanslisvenskan leder till isolering av politiker och myndigheter; genom att språkligt utestänga grupper av människor förhindrar man också det som ligger i ordet kommunikation, nämligen det ömsesidiga utbytet. Kommunikation är en grundförutsättning för en levande demokrati. Om stora grupper människor inte behärskar det instrument som språket är kommer demokratin att urholkas. Undersökningar visar att många människor inte förstår det politiska språket. Mot denna bakgrund är det angeläget att man utreder frågan om utbildning i språkkunskap och kommunikation för politiker, ämbetsmän och informatörer. En delvis osaklig kritik förs fram mot undervisningsresultaten i . Undersökningar antyder att eleverna inte behärskar de fyra räknesätten. Stark kritik förekommer också mot att eleverna inte får tillräcklig träning i svenska språket. När det gäller barnens träning i svenska språket är det en självklar uppgift för att ge eleverna de instrument som är nödvändiga för att de skall kunna utnyttja ett demokratiskt samhälles möjligheter. Brister i detta avseende innebär ett synnerligen allvarligt handikapp för den enskilde eleven. Språkundervisningen har betydligt förändrats. Betoningen av de grammatiska frågorna är inte så stark som . I viss mån kan denna utveckling sägas vara en eftergift för elevernas kortsiktiga krav, då denna del av undervisningen inte uppfattas som särskilt intressant. Men då de grammatiska kunskaperna är en förut sättning för att man skall behärska det talade och skrivna språket, får de inte förbises i undervisningen. Det är på låg- och mellanstadiet de största insatserna måste göras för att nå en förbättring av elevernas kunskaper i svenska. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller dels om en översyn av svenskundervisningen i , dels om åtgärder i övrigt i syfte att åstadkomma en sådan språkutveckling att demokratin främjas, i enlighet med vad i motionen anförts.