mot · FW02549 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om bättre offentlig hushållning. De offentliga utgifterna ökar i snabb takt. Genom stat, landsting och primärkommuner slussas nu mera än . Skattetrycket har stigit till oanade höjder. Andelen skatter och avgifter av BNP är nu större i än i de flesta andra länder. Särskilt oroande är att de utgiftsstegringar som anses automatiska okar i mycket snabb takt. Dessa tendenser är skäl nog för eftertanke. De flesta anser numera att man måste försöka bryta denna trend. Några systematiska försök att få bukt med utvecklingen görs dock mera sällan. Den statliga ekonomiska långsiktsplaneringen måste byggas ut. Samordnad planering av verksamheter inom besläktade områden där vinster skulle uppstå genom större satsning på förebyggande åtgärder och bättre hushållning inom stat, landsting och primärkommuner. Statsbidragsbestämmelser bör utformas så att de blir mindre detaljstyrande och uppmuntrar rationellt och besparingsvänligt utnyttjande. Parlamentarisk besparingsutredning bör tillsättas. Den statliga och kommunala verksamheten har nått en sådan för våra förhållanden väldig omfattning att den redan i och för sig innebär svåra problem att bemästra. Svårigheterna ligger bl. a. i oförmågan att få en helhetsbild av den offentliga sektorn. Skilda verksamhetsområden lever i hög grad sitt eget liv. Länge trodde man inom näringslivet att jättekoncerner, vilka vi knappast har i , skulle vara mest effektiva. Då skulle med en central ledning effektiviteten kunna öka. De stora multinationella koncernerna håller på att lära om. En gemensam planering för olika verksamhetsgrenar framstår där visserligen som nödvändig, men ansvarsfördelning och uppgifter måste decentraliseras. Likartade problem finns beträffande den offentliga verksamheten. Statsmakterna i måste lära både av denna utveckling inom näringslivet och de egna erfarenheterna. En bättre offentlig hushållning med resurserna måste komma till stånd. De socialistiska partierna i har visat förvånansvärt litet intresse härför. Man kan jämföra med förhållandena i , där man tidigare än i insett nödvän digheten av ekonomisk långsiktsplanering. Den uppvisar inför krav på bättre hushållning en resignation, blandad med självbelåtenhet, över de mer eller mindre planmässiga försök till samordning som göres. Från socialdemokratiskt håll förklarar man ibland att en effektivare gemensam samplanering leder till centraldirigering. Ett högst märkligt påstående. Riskerna för att statsmakterna, om utvecklingen fortsätter, måste gripa till hård statlig styrning är ju alldeles uppenbara. Det är förutseende planering som skall ge möjligheter till samverkan, decentralisering och lämplig ansvarsfördelning. Stora delar av svenska folket har insett nödvändigheten av bättre hushållning. Regeringspartiet förefaller bli en av de sista som fattar detta. Långtidsutredningarna i har gett värdefull kunskap. De har på olika sätt stimulerat den ekonomiska debatten. Regeringen har dock alltför ofta bortsett från de varningar för oroande utvecklingstendenser som utredningarna pekat på. Det har stått klart, att långtidsutredningarna inte ger tillräckligt underlag för en bättre offentlig hushållning. Man drar i ihuvudsak ut vissa utvecklingslinjer och ser på konsekvenserna. Den bedömning som är nödvändig för att skapa underlag för olika handlingsalternativ finns inte. beräkningar måste också kompletteras med bedömningar av hur de väntade utvecklingslinjerna berör människorna. Det ekonomiska tänkandet måste kompletteras med ett mera mänskligt. , då den senaste långtidsutredningen publicerades, en intressant kommentar. Den är delvis orättvis mot långtidsutredningens författare, eftersom dessa endast fullgjort de uppdrag de fått av finansministern, men den markerar behovet av kompletterande beräkningar. Så här skrev Fackföreningsrörelsen: Arbetskraftsproblemens behandling ger en god illustration till hur ytligt utredningen har behandlat en för hela den framtida utvecklingen central fråga. Utredningen nöjer sig med att skriva fram vissa trender för gifta kvinnors förvärvsintensitet, för utbildningens inverkan och för invandringen. Sedan drar man ifrån verkningarna av den beslutade arbetstidsförkortningen och får därmed fram en viss arbetskraftstillgång. Den tillgången räcker inte för att tillgodose företagens efterfrågan på arbetskraft. Kan företagen och då främst exportföretagen inte skaffa arbetskraft som sköter de maskiner de vill investera i, blir det svårt att klara betalningsbalansen. förutsätter att industrin skall kunna investera i en mer kapitalintensiv produktion och därmed undvika behovet av så mycket arbetskraft. Den behandlar dock inte frågan om ett sådant förfarande är tekniskt möjligt. Vad långtidsutredningen borde ha gjort är naturligtvis en analys av möjligheterna att mobilisera de stora, outnyttjade arbetskraftstillgångar, som bl. a. låginkomstutredningen pekat på. Om de tillgångarna kunde utnyttjas på de platser, där de är tillgängliga, skulle man både kunna öka exportproduktionen, minska undersysselsättningen och lätta trycket på storstadsregionerna. Det alternativet har utredningen inte spillt vare sig ord eller siffror på. En anledning till den skevhet och ofullständighet som präglar långtidsutredningen är naturligtvis att utredarna haft till uppdrag att göra en »opolitisk» expertutredning av frågor som aldrig kan bli annat än klart politiska. En annan är att långtidsutredningen egentligen inte är en långtidsutredning utan ett antal på varandra staplade nationalbudgeter. Och det blir naturligtvis fel. Det som kan vara motiverat i det korta tidsperspektivet kan bli kvalificerad dumhet på . Exempel på samordning för bättre hushållning I motion nr 401 till förra årets riksdag gav vi ett antal exempel på områden, där en bättre planering och samordning skulle ge väsentliga resultat. Vi pekade på bl. a. vårdområdet, där en våldsam kostnadsökning ägt rum. Stora ansatser görs för att förbättra vården, inte minst sjukvården. Vårdsektorns stora omfattning och dess kostnader är i sig själv motivering nog för en kraftig satsning på rationalisering och effektivisering. Situationen blir annars omöjlig att behärska. De experiment för långtgående rationalisering som verkställs visar att stora värden finns att vinna. Kostnadsstegringarna kan dämpas med en ökad personlig omvårdnad. Ett snabbt tillfrisknande beror i många fall på den personliga omtanken och vården på institutionerna. Personalen har med nuvarande arbetsförhållande inte tillräcklig tid för patienterna. Beträffande vårdsektorn är en av de mest väsentliga insatser som kan göras för att hålla kostnaderna nere förbättrade förebyggande åtgärder. Vårdsektorn kommer alltid att medföra höga kostnader. Både av rent mänskliga skäl och kostnadsskäl måste man därför försöka förhindra uppkomsten av vårdbehov. Hälsovård, hälsoundersökningar och stimulans till rekreation och motionsidrott kommer att kosta förhållandevis små belopp i förhållande till kostnaderna inom vårdsektorn. De förebyggande åtgärderna kommer att visa sig vara mycket räntabla investeringar både från rent mänsklig och ekonomisk synpunkt. Ett annat område där de förebyggande insatserna ännu i stort sett låter vänta på sig är förebyggande av trafikolyckor. Det går aldrig att mäta de stora personliga lidandena som trafikolyckor förorsakar. Det man vet är att de medför stora bortfall av arbetsinkomster och för samhällsekonomin väldiga materiella kostnader. Vårdapparaten, både sjukvård, socialvård och arbetsvärd, förorsakas stora kostnader. Här behövs stora insatser för att råda bot på trafikolyckorna. Ett annat område där både det mänskliga obehaget och lidandet är stort och de rent ekonomiska kostnaderna stora är kriminaliteten. Från vår sida har vi under åtskilliga år krävt ökade insatser. Här är det fråga om stimulans till ungdomsorganisationerna, god socialvård som förebygger asocialitet. Polisen måste ges ökade resurser, vilket skulle verka brottsförebyggande men också leda till att flera brott upp. Kriminalvården måste ges ökade resurser. Denna typ av insatser kommer aldrig att kunna gå upp till de kostnader som brottsligheten orsakar av materiell och personlig art. Staten bidrar till en rad olika utgifter inom den kommunala sektorn. De miljardbelopp det här blir fråga om delas ut med alldeles för litet sinne för rationell hushållning. Detaljbestämmelser finns det i överflöd. Här frodas ibland centraldirigeringen på ett närmast otroligt sätt, t. ex. på skolbyggandets område. Mycket mindre energi har satts in på att utforma bidragen så att de kommunala organen tjänar på att använda statsbidragen rationellt. Om både kommun och stat får glädje av sparsamhet, så kommer den också i större utsträckning att infinna sig. Listan på områden där ökade insatser borde göras för bättre hushållning skulle kunna bli längre, men den torde vara tillräcklig för att visa att betydande insatser kan göras. I vissa fall finns det trevande ansatser härtill, men ännu återstår det mesta att göra. Vi gör inte anspråk på att ha en färdig modell för planering för bättre hushållning. Vi vill skissera några väsentliga uppgifter som en parlamentarisk utredning bör få i uppdrag att närmare utreda och lägga fram förslag om. De nuvarande långtidsutredningarna måste kompletteras med planer för hur konkreta politiska mål med det offentliga arbetet skall uppnås. Den ekonomiska politiken kommer alltid att vara ett trubbigt och otillfredsställande instrument så länge man inte mera klart fixerar för olika tidsperioder vilka resultat som skall nås. Den ekonomiska planeringen måste ske i intim samverkan mellan stat, landsting och primärkommuner liksom med arbetsmarknadens parter. Det är just det gemensamma arbetet på att utforma långsiktsplaner som kan leda bort från nuvarande på en gång centraldirigerande och ineffektiva system. För att lägga en grund för fortsatt reformpolitik måste en av uppgifterna i den ekonomiska långtidsplaneringen vara att uppnå snabbare ekonomisk tillväxt. Men det räcker inte med att fastlägga detta. Tillväxt kan aldrig mätas i enbart ekonomiska termer. Välfärdsmåttet kan aldrig enbart vara materiell levnadsstandard. Arbetsmiljö, bostadsmiljö, fritidsmiljö är några av de faktorer som gör att man i stället för levnadsstandard bör tala om livsnivå. I en utbyggd ekonomisk planering måste sådana värden tas in i beräkningen. Det är inte så svårt att få in regionalpolitiska problem i debatten, när det finns bristande sysselsättning i vissa områden. Om sysselsättningen i en högkonjunktur skall gå upp även där, måste man däremot ha garderat sig för försummelser i fråga om regionalpolitiken. Utvecklingen kan ju vända neråt igen. Därför måste man hushålla med resurserna även under goda tider. Detta förhållande är ytterligare ett skäl varför regionalpolitiska hänsyn, utbyggnaden av näringslivet i landet som helhet måste ingå som ett väsentligt led i den ekonomiska planeringen. I allt ekonomiskt arbete måste det finnas ett ständigt ifrågasättande om man utför en verksamhet på rätt sätt, om den är nödvändig, om den kan ersättas av något annat. Självfallet sker en sådan prövande verksamhet i de flesta organ, men trycket på denna ständiga revision måste mot bakgrunden av de stegrade offentliga utgifterna bli än starkare. Målet för den ekonomiska planeringen skall inte endast vara att utföra en verksamhet rätt utan också att utföra rätt verksamhet. I grunden för denna planering måste ligga en ständig debatt om angelägenhetsgradering, om granskning av utförd verksamhet och tvärplanering mellan olika verksamhetsområden. För att konkretisera denna del av planeringsverksamheten måste det finnas ett centralt organ som kan stimulera de olika delarna av den offentliga apparaten till det grundläggande arbetet. Det centrala organet måste samla in dessa uppgifter, sammanställa dem och, det viktigaste av allt, presentera alternativ för den fortsatta utvecklingen. Man måste därvid väga in en rad olika faktorer. Alternativ måste finnas för hur omfattande ett mål eller ett projekt bör vara, hur snabbt det skall uppnås, hur angeläget det är i förhållande till andra projekt, vilken avkastning i fråga om mänsklig välfärd och ekonomisk tillväxt det kan ge. För att åstadkomma bättre hushållning måste man alltid planera med tanke på olika ekonomiska utvecklingsmöjligheter. Hur blir den ekonomiska framtiden?, är en av de väsentligaste frågorna. Vilken form av investeringar kan ge den bättre avkastningen och vilka handlingsalternativ är därvid möjliga på kort och på lång sikt? I har man lång tids program för 4-årsperioder. De har utvecklats till att toli långtidsbudgeter som presenteras för . De är 4-årsplaner och har karaktären av regeringsprogram. De ger därmed statsmakterna en möjlighet att på annat sätt än i bedöma olika handlingsalternativ. De ger väljarna en bättre chans att delta i debatten om de politiska alternativen, ger dem möjlighet att påverka. Dessa 4-årsprogram i utgår i vissa fall från perspektivanalyser . Där tas de stora strukturella förändringarna i sam hället med i beräkningen. Självfallet är det svårt att förutse utvecklingen på så lång sikt, men det är mycket bättre att göra försök än att låta det hela rulla på utan allvarliga ansträngningar att göra långtidsbedömningar. Med en bättre ekonomisk planering blir det gynnsammare möjligheter för både landsting, primärkommuner och näringsliv att bedöma händelseutvecklingen. Man får vägledning av långtidsprogrammet för samhällets hela ekonomiska utveckling. I sammanhanget är den mest angelägna uppgiften att genom ramar ge stabilitet åt kommunernas och näringslivets egen långtidsplanering. Betydande pionjärinsatser har gjorts inom vissa primärkommuner och landsting för att upprätta långtidsplaner som är föredömliga jämfört med den statliga planeringen. Det är frånvaron av sådan planering som bidrar till ryckigheten i det ekonomiska livet. Planlösheten kostar pengar. Det blir därför högst angeläget att statsmakterna försöker att stimulera till vidgad planering för bättre hushållning. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att begär att Kungl. Maj:t uppdrar åt en parlamentarisk utredning att lägga fram förslag till förbättrad och utbyggd statlig ekonomisk planering, 2. att begär att Kungl. Maj:t tar initiativet till en samordnad verksamhetsplanering, där väsentliga vinster skulle uppstå genom större satsning på förebyggande åtgärder, bättre hushållning och sparsamhet på områden med gemensamma uppgifter för stat, landsting och primärkommuner, 3. att begär att motionen, i vad den avser mindre detaljstyrande och mer rationella och besparingsvänliga former för statsbidrag till landsting och primärkommuner, av Kungl. överlämnas till utredningen om kostnadsfördelningen mellan stat och kommuner, 4. att begär att Kungl. utan dröjsmål tillsätter en parlamentarisk utredning med syfte att snabbt framlägga förslag om besparingar inom den statliga verksamheten. () () () . () () () () ()