mot · FW021467 · 1973-01-25 00:00:00 — om förbud mot vidare utbyggnad av atomkraftverk. håller på att glida in i en ny epok när det gäller energiförsörjningen utan att ställs inför frågan om denna utveckling är acceptabel eller inte. elförsörjning har skett genom utbyggnad av vattenkraft. De senaste årens debatter har visat att denna blir alltmer problematisk från miljösynpunkt. För att få fram nya kraftkällor aviserar Kraftproducenternas centrala driftsledning (CDL) nu en snabb utbyggnad av atomenergin (fissionsenergin). Regeringen accepterar detta program och ger därigenom det mest ambitiösa kärnkraftprogrammet i världen. Man räknar med att cirka hälften av vår elkraft skall komma från kärnkraftverk. finns 1 verk i drift (, privat), 1980 planerar man att 11 skall fungera. När fattade sitt beslut att stifta atomenergilagen, som ger regeringen rätt att godkänna byggandet av atomkraftverk, fanns inte förutsättningarna för ett ställningstagande till en så stor utbyggnad som den nu föreslagna. I riksdagsbehandlingen av förslaget var man mycket optimistisk och såg framför sig en tidsålder då man skulle lära sig att utnyttja jordens outtömliga rikedomar. Och man tänkte sig att atomenergin skulle komma att medföra framgång och vara till gagn inte endast för den nuvarande generationen av svenska medborgare utan framför allt för kommande släkten. (Första kammarens protokoll 1956. Nr 23 s. Från början insåg man att alstrandet av radioaktivitet var ett allvarligt problem; rigorösa säkerhetsföreskrifter antogs och ett förnämligt miljökontrollarbete utfördes. Att helt undvika radioaktivt utsläpp är emellertid inte möjligt, och i samband med upparbetningen av utbrända bränsleelement blir detta utsläpp oroväckande stort med tanke på att det inte försvinner utan ackumuleras . Riskerna vid normal drift av en kärnreaktor skall inte underskattas och kräver en minutiös kontroll, men det stora problemet kanske ändå finns på annat håll. Säkerhetsriskerna i samband med hantering och deponering av radioaktivt avfall har inte uppmärksammats tillräckligt i . När ett bränsleelement är utbränt tas det ur reaktorn med robot. Det är synnerligen radioaktivt och hett, och människan måste skyddas av halvmetertjocka metallväggar. Bränsleelementet förvaras på reaktorstationen i en behållare där man måste kyla det genom cirkulerande vatten. När det svalnat något och är lättare att hantera, skickas det till en s. k. upparbetningsanläggning. Vad händer om en tank springer läck t. ex. vid en båtolycka? Vi har inte någon upparbetningsanläggning i , men industriministern har aviserat att sakkunniga skall tillkallas med uppgift att utreda frågan om behandling och förvaring av radioaktivt avfall och säger att det kan visa sig nödvändigt att förbereda förvaring av avfallet från svenska kärnkraftverk inom landet. Vid upparbetningsanläggningar utvinnes plutonium genom en kemisk process. Detta, som är det giftigaste ämne man känner och har en halveringstid , är en nödvändig del i atombomber. Det kan också användas för ny kraftproduktion, åtminstone i s. k. bridreaktorer. Men dessa anses farligare än de lättvattenreaktorer vi nu använder och är inte färdigutvecklade . Vid upparbetningen får man förutom plutonium en het, radioaktiv lösning, innehållande bl. a. strontium 90. Denna lösning förvaras i stora behållare som kyles genom rinnande vatten. Man vet inte vad man skall göra av detta högradioaktiva avfall, hur det skall slutgiltigt deponeras eller om det skall bli möjligt att oskadliggöra det. Bland de förslag som framkommit kan nämnas: skicka det med rymdraket till solen, låta det glida ned i magman i jordens inre eller försvinna in under kontinenterna genom rörelsen i jordskorpan. Mindre fantastiska förslag, såsom gräva ned det i saltgruvor, där grundvattnet inte kommer åt det, har stupat på att människorna i de områden där lämpliga saltgruvor finns () opponerade sig och inte ville ha något radioaktivt avfall i sina berg. Helt garantera att det inte kommer ut i biosfären kan nämligen ingen. I avvaktan påen slutlig, acceptabel lösning av förvaringsproblemet fortsätter man alltså att vakta detta giftiga, radioaktiva avfall. Pumpar över det från behållare till behållare allteftersom dessa vittrar sönder, med användandet av synnerligen komplicerad teknik. Ingen människa får ju komma i beröring med avfallet, allt måste ske genom robotverktyg. Och denna avfallshantering får man fortsätta med i oöverskådlig tid, som strålskyddsinstitutets chef har framhållit i sin bok , Människan och Säkerheten, om man inte lyckats hitta en lösning. Radioaktiviteten avtar nämligen långsamt, och avfallet kan inte lämnas förrän efter ungefär . Detta om man lyckats till utvinna plutoniet. Eftersom plutonium har en halveringstid lär kommande generation annars få fortsätta vaktandet i evighet. Ingen kultur består för evigt. Vi kan inte garantera att kommande generationer har möjlighet att sköta den nödvändiga övervakningen. Vi har inte rätt att tvinga dem. I statsverkspropositionen bilaga 15 s. 86 redovisas den planerade utbyggnaden av kärnkraften i till 1980. Jag utgår från att i sin prövning av detta utbyggnadsprogram kommer att vilja noggrant analysera riskerna som följer härmed. Om finner att dessa risker inte kan accepteras anser jag att ett beslut måste fattas som stoppar utbyggnaden av atomkraftverken tills visshet råder att problemen med dessa risker lösts. Det räcker inte med en försäkran från regeringen och kraftproducenterna att man gör allt vad man kan för att finna lösningar som skall eliminera riskerna. Innan vi vet att detta är möjligt kan vi inte ta på vårt ansvar att bygga ut kärnkraften i den utsträckning som planeras. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos Kungl. Maj:t hemställer om förslag till lagstiftning som förbjuder vidare utbyggnad av atomkraftverk, om det vid prövning av atomkraftutbyggnadsprogrammet, såsom detta redovisas i statsverkspropositionen bilaga 15, visar sig att riskerna nu och förknippade med detta utbyggnadsprogram icke kan accepteras från säkerhets- och miljösynpunkt.