mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Statsmakterna måste också ge försvaret stöd och i erforderlig grad skydd emot sabotage och mot sådan propaganda och undergrävande verksamhet som med olagliga medel vill försvåra genomförandet av i demokratisk ordning fattade försvarsbeslut. Sedan socialdemokraterna bröt den demokratiska enigheten om försvaret 1967 och inledde en nedrustning som undan för undan får ett allt snabbare förlopp har moderata samlingspartiet konsekvent arbetat för en försvarspolitik som bättre befrämjar trygghet och säkerhet. Moderata samlingspartiet kan inte godtaga de riktlinjer för det militära försvarets och civilförsvarets fortsatta inriktning eller de kostnadsramar som föreslås i statsverkspropositionen. Då emellertid det där framlagda förslaget till storlek och fördelning av materielanslagen endast är preliminärt vill vi avvakta den tidpunkt då definitiva förslag härom underställs innan vi framlägger vårt alternativ till den socialdemokratiska riksfyllda nedrustningspolitiken. ha ett försvar av den styrkan och sammansättningen att vårt land utan att erhålla militärt stöd utifrån kan tillfoga en angripare sådana förluster, att ett angrepp inte rimligen blir militärpolitiskt lönsamt. Vi kan därför inte ansluta oss till den nuvarande socialdemokratiska försvarspolitiken. Vi anser att den på ett ansvarslöst sätt minskar utsikterna för vårt land att få bibehålla frihet och fred, att försvar skall planeras långsiktigt, inte bara av säkerhetspolitiska utan också av tekniska och ekonomiska skäl. Detta kräver klara direktiv om målsättning och inriktning, det kräver full kompensation av prisstegringar och det kräver anslagsramar som överensstämmer med de krav som ställs upp, uppmuntra och stödja det frivilliga försvarsarbetet. Vi vill härigenom och genom en god värnpliktsutbildning, en konsekvent försvarspolitik och en ökad information om försvarets betydelse och möjligheter stärka försvarsviljan och samla hela svenska folket kring en fredsbevarande säkerhetspolitik. Utvecklingen i flertalet västeuropeiska länder liksom i och präglades av ökad ekonomisk aktivitet. En klar omsvängning i den internationella konjunkturen ägde rum. Den totala produktionsökningen låg i på och ännu högre i och . Också världshandeln ökade markant i förhållande till 1971. För del blev omslaget från högkonjunkturen 1969-1970 till lågkonjunkturen 1971-1972, såsom framhålles i finansplanen, förhållandevis starkare än i andra länder. De förhoppningar om en uppgång , som bl. a. återfinns finansplan, blev alltså inte infriade. För blev också 1972 ett utpräglat lågkonjunkturår med låg tillväxttakt och betydande sysselsättningssvårigheter. Arbetslösheten var den högsta . Det torde mot denna bakgrund stå klart, att vårt lands ekonomiska svårigheter inte endast kan förklaras såsom en följd av den internationella konjunkturnedgången. Exporten ökade särskilt men också snabbare än importen. Det är alltså snarare möjligt att säga, att den inhemska ekonomiska aktiviteten under hela lågkonjunkturen mottagit stimulansimpulser via exporten. Nedgången i var till stor del hemmagjord, orsakad av en felaktig ekonomisk politik. Moderata samlingspartiet har under en följd av år gjort gällande, att vårt lands ekonomiska svårigheter inte främst är kortsiktiga konjunkturföreteelser utan av långsiktig, strukturell natur. Utvecklingen bekräftar denna bedömning. Som vi framhöll bl. a. i vår motion till förra årets höstriksdag angående sysselsättningstimulerande åtgärder har utvecklingen i varit mindre gynnsam än i flertalet andra länderi och mindre gynnsam än förra hälft. Den totala produktionstillväxten har varit lägre än genomsnittet. Investeringsutvecklingen har varit förhållandevis långsam. Särskilt ogynnsam har utvecklingen varit för den mindre och medelstora företagsamheten. Nyföretagandet har minskat och antalet företagsnedläggningar ökat. Arbetslösheten visar, även rensad från konjunkturmässiga variationer, en ökning. Det finns i första hand tre grundläggande orsaker till dessa problem: 1) Den offentliga sektorns alltför snabba tillväxt; 2) Det orimligt höga skattetrycket; 3) Skattesystemets konstruktion. Den ekonomiska politiken och utvecklingen ökade den totala produktionen i med en minskning 1971 och en ökning 1972. har den totala produktionen i OECD-ländema genomsnittligt ökat med och i med . En viktig förklaring till skillnaden mellan och dess främsta konkurrenter på den internationella marknaden är den ekonomiska politikens utformning i . var utgångspunkten att konjunkturavmattningen skulle bli kortvarig och att en uppgång sålunda snart var att vänta. Finanspolitiken fick främst på grund av farhågor för bytesbalansens utveckling en stram utformning. Enligt beräkningar, till vilka vi återkommer nedan, var den offentliga sektorns kalkylerade inverkan på samhällsekonomin, när vissa automatiska inkomsteffekter eliminerats, av storleksordningen , dvs. Den hade med andra ord en kraftigt återhållande effekt och blev därigenom den kanske viktigaste orsaken till att totalproduktionen minskade. De åtgärder som vidtogs för att stimulera sysselsättningen var långt ifrån tillräckliga. Krav från oppositionspartierna om mer kraftfulla stimulansåtgärder bl. a. en sänkning av mervärdeskatten och ett borttagande av löneskatten, den s. k. arbetsgivaravgiften - avvisades av socialdemokratiska och kommunistiska majoritet. Också finansplan präglades av optimism rörande konjunkturutsiktema. Moderata samlingspartiet uteslöt heller inte mot bakgrund av den förväntade konjunkturutvecklingen i det övriga , att en sådan bedömning kunde vara riktig. Vi underströk dock behovet av hög konjunkturberedskap. När emellertid regeringen i genomdrev ett beslut om en fördubbling av löneskatten från för att finansiera en skatteomläggning, varnade vi för att en sådan åtgärd skulle kunna omintetgöra en förväntad sysselsättningsuppgång och ökad aktivitet inom näringslivet: Det är sannolikt att åtgärden, om den genomförs, kommer att omintetgöra möjligheterna att realisera finansplanens och den reviderade finansplanens prognoser rörande den ekonomiska utvecklingen . Våra farhågor besannades. Arbetslösheten fortsatte att öka . Den ekonomiska politiken var något mer expansiv än innan. Enligt redan omnämnda beräkningar gav den offentliga sektorn, när vissa automatiska inkomstförändringar eliminerats, en stimulanseffekt av storleksordningen av BNP. Det kan emellertid konstateras, att detta var otillräckligt i själva verket har den offentliga sektorns efterfrågestimulerande effekt med undantag inte varit lägre sedan högkonjunkturen 1966. Den låga, blott 1,5-procentiga tillväxten 1972 är priset för en felaktig konjunkturpolitik och felaktiga ekonomiska bedömningar. Om man gör det i och för sig rimliga antagandet, att en mer konjunkturanpassad politik hade gjort det möjligt för att uppnå samma tillväxttakt som den genomsnittliga för , kan den förlust som den förda regeringspolitiken förorsakat folkhushållet kvantifieras. Det hade nämligen inneburit, att BNP till priser hade legat över den nu uppnådda nivån, dvs. den hade varit ca 10 miljarder större. Härav skulle ca hälften med nuvarande skattesystem ha kommit de förvärvsarbetande till del, och den andra hälften skulle ha gått till stat och kommun och kunnat användas till skattesänkningar eller andra angelägna reformer. skulle statens utgifter för arbetsmarknadspolitiska åtgärder ha varit väsentligt lägre, eftersom en högre tillväxttakt skulle ha varit förenad med en högre sysselsättning. Detta till trots görs det i årets finansplan gällande, att den ekonomiska politiken har utformats under överväganden om de långsiktiga utvecklingstendenserna. Den statliga sektorn har utövat ett klart expansivt inflytande på ekonomin, både genom utvecklingen av sin direkta efterfrågan och genom stimulans till andra sektorer, bl. a. till sådana investeringar som ligger i linje med den önskvärda långsiktsutvecklingen. Särskild tillfredsställelse uttrycker finansministern över investeringsutvecklingen. Genom att inräkna en uppskattad ökning av industrins investeringar kan han konstatera, att detta skulle då innebära att industrins investeringar ökat oavbrutet . Industriinvesteringarna skulle därmed 1973 vara större än 1968. Den höga investeringsuppgången erhålles bl. a. genom att 1968 används som utgångspunkt för beräkningen. 1967 och 1968 var emellertid år med lägre investeringar än 1966. har industriinvesteringarna ökat med blott i genomsnitt eller med . Detta är en klart otillfredsställande investeringsutveckling. I särskilt hög grad är det de mindre och medelstora företagens investeringsutveckling som släpat efter, vilket är allvarligt inte minst ur regionalpolitisk synpunkt. Nyföretagandet har minskat. Men också vad gäller de större industriföretagen kan det konstateras, att investeringarna i ökande grad varit av defensiv, icke av offensiv natur. De har alltså haft som mål snarare att åstadkomma arbetsbesparande effektiviseringar än en utvidgning av verksamheten. Detta illustreras inte minst tydligt av industriproduktionens utveckling såsom framgår av figur 1. låg denna på samma nivå som . Förutsättningen för att höjd produktivitet inom industrin till följd av arbetskraftsbesparande investeringar inte skall leda till sysselsättningsvårigheter inom industrisektorn är att produktionskapaciteten ökar genom investeringar i nya anläggningar. Inom näringslivet har det emellertid bedömts som allt svårare att finna nya lönsamma projekt. Villkoret för en stigande produktion är att den motsvaras av en stigande efterfrågan. I flera andra västeuropeiska länder har den ekonomiska aktiviteten stimulerats bl. a. genom ett ökat bostads Figur 1: Industriproduktionens utveckling 19691972. Index 1963 = 100. I ii lii iv i ii in iv i ii ni iv i ij m 1 9 6 9 1970 1971 U7t I har detta inte varit möjligt på grund av en vikande efterfrågan på de dyra bostäderna i nyproduktionen. Men också vad det gäller den privata konsumtionen i övrigt har efterfrågeutvecklingen varit återhållen. sjönk den privata konsumtionen med l procent. har alltså den privata konsumtionen ökat med blott . Bortser man från den ökade efterfrågan på utlandsresor, stannar uppgången i den privata konsumtionen vid . Konsumtionen av bostäder har ökat . Den privata inhemska konsumtionen exklusive bostadskonsumtionen har alltså minskat i förhållande till 1970. Av stor betydelse för styrkan i konjunkturomsvängningen i var efterfrågebortfallet från lagerinvesteringar och privat konsumtion, heter det i finansplanen. Nedgången i den privata konsumtionen sammanhänger med en stark ökning av hushållssparande!. Detta fördubblades praktiskt taget och låg sedan kvar på den uppnådda höga nivån 1972. Ett ökat personligt sparande och en därmed sammanhängande långsammare konsumtionsutveckling kan naturligtvis sägas förklara den återhållna efterfrågeutvecklingen i . Men att sparandet ökar fritar inte regeringen från ansvaret för sysselsättningssvårighetema. Det är snarare läroboksexemplet på en situation, där de ekonomisk-politiska myndigheterna skall ingripa med efterfrågestimulerande åtgärder. Vad gäller sparandet skall därtill fogas att det är utomordentligt ovisst i vilken utsträckning detta ökat. Det finns i ingen egentlig sparstatistik. Sparandet räknas fram som en restpost. Sannolikt kan en förklaring till att ett ökat sparande registrerats vara, att mängden sådana transaktioner, som icke redovisas i handelsstatistiken, ökat, dvs. transaktioner som undandrages beskattning. 1 den mån faktisk ökning av det personliga sparandet kommit till stånd måste den enligt vår uppfattning ses som ett uttryck för den nya otrygghet, som allt fler människor känner bl. a. inför den ekonomiska utvecklingen i vårt land. Det förefaller sannolikt, att många människor har velat skaffa sig en extra buffert för den händelse att de skulle drabbas av arbetslöshet. Enligt gängse sysselsättningspoiitisk teori uppkommer arbetslöshet i en situation, då det planerade sparandet överstiger de planerade investeringarna. Regeringens ovilja att ingripa med generella stimulansåtgärder blir i ett sådant perspektiv den främsta orsaken till att ännu inte fått någon egentlig känning av den högkonjunktur, som satt sin prägel på utvecklingen i i övrigt . Hade de förslag om bl. a. momssänkning och borttagande av löneskatten genomförts, som en enig borgerlig opposition föreslog , hade läget sannolikt varit ett helt annat. Åtgärderna skulle troligen ha möjliggjort en större BNP-tillväxt och en betydligt lägre arbetslöshet. Det bör i detta sammanhang också påpekas, att ett högt personligt sparande i och för sig inte är oförenligt med full sysselsättning. Ett högt sparande är tvärtom en förutsättning för ökande investeringar och en snabb ekonomisk tillväxt som ger sysselsättning. Enligt moderata samlingspartiet är därvid det personliga sparandet att föredraga framför ett huvudsakligen kollektivt sparande. Det ger nämligen den enskilde direkt del i de nya resurser som skapas genom vårt gemensamma arbete. Dessa frågor behandlas närmare i avsnittet om ägardemokrati på annat håll i denna motion. Vad gäller konsumentpriserna noteras med tillfredsställelse i finansplanen, att ökningen av dessa jämfört med övriga länder i varit bland de lägsta. Av den preliminära finansplanens redovisning av konsumentprisernas utveckling i ett antal västeuropeiska stater framgår emellertid, att prisstegringstakten i mellan 3:e kvartalet 1971 och 3:e kvartalet 1972 legat på den genomsnittliga europeiska nivån. Detta är relativt sett en förbättring i förhållande till . 1971 var det bara och , som av dessa länder hade en högre prisstegring och 1970 endast , som det året genomförde en betydande mervärdeskattehöjning i samband med en skatteomläggning. Också hade en inflation, som översteg den genomsnittliga. Vid bedömningen av den förhållandevis måttliga inflationen bör hänsyn tas till att det vanligen finns ett samband mellan ekonomisk tillväxttakt och prisstegringarnas nivå. Snabb tillväxt är ofta förenad med en något högre inflationstakt. Det kan inte uteslutas att den lägre inflationen hade ett direkt samband med den stagnerade efterfrågan i vår ekonomi. Också handelsbalansen och bytesbalansen har utvecklats förhållandevis gynnsamt . Orsaken är emellertid inte en ökad exportkapacitet eller förbättrad internationell konkurrensförmåga utan en till följd av den inhemska lågkonjunkturen stagnerad importutveckling. 1971 minskade importvolymen, och 1972 kom den att ligga obetydligt nivå. Uppgången i valutareserven sammanhänger dessutom med en betydande ny utländsk upplåning. Volymmässigt utvecklades den svenska exporten långsammare än världshandeln. Jämfört med våra internationella konkurrenter innebar detta en förlust av marknadsandelar. I årets finansplan förutses för tredje året i följd en nära förestående konjunkturuppgång för vårt land. Säkerligen kommer också vår ekonomi att erhålla viss stimulans utifrån. En förbättring av exportindustrins vinster synes ha skett , och en förhållandevis gynnsam vinstutveckling torde vara att förutse också . Härav följer emellertid inte, att näringslivets lönsamhet nu når en tillfredsställande nivå. Om vinsten först sjunker för att sedan åter stiga , ligger den under sin tidigare nivå och därtill i ett sämre penningvärde. Höjningen av löneskatten från kommer att lägga ytterligare bördor på näringslivet och påverka dess kostnadsutveckling. En ytterligare höjning av arbetsgivaravgiften aviseras därtill i finansplanen för finansieringen av en arbetslöshetsförsäkring, för omläggning av sjukförsäkringssystemet och för en allmän tandvårdsförsäkring. Det skulle därmed vara , som löneskatten stiger. Det är inte uteslutet att farhågor för ytterligare bördor kan komma att hämma näringslivets utvecklingskraft. I vilken utsträckning den internationella högkonjunkturen kommer att få ett mer påtagligt genomslag på den svenska ekonomin är mot denna bakgrund osäkert. BNP beräknas i finansplanen öka med . Bakom denna siffra ligger bl. a. antagandet om en 4-procentig uppgång i den privata konsumtionen. Det finns emellertid anledning att frukta, att Kalkylen härvidlag är väl optimistisk. är en stor konsumtionsuppgång jämfört . Förutsättningen för konsumtionsprognosen är att prisuppgången stannar vid , vilket vore lägre än . Att det skulle lyckas bättre för regeringen att hålla priserna under kontroll under en uppåtgående konjunktur, som förutses, än under det ur konjunktursynpunkt dämpade förefaller mindre troligt. Därtill kommer det genomslag på priserna som höjningen av löneskatten kommer att medföra. Det är sålunda inte osannolikt, att hushållens reala, disponibla inkomster kommer att öka mindre än som förutses i finansplanen och att detta skulle hålla tillbaka konsumtionsutvecklingen och också verka dämpande på den totala tillväxttakten. Sysselsättningsutvecklingen blir beroende av efterf rågeutvecklingen. Någon snabbt stigande efterfrågan på arbetskraft är inte att vänta, och även om en mer påtaglig konjunkturuppgång skulle slå igenom , torde det ändå finnas anledning att räkna med en betydande arbetslöshet. Detta gäller inte minst de nya grupper som haft svårigheter att finna sysselsättning tjänstemän, nyutexaminerade akademiker osv. men också arbetskraften i bl. a. skogslänen, där sysselsättningsutvecklingen långsammare följer konjunkturförändringarna än i framför allt storstadsregionerna. Det finns, som redan framhållits, tendenser till en ökning av arbetslösheten oberoende av konjunkturutvecklingen, vilket illustreras i figur 2. Orsaken till detta är den på lång sikt otillräckliga investeringsutvecklingen: nya arbetstillfällen tillkommer inte i takt med strukturomvandlingen och rationaliseringar minskar behovet av arbetskraft i redan befintliga anläggningar och företag. Figur 2:4; Antalet hos arbetsförmedlingen anmälda arbetslösa i tusental 1965-1972. jan fel» mara april maj juni juli aug. Källa: statistik. 1 finansplanen förutses en uppgång av näringslivets investeringar och därav av industrins investeringar . denna punkt finns det anledning att sätta ett frågetecken. Även om en viss förbättring av lönsamhetsförhållandena för i främsta rummet exportindustrin gjort sig gällande och på grund av prisstegringar sannolikt inte helt kommer att ätas upp av den höjda löneskatten , är fortfarande tillgången på lönsamma investeringsprojekt begränsad. För de huvudsakligen på den inhemska marknaden inriktade delarna av näringslivet är utsikterna i än högre grad osäkra och beroende av bl. a. den privata konsumtionens utveckling. Det är också värt att notera, att de totala investeringarna beräknas öka med blott , vilket är en utomordentligt låg siffra. Framför allt går bostadsinvesteringarna tillbaka men också de statliga och kommunala investeringarna. För de delar av näringslivet som varit inriktade på bostadsförsörjningen liksom för sådana företag, som medverkat vid de statliga och kommunala investeringarna, ter sig alltså framtidsutsikterna inte ljusa. Också förutses en positiv handels- och bytesbalans. Enligt vår bedömning torde förutsättningen för detta vara, att någon mer markant uppgång i den svenska konjunkturen inte äger rum. Såväl ökande lagerinvesteringar som investeringar i framför allt maskiner innebär erfarenhetsmässigt betydande påfrestningar på handelsbalansen. Sannolikt skulle också en mer betydande uppgång i den privata konsumtionen till stor del avse importerade varor. Enligt vår uppfattning kan i och för sig den positiva bytesbalansen inte förväntas bli bestående. Det valutautflöde som ägde rum under framför allt 1969 och 1970 sammanhängde med att exportindustrin och den importkonkurrerande industrin inte hade en tillräcklig kapacitet för att kunna balansera den ökande konsumtionen av utlandsresor och de ökande transfereringarna. Förbättringen av bytesbalansen berodde, som redan framhållits, på den på grund av lågkonjunkturen återhållna importen. Det kan emellertid inte uteslutas att den ekonomiska politik, som presenteras i finansplanen, inte kommer att leda till en sådan konjunkturuppgång, att en omsvängning i bytesbalansen äger rum. Finansplanen tar upp behovet av en begränsning av i första hand den kommunala utgiftsexpansionen. Sålunda framhålls det t. ex. att för att de angelägna välfärdsmål som den kommunala verksamheten syftar till skall kunna förverkligas, är det en viktig förutsättning att den kommunala kostnadsutvecklingen hålls inom rimliga gränser. Vi instämmer helt i behovet av en begränsning av den offentliga sektoms expansion och har under en följd av år krävt åtgärder med detta syfte. Budgeten /74 presenteras som återhållsam framför allt mot bakgrund av att den statliga upplåningen beräknas kunna minskas från 7,2 miljarder /73 till för det kommande budgetåret. Återhållsamheten imponerar emellertid inte. Den offentliga sektorns inkomster beräknas öka med 9,2 miljarder och dess utgifter med . Det betyder att av BNP:s nominella ökning går till stat och kommun som skatter och avgifter. Den offentliga sektorns utgiftsökning motsvarar av En viss återhållsamhet på utgiftssidan kan emellertid noteras, vilket vi hälsar med tillfredsställelse. Krav på den ekonomiska politiken Som framgår av det ovan sagda befarar vi, att finansplanen återigen ger en alltför optimistisk bild av utvecklingen . Det talas åtskilligt i finansplanen om behovet av en politik som leder till en uppgång av näringslivets investeringar. Man medger t. o. m. att företagsvinstens storlek och utveckling har otvivelaktig betydelse för investeringsutvecklingen. Påståendet är i sig en självklarhet men representerar en insikt som långt ifrån präglat regeringspolitiken. Det måste också konstateras, att de konkreta åtgärder, som berörs i finansplanen, ägnade att stimulera näringslivets utveckling är begränsade: AB Svensk exportkredit kommer att få sitt aktiekapital fördubblat; ett extra skatteavdrag för forsknings- och utvecklingsarbete kommer att föreslås; styrelsen för teknisk utveckling får ökade anslag. Mot detta skall ställas höjningarna av löneskatten. Enligt vår bedömning är ytterligare stimulansåtgärder erforderliga för att det svenska näringslivets kapacitet till fullo skall utnyttjas och för att en önskvärd kapacitetsutbyggnad skall komma till stånd. Detta krävs också för att full sysselsättning skall kunna upprätthållas. Åtgärder är vidare nödvändiga för att garantera en tillfredsställande vinstutveckling. De tekniska möjligheterna att riva upp beslutet om fördubblad löneskatt från är begränsade. Det är emellertid vår uppfattning, att den typ av bruttoskatt som löneskatten innebär är principiellt olämplig. Den innebär särskilt svåra påfrestningar för arbetsintensiva branscher och inte minst för mindre företag inom servicesektorn samt självfallet för mindre lönsamma företag. Den driver därigenom på strukturomvandlingen inom näringslivet och leder till friställning av arbetskraft. Särskilt i lägen, där det är svårt att sysselsätta den därvid friställda arbetskraften, är detta inte önskvärt. Extra orimlig blir löneskatten i en situation med arbetslöshet, då statsmakterna subventionerar de kapitalintensiva företagen genom extra investeringsavdrag. I speciellt hög grad får löneskatten negativa konsekvenser i avfolkningsregionerna med dessas ofta förhållandevis arbetsintensiva företag. Den är sålunda ägnad att motverka de regionalpolitiska strävandena att åstadkomma en jämnare inkomstfördelning mellan landets olika delar och en bättre befolkningsmässig balans. En sänkning av löneskatten i det regionalpolitiska stödområdet bör därför ske från detta år. bör löneskatten i sin helhet avvecklas. Takten i avvecklingen måste emellertid bli beroende på konjunkturläget och de prioriteringar man gör i fråga om andra också önskvärda skattesänkningar och nya utgiftskrävande åtaganden. En första lämplig tidpunkt för en bedömning av möjligheterna att stegvis avveckla löneskatten utgör tidpunkten för ställningstagande till regeringens kompletteringsproposition .