mot · FW02932 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. angående hanteringen av hushållsavfall. I den allmänna miljövårdsdebatten möter man även i den seriösa vetenskapliga debatten exempel på hur framtiden kan komma att gestalta sig, om exploateringen av våra naturresurser fortsätter i nuvarande takt. En av anledningarna till de dystra domedagsprofetiorna är de miljöfaror som den moderna tekniken och samhällsutvecklingen förorsakar. I ett större perspektiv är det också fråga om förbrukning av jordens råvaror och energiresurser. Dessa är inte oändliga, och detta faktum kommer att nödvändiggöra åtgärder för att förändra den exponentiella tillväxten i industristatema. Om denna skulle få fortsätta, skulle det medföra att jordens totala materialförbrukning skulle fyrdubblas fram . Åtskilligt görs dock redan för att bromsa takten när det gäller råvarukonsumtionen. Till det viktigaste måste räknas den ökade strävan att använda sig av naturens eget system, recirkulation eller återanvändning. Många anser att med nuvarande teknik skulle exempelvis det kända förrådet av järn inte räcka särskilt länge till. En ganska pessimistisk bedömning görs av professor rapport till lVA:s högtidsdag: Fortsätter förbrukningen av järn att växa exponentiellt i samma takt som skulle de nu tekniskt-ekonomiskt åtkomliga järnreserverna vara tömda . Kol, gas och olja anses kunna räcka i gynnsammaste fall, dvs. om förbrukningen dämpas. Om nuvarande utveckling av förbrukningen fortsätter i fråga om gas/olja, blir prognosen mycket ogynnsammare. Dessa råvaror utgörs av lagrade solenergiformer, som har omvandlats under årmiljoner. Exempelvis tog det naturen 500 att bilda den kvantitet olja som världen nu konsumerar . Framtidens miljövårdsproblem kommer därför att i allt högre takt kretsa kring frågor om återföring av material i produktionen, återvinning, återbruk och nyttiggörande av avfall. För att få dess principer erkända som nödvändiga kommer åtskilligt av nya initiativ att krävas av såväl samhället som industrin och den enskilde. Nyutvecklad teknik, ekonomisk stimulans och välplanerad avfallsteknik kommer då att få allt fler avfallsflöden att länkas in i produktiva processer. Det allmänt ökande miljömedvetandet hos människor kan också påverka vårt miljökonsumtionsmönster till viss del. Vid valet av mera miljövänliga konsumtionsvaror måste man styra den teknologiska utvecklingen mot en avfallsminskande produktion och varudistribution. 3 sami Nr 932 Den växande avfallsmängden utgör ett av våra största problem. Den mängd avfall en person producerar beror på levnadsstandard och andra konsumtionsbestämmande faktorer, men i stort sett är antalet kg per person och år lika för de olika kommunerna i vårt land. I har mängden hushållssopor per person och år vuxit från 1971. Man räknar med att varje svensk kommer att producera ca sopor 1980 och 1990. Denna utveckling ter sig skrämmande, och helt nya metoder för omhändertagande av denna växande avfallsmängd blir nödvändiga. tillbaka diskuteras det därför på vad sätt det skulle vara möjligt att återvinna värdefullt material ur hushållssopor och låta det återgå i produktionsprocessen som avfallsråvaror. Därmed skulle man vinna att sopvolymen från hushållen begränsades och därmed också de stegrade sophanteringskostnaderna för kommunen. Återvinning är komplicerat både tekniskt och ekonomiskt. Det värdefulla materialet måste sorteras ut. Helst skulle detta ske på renhållningsstationen, men det kräver ofta dyrbara sorteringsanläggningar och är därför orealistiskt . Separeringen måste därför ske vid källan, dvs. redan i hushållet. Hämtning, omsortering och borttransport av avfallsråvaran är ett annat och nytt moment, som också kostar pengar och som strängt taget ligger utanför kommunernas renhållningsskyldighet. En försöksverksamhet, som varit i gång sedan böljan av , fortsätts i och utvidgas. Likaså fortsätts en försöksverksamhet i , som böljade , likaså i . I och finns långt avancerade planer på ganska omfattande försöksverksamhet, och i ytterligare ett antal städer diskuteras och planeras det för återvinningsförsök. I sker insamlingen i bostäderna i samband med den reguljära sophanteringen. Insamlingen sker kontinuerligt och är avsedd att bli ett naturligt tillvägagångssätt för hyresgästerna. Experimentet i skall ge svar på huruvida hushållen kommer att vilja medverka genom att skilja från de värdefulla beståndsdelarna i soporna och om det pris som kan betalas för avfallsråvaran kommer att räcka till för att täcka de tillkommande hanterings- och transportkostnaderna. Önskvärt är också att få reda på om konsumenterna kommer att vilja köpa varor som är tillverkade, helt eller delvis, av avfallsråvaror. Målet på lång sikt är för det första att minska sopvolymema och därmed belastningen på renhållningsväsendet, för det andra att spara på naturresurser genom att återanvända begagnat material. Försöksverksamheten har inriktats på de komponenter i soporna som lättast går att återanvända, som hushållen lätt kan frånskilja, som dessutom någon är villig att köpa. Det är ännu bara tidningar och glasförpackningar som uppfyller dessa krav. Kostnaderna beräknas bli täckta av den ersättning som bruken betalar vid leveransen av avfallsråvaror. kommer konsumenten att få ersättning indirekt genom de minskade kostnaderna för renhållningen. Försöket i har slagit mycket väl ut, och uppslutningen bland hyresgästerna har varit god. En betydande kostnadsbesparing har uppnåtts för fastighetsägarna, och belastningen på kommunens soptipp har reducerats. Försöket visar också klart att en separering av material ur hushållsavfallet är fullt genomförbar och att hyresgästerna sluter upp och deltar i den här delen av miljövårdsarbetet. Vi föreslår därför att aktivt medverkar för att initiera nya försök av liknande slag. Erfarenheter har också gjorts när det gäller hanteringen av soporna. Bland annat har man upptäckt stora brister i dimensioneringen, utformningen och placeringen av soputrymmen inom fastigheterna. I allmänhet torde gälla att tidigare synder i planeringen omöjliggör rationaliseringsåtgärder eller minskar förutsättningarna för sådana. Plats saknas ofta för uppställning av erforderliga behållare. Säckkaruseller eller annan liknande utrustning inryms inte i tillgängliga utrymmen, bärvägarna är ofta långa med hindrande smala dörrar, hörn, trappor, rörinstallationer etc. Följden är en hämtningsfrekvens, tätare än vad som motiveras av hygieniska skäl, och fördyrade hämtningskostnader. Hämtningsarbetet värderas och lönesätts ofta efter ett poängberäkningssystem, där hänsyn tas till förhållandena på hämtningsstället, t. ex. gångväg, antal trappsteg, dörrar etc. Planeringsbristerna återspeglas därmed direkt i hämtningskostnaden. Vi föreslår därför att vid utarbetandet av anvisningar för utformningen av soputrymmen beaktar dessa synpunkter så att inte onödig fördyring drabbar sophämtningen vid ökade krav på separering. Som exempel på hur kommunens agerande kan motverka återvinning kan följande nämnas. Vid flera stora affärscentra med mycket stora mängder av pappersavfall har kommunen ställt sopkomprimatorer till förfogande. Dispositionsrätten till dessa ingår i kostnaden för renhållningen. Förekomsten av komprimator har gjort att något utrymme inte finns reserverat för hantering och lagring av returemballage. Av största betydelse för att kunna stimulera kommunerna att satsa på separering av hushållsavfall är att detta avfall kan återanvändas och att detta kan ske kommersiellt. Tanken att recirkulera hushållsavfall är ganska ny. Tekniken och organisationen för återvinning har just börjat växa fram, och en rad institutioner och företag arbetar på att utveckla metoder för återvinning. Problemen varierar också med materialet i fråga. Som förut påpekats har försöksverksamheten i huvudsak koncentrerats till papper och glas. Stora ansträngningar görs emellertid för att utsträcka återvinningsverksamheten till andra material såsom plast, plåt och olja. 1* 1973. Insamlingen av returpapper låg till huvudsakligen i skrothandelns händer och bedrevs som en bisyssla. insamlas ungefär returpapper i vårt land, varav 1/3 kommer från konverteringsindustrin, wellpapp- och kartongfabriker, tryckerier, bokbinderier etc. Allt pappersspill från denna sektor tages till vara. 1/3 av returpapperet kommer från varuhus, affärer och industrier, huvudsakligen i form av emballage. Återvinningen från denna sektor är redan effektiv, av tillgängligt returpapper insamlas. Den återstående tredjedelen utgörs av dagstidningar och tidskrifter och omfattar spill vid tryckningen, returupplagor samt i begränsad omfattning pappersavfall från hushållen. bedömer man att här finns utrymme för en avsevärt större återvinning till upp emot totalt . Problemen är emellertid att finna efterfrågan till denna kvantitet. Detta problem ökar snabbt, om man räknar med att man vid oförändrad insamlingsprocent kommer att ha en returpapperskvantitet på vid en total konsumtion av papper. Insamlingsprocenten och de återvunna kvantiteterna skulle ytterligare öka om även de mängder tidningar och tidskrifter som går till destruktion i hushållens sopor tillvaratoges. Hela denna kvantitet skulle väl kunna användas som råvara vid tidningspappersbruk i stället för ved. Tekniskt föreligger inga svårigheter. Att tvätta bort trycksvärtan från papperet och att rena avfallsvattnet från tryckfärgerna innebär emellertid dyra processer. Dessa kostnader är så höga att det är väsentligt billigare i varje fall tills vidare att använda ved som råvara, även om priset för tidningar och tidskrifter ligger lågt i förhållande till andra returpapperskvaliteter. Vi anser därför att investeringar i pappersbruken för användning av returpapper borde betraktas som miljöinvesteringar och åtnjuta det stöd som gäller för sådana investeringar. Alla ekonomiskt återvinnbara kvantiteter returpapper är tagna i anspråk med undantag av hushållens pappersavfall. För att detta skall kunna tas om hand fordras samhällets stöd. Enligt en av K-Konsult gjord utredning uppgår kostnaderna för hushållssopor till /ton, varav insamlingskostnader /ton och destruktionskostnader /ton. Det kan konstateras att en minskning av avfallskvantiteter från hushållen genom returpappersinsamling väsentligt kommer att begränsa kommunernas renhållningskostnader. Detta blir särskilt uppenbart när volymen hushållsavfall växt så mycket att ytterligare investeringar i fastigheternas avfallsutrymmen, i transportapparaten eller idestruktionsanläggningarna erfordras. Om hushållen skiljde papper och papp frän soporna och kommunerna transporterade detta returpapper till pressningscentralerna för . per ton, skulle en ytterligare återvinning av ca , kanske , möjliggöras. Åtgärden skulle medföra en besparing för kommunerna av 5 1/27 1/2 milj. kr. vid 100 000 tons återvinning, dvs. 2,5 milj. kr. i frakter och 3 a 5 milj. kr. i sparade destruktionskostnader. Besparingen i ved skulle motsvara ca eller, mycket ungefärligt, ca 900 000 skogsträd. Som exempel på hur orimliga konsekvenserna kan bli när ensidiga ekonomiska ställningstaganden läggs till grund för beslut vill vi erinra om följande. 1971 hade vissa svårigheter att få avsättning för hopsamlade gamla telefonkataloger, och man infordrade då anbud av eventuella uppköpare. AB Industrileveranser lämnade offert gällande , vari man erbjöd sig att köpa katalogerna från vissa uppsamlingsplatser för /ton. beräknade hopsamlings- och hanteringskostnaderna för att få katalogerna till dessa platser till /ton, vilket skulle ge en förlust på /ton eller ca . (Detta motsvarar ungefär en samtalsmarkering per abbonent.) Man avstod därför från anbudet och katalogerna fick kastas på vanligt sätt. Destruktionskostnaden inklusive transport till soptipp lär inte ha understigit /ton. Denna kostnad har dock kommunen fått stå för. Glas är från flera synpunkter ett oöverträffat förpackningsmaterial. Det fyller de högsta krav på hygien och täthet och ger konsumenten full upplysning om varans utseende. Debatten om engångsglas har länge varit aktuell men då i allmänhet varit koncentrerad till dryckesförpackningar. Ett förbud mot engångsglas skulle i och för sig medverka till att varje förpackning fick en längre livslängd men skulle definitivt inte lösa nedskräpningsproblemet, då undersökningar visar en ökad benägenhet hos konsumenten att kasta också returglas. Dryckesförpackningarna utgör dessutom endast en del av glaset i hushållsavfallet, och nya vägar måste prövas för att själva materialet glas skall kunna recirkulera. Förpackningsplas framställs ur naturliga råvaror, som är billiga. Detta i förening med massproduktion gör också glaset till ett billigt förpackningsmaterial. Vill man då använda begagnat glas, eller vad som på fackspråk kallas krossglas, som en alternativ råvara i framställningen, måste detta som en konsekvens härav också ha ett lågt pris. Annars kan det inte mäta sig ekonomiskt med de ordinarie råvarorna. Krossglaset tål därför inte att belastas med dryga transport- eller hanteringskostnader. har man uppnått en rimlig transport- och hanteringsekonomi endast vid utfall av större mängder på ett och samma ställe. När återanvändning av glas diskuteras blir därför transportavståndet till återanvändingsstället en kritisk faktor särskilt om det gäller ett primärt insamlande av mindre volymer från många ställen. Om man trots detta kan få återanvändningen självbärande, uppnås utanför den ekonomiska bedömningen en rad plusvärden, exempelvis mindre sopvolymer och lägre förbrukning av naturliga råvaror. kommer detta säkert att bedömas som mer värdefullt än vad man gör . Återanvänding av flaskor och glasburkar för smältning av nytt, rent glas för tillverkning av nya glasförpackningar är det naturligaste, enklaste och kanske mest eknomiska sättet att recirkulera begagnat glas. I de fall där transportavstånden ger för höga kostnader har dock en hel rad alternativa användningssätt utvecklats. Det krossade glaset utgör en alternativ- eller ersättningsråvara men har i flera fall givit plusvärden i egenskaperna hos produkterna. Som exempel kan nämnas att glas med fördel kan användas som ersättning för krossad sten, kalk eller dolomit i asfalt för vägbeläggningar. Begagnat glas kan också användas för annan glasproduktion, exempelvis glasull för isoleringsmattor, skumglas för isoleringsblock eller glasblock för byggnadsändamål. Användningen är i och för sig densamma som vid tillverkning av nytt förpackningsglas. Återvändningen av begagnade flaskor och glasburkar för nytillverkning av emballageglas är dock den enklaste metoden för att glaset skall återstå i produktionen och icke belasta soptippar i orimligt hög grad som glaset som förpackningsmaterial skulle ges möjlighet att behålla sin ställning relativt andra material. Just genom det låga ekonomiska värdet av returmaterialet är det dock svårare att få nyproduktion, grundad på krossglas, lönsam. Normalt ingår krossglas till vid framställning av nytt glas. Försök har emellertid gjorts mycket framgångsrikt inblandning av krossglas. Användningen av plast har ökat i mycket hög takt. Vår förbrukning av plastförpackningar uppgick till och beräknas enligt K-Konsult stiga till 1975. beräknas vi använda plast per person och år, varav förpackningar. Av dessa senare är plastkassar. Av den olja förbrukar går till plastframställning Det finns många olika sorters plast. Också från miljövårdssynpunkt måste man göra åtskillnad mellan olika sorter, eftersom risk finns för att den kritik som t. ex. riktats mot PVC-plast kommer att gälla alla plaster. Man försöker också att i så hög grad som möjligt begränsa användingen av PVC-plast, vars förbränning ofta medför olägenheter genom saltsyrebildning. Det vanligaste plastmaterialet är polyetenplast. Polyeten innehåller liksom papper inte några beståndsdelar som vid förbränning ger skadliga ämnen. Forskningen i vad gäller plastmaterial har i hög grad inriktats på att framställa material som är självförstörande. Särskilt som förpackningsmaterial för öl och läskedrycker är det angeläget att en vidareutveckling av sådant material sker. Med självförstörande eller fotokemiskt nedbrytbar plast menas ett plastmaterial som liksom naturens egna produkter, växtdelar, blad, gräs etc., bryts ned inom en årscykel till små fragment av oxiderad lågmolekylär plast. Tack vare att plasten bibringas denna form kan jordens naturliga mikroorganismer fullborda nedbrytningen till enkla oskadliga ämnen som återinträder i naturen. måste emellertid forskningen även här inriktas på att öka återanvändningen av materialet. Den alltmer ökade användingen av krympfilm för lastpallar och samlingsförpackningar har också medfört att man inom detaljhandeln har börjat uppsamla sådan film jämte plastsäckar, att efter nedmalning användas som råvara till bl. a. sopsäckar av plast. Detta är en direkt parallell till insamlingen av wellpapp och papperssäckar inom detaljhandeln för återsändning till pappersindustrin. Plastbelagt papper, som varit omöjligt att regenerera till nytt papper, kan betraktas som en fullgod råvara hos de pappersbruk som utnyttjar returpapper som råvara. Plasten separeras härvid från papperet men utnyttjas ännu så länge inte. I har ett par metoder utvecklats för att återvinna olja av blandat plastskrot. Plast är ju tillverket av olja genom crackning och polymerisering och kan följaktligen återvandlas till bensin och fotogen. Exempelvis plastflaskor för mjölk kan behandlas på detta sätt. Med ökade volymer ökar givetvis möjligheterna till återanvänding. När det gäller plast försvåras emellertid problemet av att plast finns av olika slag. Tekniken måste på lång sikt inriktas på möjligheten att erbjuda möjligheter att särskilja de olika plasterna i avfallet och därmed göra återanvändningen till ett lönsamt komplement till sophanteringen. Det finns dock mer kvalificerade exempel på återvinning här hemma i . Plast som förpackningsmaterial ökar starkt med moderniseringen av varudistributionen, speciellt inom livsmedelssektorn. I de stora varudistributionscentralerna sorterar man ut förpackningsfolier, säckar, påsar m. m. av polyeten. är det bara där man kan samla större kvantiteter av en identifierbar plast i detta fall polyeten, som är den största gruppen av förpackningsmaterialen där återvinningen eknomiskt kan motiveras. Den återsänds till en anläggning i landet som också efter fragmentering och tvättning återför den till produktion av ny förpackningsfolie för mindre kvalificerade ändamål som exempelvis säckar. Man beräknar i denna anläggning kunna återanvända ca polyeten av en totalförbrukning i anläggningen av ca . Industriellt metallavfall finns i två former, dels fast som skrot, dels i form av metallhaltiga avfallslösningar. Först i vad gäller recirkulation i teknisk skala var våra järnbruk. Redan från början ställde det sig eknomiskt värdefullt att blanda in järnskrot som råvara, och uppgår denna råvaruhandel till . Nya användningsområden för metallprodukter liksom erfarenheter av metallföroreningar har aktualiserat problem som berör såväl avfallshanteringen som möjligheter till återvinning. En forskargrupp på i har utvecklat en metod att återvinna metaller och syror från stålindustrin. Bara i kan metoden spara ca 30 milj. kr. för industrin, bortsett från de stora vinster som kan göras på miljö- och naturresursområdena. Projektet har stötts av styrelsen för teknisk utveckling (STU). Innan Chalmersforskama gick in till STU med en ansökan om forskningsanslag undersökte de hur stora mängder aktuellt avfall industrin släppte ut. Det visade sig att 1 100 industrier, enbart i , släppte ut vätskeavfall med för höga halter metaller och syror. Ur stålindustrins betbad en av stationerna i framställningsprocessen utsläpps ca metaller och ca syror. Detta släpps ut i vattendragen och förorenar dessa. Förutom att utsläppen följaktligen är ett gigantiskt miljöproblem går också metaller och syror för stora värden till spillo. En återcirkulering skulle i hög grad bli självförsörjande, som den ger möjlighet till en ökad ekonomisering av våra minerala resurser. Forskargruppen på skall också ta sig an ett annat stort miljöproblem: att återvinna giftiga tungmetaller ur kommunalt avfallsslam. Enligt vår bedömning kommer denna forskningsuppgift att vara av stort värde. Den misstro som möter försök att använda avfallsslam till bl. a. jordförbättringsmedel har sin grund i vetskapen om att giftiga tungmetaller kan finnas kvar i slammet och att verkan av detta till stor del är okänd. Frågan om hur man skall ta hand om plåtavfall har stor aktualitet. De konserv- och ölburkar som efter användandet betraktas som ett problem har tidigare gjort sin tjänst möjliggjort distribution av varor. Innebörden i återvinning eller recirkulation är ju inte att vi skall återvända till agrarsamhällets idealiserade tillstånd. Vi skall i stället betrakta detta avfall som en högst värdefull råvara. I utgör glas- och metallavfallet av det kommunala avfallet. Av detta är högt räknat förpackningar. Beträffande plåtskrotet så har PLM, som är den största tillverkaren av plåtförpackningar i , tagit initiativ till att finna former för återvinning. Man har därvid etablerat en rad kontakter med järnskrothandeln, järnbruken och de järnverk som använder järnskrot. Problemet med bleckplåtskrotet är koncentrerat till tennbeläggningen. undersöks möjligheten för tyska företag att ta hand om svenskt bleckplåtskrot för avtenning. Förutsättningarna för att starta avtenningsverksamhet i måste dock undersökas, eftersom enbart det avfall som normalt uppstår som kassation vid plåtfabrikerna i skulle räcka som grundstomme i en ny avtenningsanläggning. Ölburkar utvunna genom hushållsseparering enligt mönster av de försök som gjorts i skulle alltså öka förutsättningarna att ekonomisera en sådan anläggning. Landets totala oljeförbrukning är omkring 35 milj. ton/år. Enligt tidigare uppskattningar skulle oljeavfallet uppgå till därav, men senare erfarenheter tyder på att den verkliga siffran är blott hälften därav, dvs. 100 /år. Ävenså är avfallsoljan det kvantitativt största kemiska avfallet. Avfallsoljan består av en mångfald substanser, och idealet vore naturligtvis om uppsamlingen av de olika avfallsoljeslagen kunde ske helt selektivt. Det har dock befunnits praktiskt taget omöjlig att åstadkomma en sådan uppsamling. Insamlandet har i stället byggts på hopförande av alla slag av mineraloljeavfall. Den erhållna blandningen återanvänds på två sätt: som råvara för ammoniaktillverkning och som råvara för eldningsoljetillverkning. Återvinning av olja har två huvudsyften: dels är det ett effektivt sätt att bli av med oljespillet, som utgör en stor och svårbemästrad miljöfara, dels kan återvinning bidra till en bättre hushållning med de begränsade resurserna av fossila bränslen. Från samhällets sida uppmärksammades dessa problem och resulterade i bildandet av . Detta företag startade med stora ambitioner men sänkte dem efter hand när svårigheterna dök upp. Ursprungligen skulle detta företag svara för omhändertagandet av kemiskt avfall och ordna transporterna av detta till upplagrings- och destruktionscentraler. Genom enskilda initiativ finns möjligheter att ta hand om oljeavfall. Ett företag har bildats i med uppgift att behandla alla slag av oljeavfall, lösningsmedel, klorerade kolväten, PCB, växt- och insektsgifter och mineralsyror. Även blyhaltigt bensinavfall räknar man med kunna ta hand om. Ett annat företag har övertagit gamla marknadsorganisation för insamlingen av avfallet. Skandinaviska oljecentralen i tar hand om smörjoljeavfall. måste vi sträva efter att all spillolja omhändertas. Detta i sin tur är beroende på kostnaden för kvittblivningen. Det kommunala renhållningsmonopolet torde successivt komma att utvidgas till att inkludera också det kemiska avfallet.