mot · FW02421 · 1973-01-24 00:00:00 — av m. fl. om ett förbättrat socialförsäkringssystem. Strävandena att avskaffa fattigdomen i utvecklade länder har krönts endast med begränsad framgång. har andelen socialhjälpstagare i befolkningen stigit. Den i särklass vanligaste anledningen till att man behöver socialhjälp är sjukdom eller arbetslöshet. Bostadskostnaderna är den viktigaste orsaken till ökningen av socialhjälpen till barnfamiljerna . har visat att låginkomstproblemet i stor utsträckning är en sysselsättningsfråga. Denna utredning har också påvisat sociala skillnader i hälsotillstånd, bostadsstandard m. m. I denna motion föreslås förbättringar av det sociala trygghetssystemet. En allmän sysselsättningsförsäkring bör införas. I det pressade läge den svenska ekonomin befinner sig får en sådan försäkring genomföras i etapper. En parlamentarisk utredning bör tillsättas med uppgift att föreslå en samordning av det socialpolitiska bidragssystemet i syfte att åstadkomma en allmän socialförsäkring. Utredningen bör också undersöka ekonomiska och andra förutsättningar för ett system med s. k. garanterad minimiinkomst. Strävandena att avskaffa fattigdomen i utvecklade länder har krönts endast med begränsad framgång. i och vår egen strukturfattigdom talar i den riktningen. Tolkningen av detta har väckt en intensiv debatt . Man har frågat sig om det rör sig om ett nytt slags fattigdom. Det tekniskt utvecklade, lönsamhets- och effektivitetsorienterade näringslivet tenderar att stöta ut stora grupper av arbetstagare och skapa en underutvecklad samhällsdel. Så har i varje fall trenden varit i . Den ekonomiska politiken, med stark tonvikt på rörlighet och konkurrensfrämjande åtgärder, har från tillväxtsynpunkt haft klart gynnsamma effekter. Dess negativa sidor har väl först blivit påtagliga; särskilt oroande är att de snabba förändringarna för vissa grupper lett till varaktiga förändringar av arbets- och försörjningsmöjligheter. Alltför många har tvingats till sysslolöshet, undersysselsättning eller förtidspensionering. Själva urbaniseringsprocessen har skapat nya typer av välfärdsproblem i känslan av övergivenhet och ödslighet i nya förortsmiljöer, i upplevelsen av miljö- och stressfenomen av delvis ny karaktär. Sammanlagt utbetalades 444 milj. kr. Det är en ökning med i jämförelse med enligt SCB:s preliminära statistik. Hjälpen utbetalades till 250 000 hjälpfall (familjer, ensamstående) omfattande 515 000 hjälptagare. I jämförelse med 1970 innebär detta en ökning av hjälpfallen . Gruppen gifta eller sammanboende med barn svarade för den största ökningen (). av hjälpfallen var familjer eller ensamstående med barn. Motsvarande siffra var . Andelen i befolkningen som har fått socialhjälp varierar men visar inga långsiktiga nedåtgående tendenser. ökade andelen hjälptagare gradvis. och fram till slutet av låg andelen hjälptagare på en hög nivå. Därefter började andelen sjunka och sedan svängt omkring fyraprocentsnivån. började andelen åter stiga och har legat omkring sexprocentsnivån i genomsnitt för riket. Den i särklass vanligaste anledning till att man behöver socialhjälp visar sig, när studeras, vara sjukdom eller arbetsoförmåga. Variationerna i de ekonomiska konjunkturerna återspeglas på många sätt. Ett av de viktigaste är arbetslöshetssiffrorna. Mycket pekar på att konjunktursvängningarna är en viktig faktor bakom variationerna i behovet av socialhjälp mellan olika år. De höga socialhjälpssiffrorna lågkonjunktur t. ex. stöder det antagandet. I storstadsregionernas förortsområden har andelen socialhjälpstagare emellertid stigit till ännu högre tal. Inom förortskommuners samarbetsnämnd har en undersökning gjorts rörande socialhjälpskostnadernas utveckling inom förortsområden 1969. Med socialhjälp avses i förortskommunernas undersökning hjälp till uppehället. Omräknat priser har socialhjälpskostnaderna, per innevånare i förortsområdet, i det närmaste tredubblats . Fram till och med var socialhjälpskostnaderna förhållandevis stabila. skedde en relativt kraftig ökning av socialhjälpskostnadema, och ökningen accelererade under de båda följande åren. kan dock noteras en något avtagande ökningstakt. Andelen socialhjälpstagare i procent av befolkningen har ökat från 3,0 till 5,3. Utvecklingen skiljer sig kraftigt mellan kommunerna. I en av de kommuner där andelen socialhjälpstagare ökat kraftigast, från 2,0 till 9,3 (), har en särskild undersökning genomförts av . Bakom initiativet låg socialförvaltningens funderingar över hur det kunde komma sig att deras socialhjälpstagare inte uppvisade symptom på sociala problem i övrigt utan var arbetande unga barnfamiljer med svåra ekonomiska problem. Undersökningen verifierade i stort sett detta intryck. Familjerna var t. ex. sällan barnavårds- eller nykterhetsnämndsfall. Men de var oftare unga, hade oftare fler än ett barn och hade självfallet lägre inkomster i genomsnitt än befolkningen som helhet. De var också oftare sjukskrivna än befolkningen i övrigt. Männen var inte alltid lågutbildade, men tillhörde nästan utan undantag LO-området. Kvinnorna saknade i stort sett yrkesutbildning och de förvärvsarbetade mycket sällan. De unga makarna kom ofta från dåliga bostadsförhållanden, och de var oftast uppväxta i eller dess förorter. Sina sociala karakteristika delar de med ganska stora delar av befolkningen. Deras stora problem var deras svåra ekonomiska situation. Med levnadsnivåundersökningen inom låginkomstutredningen genomfördes det sannolikt största försöket till välfärdsmätning som gjorts i något land. Även om utredningen inte helt lyckades lösa sina uppgifter har den lämnat värdefull information främst om sysselsättningen, kvinnornas situation och den s. k. politiska fattigdomen. Naturligtvis har även den interdepartementala arbetsgruppen för låginkomstfrågor utfört värdefulla analyser av låginkomstutredningens material. Enligt låginkomstutredningens undersökningar var antalet personer med mycket låga löner betydande. fanns omkring 290 000 anställda som trots helårs- och heltidsarbete hade lägre inkomst än . Låginkomstporblemet är främst ett sysselsättningsproblem. uppskattar låginkomstutredningen att uppemot en miljon personer fick reducerad förvärvsinkomst, eller ingen inkomst alls, på grund av arbetslöshet eller förvärvshinder. Det var framför allt för stora kvinnogrupper som inkomstsituationen påverkades på detta sätt. Skatte- och bidragssystemet verkar enligt köpkraftsundersökningen utjämnande mellan individer, bidragsdelen dock mindre än skattedelen, om man inte tagit hänsyn till försörjningsbörda. Bidragsdelen är utjämnande horisontellt, dvs. mellan familjer med samma inkomst. Det fanns emellertid flera tiotusental personer som av olika orsaker inte nåddes av de socialpolitiska åtgärderna, trots att de sannolikt var berättigade både till kontant stöd och hjälp i andra former. De sociala skillnaderna i hälsotillståndet är av betydande storleksordning, särskilt på den typ av indikatorer som kan sägas mäta allmän förslitning (rörelsehinder, trötthet, psykisk ohälsa, andra cirkulationsbesvär än hjärtinfarkt). För de flesta indikatorerna ändras skillnaderna mellan socialgrupperna, om ålder och/eller kön hålles . De tydligaste sociala skillnaderna framkommer i fråga om tandstatus. Andelen med dåliga tänder i socialgrupp II är dubbelt så hög som andelen i socialgrupp I och andelen i socialgrupp III är dubbelt så hög som andelen i socialgrupp II. Med ett sammanvägt mått på bostadsstandard framträder i låginkomstutredningens undersökning socialgruppsskillnader mer markant än när man studerar utrymme och utrustning var för sig. av alla i socialgrupp I har god bostad, dvs. de är inte trångbodda enligt den nya (högst två personer per rum, köket och vardagsrummet oräknat), och bostaden är fullt modern. av alla i socialgrupp II och av alla i socialgrupp III har god bostad. Ca 168 000 personer av befolkningen är trångbodda enligt den äldre , dvs. tillhör hushåll med mer än två boende per bostadsrum, köket oräknat. Den övervägande delen tillhör socialgrupp III. De har fler barn eller syskon än normalt. Inkomsterna är små. Modernitetsgraden är mycket lägre än hos dem som inte bor så trångt. har pågått en diskussion om nyfattigdom, främst utgående från sådana förhållanden som konstaterats i den ovan nämnda Tyresöundersökningen. Det som möter läsaren i låginkomstutredningen är emellertid framför allt gammalfattigdomen - välfärdsbrister som tidigare haft en större omfattning och som varit och är föremål för politiska åtgärder. Detta är särskilt påtagligt i resultaten rörande utbildningen. Skillnaderna i utbildningsavseende mellan olika socialgrupper förefaller nämligen inte att ha utjämnats. Det gäller både när man ser till rekryteringen ur olika sociala miljöer och när man ser till skillnaderna i utbildningstid mellan socialgrupper och mellan land och stad bland äldre jämfört med bland yngre. Vad som främst vållat debatten kring låginkomstutredningens arbete och resultat är kanske främst besvikelsen över detta: att reformarbetet inte lett till mer utjämnande resultat. De fattiga har det naturligtvis bra jämfört med hur det var i det förindustriella samhället eller hur det är i mindre utvecklade delar av världen. Detta gör givetvis inte deras psykologiska situation mindre outhärdlig och förödmjukande; fattigdom är alltid också en subjektiv företeelse relaterad till vad man över lag upplever som en rimlig och acceptabel levnadsnivå. Låginkomsturedningens undersökningar gav en konkret bild av välfärdsbrister i det svenska samhället. I olika sammanhang har slutsatser dragits från och fakta tillskrivits låginkomstutredningen vilka det inte finns något underlag för i utredningens material. Samvariationen mellan köpkraft och andra levnadsnivåvariabler är t. ex. mindre än vad den allmänna debatten ger intryck av. Utredningen har inte heller kunnat eller försökt påvisa något orsakssamband mellan låg inkomst och t. ex. dålig hälsa eller politisk fattigdom. Den i den allmänna debatten vanliga teorin att den låga inkomsten leder till missförhållanden av olika slag är således fortfarande obevisad. När det gäller bostadsförhållandena föreligger inte ens ett klart statistiskt samband. De med lägst inkomster har inte de sämsta bostäderna. Även om låginkomstutredningen således i huvudsak har påvisat kvarstående välfärdsbrister i det svenska samhället tyder socialhjälpskostnadernas utveckling och utslagningen på arbetsmarknaden på nya välfärdsbrister. Tyresöundersökningen visar att det är de låga inkomsterna i kombination med de höga hyrorna som ökar risken för socialhjälpsbehov. Vid inkomstbortfall finns ingen ekonomisk buffert. Socialhjälpens utveckling fr. o. m. 1969 visar att andelen hjälptagare fortsätter att öka snabbast bland gifta par med barn och bland ensamstående män. Bostadskostnaderna är den viktigaste faktorn bakom ökningen hos barnfamiljerna . Höjningen av livsmedelspriserna är troligen också en sådan ny faktor. Betydande förbättringar i bostadsbeståndet och bostadsförhållandena i allmänhet har ägt rum . har emellertid boendekostnaderna stigit snabbare än andra priser. bor också många människor i lägenheter som saknar antingen värme, vatten, avlopp eller wc eller flera av dessa bekvämligheter. behövde en gift industriarbetare med två barn i genomsnitt betala av sin inkomst i hyra för en tvårummare i allmännyttigt bostadsföretag. har trångboddhetsnormen ändrats så att ytterligare ett rum erfordras för denna familj. Hyran för en sådan krävde av lönen. Dessutom har bostadspolitikens ambitioner att förändra lägenhetssammansättningen i riktning mot större lägenheter, den låga rörligheten på bostadsmarknaden och den ökande andelen småhushåll lett till att ofta endast fyra- eller femrummare varit tillgängliga för unga familjer. har en växande andel av hushållens inkomster omfördelats genom skatter och avgifter. Sammanlagt har detta inneburit att den disponibla delen av hushållsinkomsten har sjunkit. skattekalkyl och gjorda kalkyler för övriga transaktioner, genom vilka hushållens inkomster omfördelas, visar att de disponibla inkomsterna kommer att fortsätta att sjunka. Genom bostads- och hyresundersökning 1969, del II, finns nu tillgängligt ett mått på konsumtionsutrymme i genomsnitt sedan skatt och bostadskostnad fråndragits och barnbidrag och bostadstillägg lagts till nettoinkomst. Denna undersökning visar att det bostadssociala stödet i varje fall dittills inte förmått hålla barnfamiljerna på en oförändrad konsumtionsnivå. Det är alldeles uppenbart att strukturförändringarna i det svenska näringslivet skett mycket snabbt . De har inneburit en koncentration branschmässigt, ekonomiskt och geografiskt. med en allt snabbare strukturrationalisering sker viktiga förändringar på den svenska arbetsmarknaden. talen sjunker för ungdomar av båda könen. För kvinnorna sker en uppgång, beroende på att de gifta kvinnorna i större utsträckning söker arbete. Männens sysselsättningsnivå har sjunkit främst i åldrarna . Det rör sig om en nedgång på , särskilt påtaglig fr. o. m. En närmare analys visar att nedgången varit betydligt större för de ensamstående äldre männen än för de gifta. En närmare analys av sambandet mellan arbetslöshetsprocent och procent hjälptagare som utförts av (Fattigdom i välfärden) visar klart att konjunkturvariationerna slår direkt igenom på andelen socialhjälpstagare och detta med mycket stor styrka. Sammanfattningsvis kan man säga att variationerna i arbetslösheten förklarar av variationerna i andelen hjälptagare . De äldre gifta männen har en i stort sett oförändrad andel hjälptagare trots den ökande arbetslösheten . Bland de yngre förekommer däremot en betydande ökning av andelen socialhjälpstagare. Ökningen i andelen hjälptagare bland männen under konjunkturnedgången är troligen ett resultat av samspelet mellan ökande arbetslöshet, bristerna i arbetslöshetsförsäkringen och skillnaderna i försörjningsbörda. förslag till arbetsmarknadspolitiska åtgärder utvecklas i en särskild motion. Även i flera andra motioner från till årets riksdag framläggs konkreta välfärdspolitiska förslag. Socialhjälpstagarna är en del av alla dem som drabbas av de ovannämnda riskfaktorerna. Ett ekonomiskt läge, där stora grupper får ökade svårigheter att klara sin försörjning och måste anstränga sig mer än tidigare för att inte behöva anlita socialhjälpen, leder sannolikt till en negativ reaktion mot ökad socialhjälp, eftersom den endast tillfaller en del av de drabbade. Generella åtgärder mot det som orsakat socialhjälpsbehovet upplevs möjligen rättvisare. Sådana åtgärder kan vidtas som riktar sig mot bostadskostnaderna eller som når alla barnfamiljer. Även socialförsäkringssystemet kan emellertid förbättras. De undersökningar som föreligger om de socialpolitiska åtgärdernas effekt visar att trygghetssystemet inte är heltäckande. har visat att låginkomstfrågan i stor utsträckning är en sysselsättningsfråga. Den bör således i första hand angripas med en ekonomisk politik som förmår öka sysselsättningen och med arbetsmarknadspolitik, som underlättar för individerna att erhålla arbete. Även med en ambitiös sådan kommer det naturligtvis att finnas människor som åtminstone under vissa perioder saknar arbete. Deras ekonomiska trygghet bör förbättras genom införande av en allmän sysselsättningsförsäkring. I det pressade läge som den svenska ekonomin befinner sig i får en sådan försäkring genomföras i etapper. studie visar bl. a. att förbättringar av arbetslöshetsförsäkringen dessutom i viss mån skulle verka avlastande för socialhjälpen. Det socialpolitiska reformarbetet har syftat till och även fått till följd att allt flera behovsområden kommit att täckas av socialpolitiska trygghetsanordningar genom ett efter hand alltmera utbvggt differentierat system. Det rikt differentierade systemet av regler för olika socialpolitiska bidrag gör det emellertid svårt att i vissa avseenden överblicka systemets konsekvenser beträffande rätten till bidrag för medborgare i olika situationer. Efter förslag från arbetsgruppen för låginkomstfrågor har en sakkunnig tillkallats med uppdrag att kartlägga det socialpolitiska bidragssystemet i syfte att klarlägga eventuella brister i avseende på samordningen av olika bidragsformer. Denna kartläggning kan enligt vår mening vara en bra förstudie, men skall vi nå fram till en samordning av socialförsäkringarna och om möjligt göra systemet mera heltäckande, är det fråga om en stor sak inom svensk socialpolitik. Det är en fråga som måste handläggas i en parlamentariskt förankrad utredning. Utredningen bör också pröva möjligheterna att skapa ökad valfrihet och flexibilitet i socialförsäkringssystemet. Detta är nu utformat så, att kravet på en reell grundtrygghet framför allt tillgodoses genom folkpensioneringen. Pensioneringen uppfattas emellertid som en engångshändelse. Man kan ta ut förtida pension från . Man kan avbryta pensioneringen och komma tillbaka och tjäna in fler pensionspoäng. Detta kan man emellertid bara göra en gång. Enligt vår mening borde utredningen överväga möjligheterna till en mer flexibel utformning, som ger individen större valfrihet att utnyttja sin pensionsrätt under livet. Grundtryggheten måste dock alltid skyddas. Man får i varje fall inte göra det möjligt att förbruka pensionsrättigheterna . En utredning bör vidare göras av de faktiska och ekonomiska möjligheterna att i det långa perspektivet åstadkomma någon form av s. k. garanterad minimiinkomst eller negativ skatt för dem som inte är i stånd att försörja sig själva. Det är inte säkert att ett sådant system är bättre än nuvarande system, men tanken är så intressant att den är värd att utredas närmare. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller att en parlamentarisk utredning tillkallas med uppgift att undersöka möjligheterna att förbättra socialförsäkringssystemet i enlighet med vad som anförts i motionen samt föreslå en samordning av det socialpolitiska bidragssystemet i syfte att åstadkomma en allmän socialförsäkring. () () () () . () ()