mot · FW021011 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder för att begränsa alkoholdryckernas åtkomlighet. Alkoholmissbruket är ett av vårt lands allra svåraste sociala problem, alkoholismen en av våra mest utbredda folksjukdomar. har i den offentliga debatten alkoholfrågan stundom fått stå tillbaka för det nyare och dramatiskt växande narkotikaproblemet. Utan att på något sätt underskatta den fara för människor och samhälle som narkomanin utgör vill vi ändå erinra om att alkoholismen alltjämt, mätt i antal drabbade människor, är ett mångdubbelt större samhällsproblem. Antalet avancerade narkomaner uppskattas, t. ex. i framlagda rapport till ca 10 000, vartill kommer ett okänt men större antal offer för ett mindre svårt missbruk av framför allt cannabis. Häremot skall ställas att antalet alkoholister beräknas till minst 250 000 av vilka många tusen är lika svårt skadade av sitt missbruk som den avancerade narkomanen av sitt. Alkoholpolitiska utredningen tillsattes och är alltså nu inne på sitt åttonde arbetsår. I riksdagsberättelsen 1971 heter det om arbetsläget i utredningen: »Utredningens arbete beräknas pågå ». Året därpå läses: »Kommittén beräknas slutföra sitt arbete ». Och senast i riksdagsberättelsen 1973: »Kommittén beräknas slutföra sitt arbete ». I avvaktan på resultatet av denna ständigt fördröjda utredning har reformarbetet inom alkoholpolitik och nykterhetsvård i huvudsak legat nere . förvärras situationen oavbrutet, allt fler människor dras ner i alkoholberoende, numera inte minst ungdom och kvinnor. Tonåringar tas om hand med redan obotliga alkoholskador, mentalsjukhusen överbeläggs med alkoholister som en av de största patientgrupperna. Alkoholpolitiska utredningen har kommit i otakt med tiden inte bara i den bemärkelsen att kommittén inte lyckats hålla ett rimligt tidschema. I den mån den känner sig bunden av sina utfärdade direktiv får den också befaras vara i otakt med utvecklingen, arbeta efter förutsättningar som många trodde vara realistiska 1965 men som framstår som alltmer verklighetsfrämmande. »Ehuru utredningen bör bedrivas förutsättningslöst, bör dock ett fortsatt reformarbete vila på de principer som var vägledande », heter det i direktiven till Alkoholpolitiska utredningen. Den princip som låg års nykterhetspolitiska reform var främst liberalisering. De tidigare restriktionerna avskaffades i huvudsak, och tanken var att de skulle ersättas av positiva åtgärder: forskning, undervisning och upplysning, förbättrad nykterhetsvård. Att reformera vidare på den vägen måste bl. a. innebära ytterligare liberalisering eller, i varje fall, ingen inskränkning av den nuvarande praktiskt taget ohindrade och obegränsade tillgången till alkohol för alla, unga som gamla, friska som sjuka. års reform kunde två prognoser ställas och ställdes också: De som den gången redan var alkoholskadade måste förmodas gå under. I gengäld skulle genom alkoholens avdramatisering och med hjälp av de planerade positiva åtgärderna nyrekryteringen till alkoholisternas skara dämpas och svenska folket lära sig att umgås med alkohol fritt och under ansvar och utan stora skadeverkningar. Vi vet nu att den första förutsägelsen har gått i uppfyllelse, den andra inte. De som var alkoholskadade har programenligt gått under, men ändå är antalet alkoholister tvivelsutan större nu än då, nyrekryteringen har inte dämpats. principer har visat sig inte hålla, vare sig det sedan beror på principerna i sig eller på att tillämpningen varit bristfällig. Att utreda och reformera vidare efter samma linjer ter sig föråldrat och föga löftesrikt. De vapen som står till samhällets förfogande i kampen mot alkoholmissbruket kan förenklat indelas i tre grupper: Åtgärder för att begränsa tillgången till alkohol, för alla eller för grupper som särskilt behöver skyddas. Forskning, undervisning och upplysning. Vårdinsatser mot redan inträffade skador. Vad som hände 1954 var bl. a. att samhället avstod från att begagna det första vapnet för att helt satsa på de andra två. Tanken, som den gången föreföll riktig, var att just avskaffandet av restriktionerna skulle göra det lättare att nå resultat med de återstående meto Många som delade denna optimistiska syn klart förnimbar ännu i de 1965 utfärdade direktiven till Alkoholpolitiska utredningen är djupt besvikna. Man frågar sig om det inte är nödvändigt att på nytt i någon form begränsa tillgången på alkohol i hopp om att därmed också begränsa problemet, så att det blir möjligt att med framgång angripa med hjälp av information och vård. I utredningsdirektiven framhålls att det är angeläget att stoppa den olaga överlåtelsen av alkohol, detta trots att direktivförfattaren inte tror på att framgång i denna strävan skulle nämnvärt bidraga till att hindra missbruk, eftersom »en mycket stor del av alkoholmissbruket förekommer hos personer som redan nu saknar inköpsrätt», dvs. främst ungdom och alkoholister. Men problemet är att de som inte har och inte bör ha inköpsrätt är berövade denna rätt endast formellt, medan de i verkligheten kan komma över så mycket alkohol de önskar och kan skaffa pengar till. Och härvidlag är det ingalunda enbart, kanske inte ens främst, den yrkesmässige langaren som står till tjänst. Lika allvarlig är den överlåtelse till barn, ungdom och från inköpsrätt avstängda som sker utan ersättning »för vänskaps och hygglighets skull». Vem som helst kan utanför en systembutik se hur barn och ungdom antastar passerande äldre och ber om hjälp att köpa ut sprit eller vin. Man behöver inte iakttaga trafiken lång stund för att konstatera att de häpnadsväckande ofta blir bönhörda. Man frågar sig: Finns det något annat sätt att stoppa denna överlåtelse än att se till så att de »hjälpsamma» vuxna inte alltför lätt kan köpa mer än de anser sig själva behöva? Ändrade attityder och vanor De som hävdar att t. ex. den bild som här tecknats är alltför mörk stöder sig gärna på statistik som visar att i varje fall konsumtionen av starksprit per person i genomsnitt ökat mycket litet , kanske t. o. m. sjunkit något, låt vara att vinkonsumtionen fördubblats och ölförbrukningen nästan fördubblats . Sådan statistik säger emellertid mycket litet om frekvensen av och risken för alkoholskador. Om, vilket är mycket sannolikt, den stora gruppen konsumenter utan spritproblem minskat sin konsumtion, medan genomsnittsförbrukningen är praktiskt taget oförändrad, då måste andra grupper ha ökat sin spritförbrukning. Och bland dessa andra grupper finns alla de som Tillspetsat kan man säga att om hälften av alla svenskar som över huvud taget använder alkohol plötsligt blev helnykterister och genomsnittskonsumtionen i landet sjönk så kraftigt som då skulle en drastisk försämring av nykterhetstillståndet ha inträffat. Utredningsdirektiven lägger stor vikt vid försöken att skapa ändrade attityder till alkoholbruket och att främja fortsatt övergång från starksprit till svagare drycker. I dessa avseenden har propagandan otvivelaktigt redan varit framgångsrik. Det gamla »råa» konsumtionsmönstret en halv liter eller ett rejält rus ibland har hos många ersatts av ett helt annat mönster, en drink och några glas vin eller nästan . Detta avsiktligt frampropagerade mer kultiverade umgänge med alkoholen har väl bidragit till ökad trivsel, men att det också minskar risken för alkoholskador är mer tvivelaktigt. Många läkare anser numera att dagligt eller nästan dagligt smådrickande är betydligt skadligare än en kraftig berusning mera sällan. Om man anser att vi åter måste pröva metoden att göra alkoholen mer svårtillgänglig innebär inte detta att det gamla motbokssystemet bör återinföras. Den formen av ransonering är så belastad att den sannolikt skulle göra ont värre om den infördes på nytt. Men det måste vara möjligt att finna andra metoder för inköpsbegränsning. En enkel registrering, även utan ransonering, skulle i varje fall säkert bidraga till att minska benägenheten att köpa för andras räkning. Varför belasta sitt register med inköp som man inte själv har glädje av? Vi anser att Alkoholpolitiska utredningen, innan den avslutar sitt arbete, bör få i uppdrag att, på grundval av de undersökningar och det material som kommittén säkerligen redan besitter, framlägga förslag till åtgärder för att begränsa alkoholdryckernas åtkomlighet, särskilt med sikte på att minska risken för överlåtelse till personer som själva saknar inköpsrätt. Det är ostridigt att mellanölet spelat en avgörande roll för det tilltagande alkoholbruket bland ungdom. Trots de försök som göres att begränsa försäljningen av öl till de mycket unga är, enligt vår uppfattning, tillståndet alltjämt alarmerande. Man kan här inte bortse från den betydelse alkoholen, och då särskilt mellanölet, kan ha som inkörsport till narkotikabruk. att det skulle finnas något direkt samband eller någon ödesbunden övergång från öl och sprit till narkotika. Det ena behöver inte leda till det andra på samma sätt som svåra narkomaner går från lättare till allt hårdare narkotika. Men få erfarna ungdomsledare förnekar att de första kontakterna med narkotika ofta tas när den unges omdömesförmåga och psykiska motståndskraft är avtrubbad av alkohol, då oftast av öl. Vi anser att det på nytt bör övervägas om inte mellanölet bör betecknas som rusdryck och underkastas de försäljningsrestriktioner som därav skulle följa. Detta bör nu kunna ske med mindre betänkligheter, eftersom »behovet» av mellanöl som bords- och läskedryck minskat. Som ett av många skäl till mellanölets introduktion anfördes att det skulle vara omöjligt att tillverka ett gott öl med svagare alkoholhalt än . har vi fått lättöl med allra lägsta alkoholhalt som är av en helt annan kvalitet än som förr sades vara möjlig. Det nya lättölet har också vunnit en stor marknad och bevisar i och för sig att det är möjligt att tillverka förträffliga bordsdrycker utan att de behöver få en alkoholhalt som gör dem eftertraktade som berusningsmedel. I fråga om nykterhetsvården skall här endast beröras en enda vårdform som utvecklats snabbt och som ger mycket goda löften om positiva resultat, nämligen den öppna vården vid kommunala alkoholpolikliniker. Antalet ärenden som nykterhetsnämnderna haft att behandla har minskat med en fjärdedel och antalet tvångsingripanden mot alkoholister med nästan hälften. Detta beror inte på att antalet alkoholskadade personer skulle ha nedgått, det förhåller sig alldeles säkert tvärtom. Men de öppna vårdformerna, särskilt de kommunala alkoholpoliklinikerna, har byggts ut kraftigt från 60 till 135 kliniker och avsatt så goda vårdresultat att andra ingripanden kunnat undvaras. Alkoholpoliklinikerna är sannolikt en av de effektivaste vårdformer samhället har att bjuda. De är därtill mycket billiga, i många fall troligen helt självbärande. I åtskilliga kommuner torde man ha funnit att polikliniken skulle kunna finansieras enbart med skatten från de inkomster som förtjänas av patienter som utan poliklinikens hjälp skulle varit mer eller mindre oförmögna till arbete och i stället fått försörjas med sjukförsäkring och socialhjälp. Det är emellertid uppenbart att resultaten skiftar starkt från kommun till kommun, från poliklinik till poliklinik. Klinikerna har fått växa fram mycket fritt, med ett minimum av reglerande bestämmelser. bidrag av kostnaderna utgår oavsett om verksamheten är begränsad till en sjuksköterskemottagning någon timme ett par kvällar eller det gäller en stor, välutrustad poliklinik som håller öppet och har jourtjänst dygnet om. Det har utan tvivel varit till fördel för verksamheten att den fått utvecklas så fritt. Men har vi en så rik erfarenhet av poliklinisk alkoholistvård att viktiga slutsatser bör kunna dras och en framgångsrik verksamhet göras än mer framgångsrik. Viktigt är sannolikt att verksamheten vid en alkoholpoliklinik har en viss minsta omfattning. Det ligger i alkoholismens natur att sjukdomsmedvetandet och viljan att få hjälp inställer sig hos den sjuke i vissa situationer som alls inte följer klocka och kontorstid. Det är viktigt att hjälpen då finns till hands. Skall den sjuke vänta kanske på att en mottagning skall öppnas är det mycket sannolikt att viljan till vård försvinner för den gången. Och sedan kan det dröja mycket länge till nästa gång. Det bör vara lämpligt att , förslagsvis genom , låta sammanställa och utvärdera erfarenheterna av den polikliniska alkoholistvården i regi. Därefter kan statsbidragsbestämmelser utfärdas som kan styra den fortsatta utvecklingen fram mot ytterligare effektivitet, t. ex. regler om att verksamheten för att berättiga till statsbidrag skall ha en viss minsta omfattning, vari sannolikt bör ingå jourtjänst. Med hänvisning till det anförda hemställer vi1) att hos Kungl. Maj:t anhåller om uppdrag till Alkoholpolitiska utredningen att framlägga förslag till åtgärder, avsedda att begränsa alkoholdryckernas åtkomlighet däri inbegripet mellanölet särskilt med sikte på att hindra överlåtelse till personer utan egen inköpsrätt. () () () () *) (Se även motion 1973:1168)