mot · FW02289 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. om en översyn av sjukvårdens organisation, m. m. Debatten om sjukvården har alltför mycket fått domineras av talet om sjukvårdens kostnadsexplosion. Kostnaderna för sjukvård och sjukförsäkring har stigit , men en stor del av denna summa utgörs av pengar som fördelas om mellan olika grupper människor. Den kritik som riktats mot sjukvårdskostnaderna kan få farliga konsekvenser. I och för sig är det inget orimligt i att anslå stora penningsummor för att satsa på en bättre hälsa, och om pengarna används på ett effektivt sätt är ökade sjukvårdskostnader en mer angelägen prioritering än exempelvis satsning på militära robotsystem eller nya motorvägar. Däremot måste det anses orimligt att sjukvårdskostnaderna så tungt och ensidigt skall belasta landstingen. Landstingsskatten drabbar främst lägre inkomsttagare. Geografiska orättvisor uppstår beroende på landstingens olikartade åldersfördelning och skatteunderlag. De sjukvårdsbehov som skall täckas skiljer sig också mellan olika landsting. får landstingen ett visst bidrag till sina kostnader genom patientavgifter och genom sjukförsäkringen. Dessa bidrag är dock av en kvantitativt ganska ringa betydelse i jämförelse med de reella vårdkostnaderna. De har också en olyckligt styrande effekt på sjukvårdsplaneringen i och med att förebyggande vård inte ersätts och genom att läkarvårdsersättningen premierar korta snabba läkarbesök i stället för mer noggranna och genomtänkta utredningar. Som ett bättre alternativ till det nuvarande systemet borde prövas om ett system med generella statsbidrag till landstingens sjukvård kunde införas. Bidragen till kommunernas nykterhetsvård och skolväsende kan tjäna som exempel på vilken form av bidrag det gäller. Sjukronan har numera förvandlats till en 12-krona. Denna avgift kan förefalla måttlig, men kan bli nog så kännbar för den grupp av befolkningen som tvingas söka läkare ofta. I tidigare utredningar har visats att sjukvårdskonsumtionen är mycket ojämnt fördelad inom befolkningen, och låginkomstutredningen visar att fattigdom och sjuklighet ofta går hand i hand. 12-kronan täcker bara en mindre del av sjukvården. Genom de långa väntetiderna vid sjukhus och distriktsläkarmottagningar tvingas många söka privatpraktiker som inte är taxebundna. som servicen på de öppna sjukhusmottagningarna försämras förekommer det i ökad utsträckning att sjukhusläkare extraknäcker som privatpraktiker på sin fritid. En del företag inrättar läkarmottagningar, inte i syfte att förbättra arbetsmiljön, utan för att slippa förlora arbetstimmar som annars skulle försvunnit i poliklinikväntrum. Sjukvård är således fortfarande en fråga om pengar eller att vara anställd på rätt ställe. Fattiga, äldre och arbetslösa får nu liksom tidigare den sämsta servicen. Två självklara krav är därför: 1) att all sjukvård skall bedrivas med staten eller landstingen som huvudman, och 2) att all sjukvård skall vara kostnadsfri. Först om samhället står som huvudman för all sjukvård, således även den som bedrivs av privatpraktiker och företagsläkare, skapas möjlighet för en planmässig resursanvändning med sikte på en likvärdig sjukvård till alla medborgare. Endast en helt kostnadsfri sjukvård kan utjämna den ekonomiska diskriminering som existerar inom sjukvården. Även ur rent samhällsekonomisk synpunkt torde det också vara en dålig resursanvändning att upprätta en omfattande administration och bokföring för att driva in . Först med en kostnadsfri och helt samhällskontrollerad sjukvård kan den öppna vården byggas upp på ett planmässigt sätt. Denna vårdform lider nu av en rad brister. Inom glesbygdsdistrikt är det svårt att få tag i befatttningshavare till distriktsläkar^änster, och dessa har i många fall ännu inte genomgått en fullt tillfredsställande utbildning. I storstäderna är disriktsläkarväsendet dåligt utbyggt och patienterna hänvisas i stället till sjukhusens öppna mottagningar eller privatpraktiker. Köer, alltför täta läkarbyten och felaktigt utnyttjande av specialistresurser blir ofta följden av denna bristfälliga planering. En rimlig organisation av den öppna vården vore att varje medborgare hade sin egen öppenvårdsläkare att vända sig till och att denna i sin tur skötte hänvisning till specialistvård i icke akuta fall. Genom att flera läkare arbetar på en flerläkarstation som täcker ett geografiskt distrikt bör det ändå finnas möjligheter till fritt läkarval, men detta bör ske på ett planerat sätt. Genom den ökade läkarutbildningen bör det finnas möjligheter att uppnå en sådan läkartäthet att icke akuta fall kan tas emot med tidsbeställning inom . Med utgångspunkt från allmänläkarorganisationen skapas också gynnsamma förutsättningar för organiserandet av hälsokontroller, samverkan mellan socialvård och sjukvård samt förebyggande insatser i bostadsområdena. En utbyggnad av den öppna vården får inte leda till att den slutna vården försummas. Speciellt de vårdgrenar som vänder sig till långtidssjuka och ekonomiskt svaga patientgrupper befinner sig fortfarande i strykklass. Speciellt angeläget är det att människor som måste vistas långa tider på sjukhus får tillfälle att leva ett så normalt liv som möjligt, även om detta kräver starkt förbättrade lokalresurser och en ökad personaltäthet. Äldre patienter, långtidssjuka och patienter som har alkoholproblem eller överdoserat tabletter får ibland en sämre behandling på sjukhusen än andra patientgrupper. Behandlingen av människor med akuta alkoholproblem är fortfarande en skamfläck. Polisfinkan får fortfarande ersätta sjukhuset som behandlingsplats. Självmordsförebyggande verksamhet saknas praktiskt taget helt trots att självmord och självmordsförsök är en av våra stora folksjukdomar med omkring 1 700 dödsfall och 10 000 sjukdomsfall . Bristerna inom stora delar av dagens sjukvård gör det motiverat att landstingen får en i lag föreskriven skyldighet att meddela en fullvärdig sjukvård till alla sina invånare. En likartad skyldighet gäller för kommunernas socialvård. Trots de hastigt stegrade sjukvårdskostnaderna visar medellivslängden i inte längre någon stigande tendens. Ohälsa beror i stor utsträckning på missförhållanden i samhället som inte kan påverkas av sjukvården. Den ökade arbetshetsen, utstampningen, folkomflyttningen och det ökade missbruket av droger leder till ökad sjuklighet och dryga vårdkostnader. Även om sjukvården inte kan påverka samhällsutvecklingen i stort bör den få en mer offensiv roll. Med hjälp av riktade hälsokontroller kan sjukdomar upptäckas medan de är möjliga att behandla. De som arbetar inom sjukvården bör få möjlighet och skyldighet att lämna sjukhus och läkarmottagningar och studera också de miljöer som frambringar nya patienter. Inom sjukvården samlas en mängd värdefull information om missförhållanden i samhällsutvecklingen och den yttre miljön. Denna information bör i ökad utsträckning få påverka samhällsplaneringen. Med stöd av de tanförda föreslås att hos regeringen hemställer om översyn och förslag angående sjukvårdens effektivisering, organisation och inriktning varvid i första hand följande frågor behandlas: att generella statsbidrag utgår till landstingens sjukvårdskostnader, att all sjukvård får landstingen som huvudman, att all sjukvård görs kostnadsfri, att landstingen erhåller en i lag föreskriven skyldighet att meddela samtliga invånare en tillfredsställande sjukvård, att utbyggnaden av den slutna vården framför allt inriktas på att tillgodose långtidssjukas, äldres och ekonomiskt svaga patientgruppers behov, att en omedelbar satsning görs på självmordsf örebyggande verksamhet och på att ersätta fyllerifinkningen med sjukhusvård, att den öppna vården får en organisation där varje medborgare har en bestämd läkare att vända sig till och att sjukvården får en mer förebyggande och offensiv inriktning. (vpk) i (vpk) i (vpk) i