mot · FW021104 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. angående inriktningen av u-landspolitiken. Vad som kallas utvecklingsländer är länder som nästan undantagslöst är inordnade i en internationell kapitalistisk ekonomi. I denna har de under en lång historisk process tilldelats ett visst produktionsmönster. Detta utgör ett hinder för de förändringar som måste ske för att ekonomisk utveckling skall kunna komma i gång. Underutvecklingen kan hävas endast genom en social revolution som bryter sönder de strukturer inom landet som upprätthåller detta produktionsmönster och binder det vid den internationella kapitalistiska ekonomin. En viss insikt om att strukturella förändringar är nödvändiga har allmänt trängt fram i utvecklingsdebatten och slagit ut de liberala föreställningar som låg till grund för för 1960talet. Erfarenheterna visade klart hur den internationella handelspolitiken ledde till en fortgående försämring för och att vissa biståndsformer hade samma negativa effekt. Det kom vidare att stå klart att ekonomisk tillväxt i sig inte garanterar vare sig utveoklingseffekter eller att tillväxten kommer befolkningens massa till godo. I den strategi som FN fastlade för »det andra utvecklingsdecenniet», , återspeglas delvis sådana insikter. Där krävs exempelvis strukturella förändringar i . Där uppställs andra kriterier på ekonomisk utveckling än blott och bart bruttonationalproduktens tillväxt. Men FN-strategin är motsägelsefull. »Strukturella förändringar» kan tolkas olika. Och fortfarande vidhålls där uppfattningen om att privata utländska investeringar allmänt skulle vara utvecklingsfrämjande, vilket all erfarenhet talar emot. FN-strategin är dessutom allmänt formulerad och till intet förpliktande. har förgäves försökt få fram politiska åtaganden från i-ländemas sida att följa de rekommendationer den innehåller. Men på ett annat plan, med anknytning till FN:s verksamhet, finner man konkreta riktlinjer för en utvecklingspolitik. Som man kan vänta framträder vid denna konkretisering de reella motsättningarna. med sina sidoorganisationer håller sig med en sådan policy för den del av verksamheten som rör . Den tar klart ställning för en enda väg för u-ländemas ekonomiska framtid: marknadsekonomi med den avgörande rollen tilldelad den privata sektorn. Konkret uttrycker sig detta på många sätt: från vägran av krediter till länder som företar nationaliseringar till satsning på industriella enklaver utan utvecklingseffekt, innebärande att multinationella företag får hjälp att lägga ut vissa arbetsintensiva moment av en produktionsprocess i för att utnyttja de låga lönerna där. (Som ett tillspetsat men illustrativt exempel kan nämnas de sammansättningsfabriker för glödlampor som bara använder en komponent som hämtas på platsen: vacuum!) Å andra sidan söker u-ländema formulera en konkret internationell utvecklingspolitik. Detta har skett framför allt vid de förberedande konferenser som uJländema hållit inför FN:s två senaste konferenser för handel och utveckling. Före skisserades principer för en sådan politik i den s. k. Alger-stadgan, och dessa utvecklades så till ett konkret program, det s. k. Lima-programmet, inför . Samtliga tre UNCTAD-möten har blivit besvikelser för u-ländema. I-ländernas medgivande på utrikeshandelspolitikens område vid de två första mötena var obetydliga. Vid uteblev de helt. Vid avböjde de ledande i-länderna med marknadsekonomi samtliga väsentliga krav i Lima-programmet. På de flesta punkter tog samma ställning. Exempel på dessa krav: obundet bistånd, räntefria utvecklingskrediter, omdefinition av biståndsmålsättningen att gälla nettobelopp så att privata investeringar inte får räknas in i den procent av BNP som skall gå till bistånd och att avdrag skall göras för återflödet av räntor och amorteringar, hävdandet av rätten att suveränt disponera över egna naturresurser, raserandet av de s. k. sjöfartsnationernas hinder mot strävanden att bygga upp egna handelsflottor (en stor del av kapitalflödet från till i-länder består av betalning för sjöfrakter). Viktigast för av alla krav som de ställde vid lil var dock att de skulle få inflytande över regleringen av det internationella valutasystemet. lierade sig med de ledande imperialistiska makterna i avvisandet av detta krav. Det hette från svenskt håll att inte är rätt forum för att behandla valutafrågor, att man inte vill göra myndighetsingripande i sjöfartsnäringens kommersiella verksamhet etc. ställningstaganden i de internationella handels- och valutapolitiska frågorna står sålunda i motsättning till den officiella målsättningen att bistå . Men även det bistånd som verkligen utgår är så utformat att dess utvecklingseffekter i långa stycken kan ifrågasättas. Vi vill peka på att den del av biståndet som går via multinationella organ medverkar till att bibehålla beroendeställning på grund av att de ledande imperialistiska makterna dirigerar dessa organ, att en stor del av det svenska biståndet är bundet till inköp av svenska varor och tjänster och sammankopplat med privata kapitalistintressen, att långivning som tynger mottagarländerna med räntor och amorteringar dominerar det finansiella biståndet, att projekt av mindre betydelse från utvecklingssynpunkt, såsom familjeplanering, favoriseras, att öppet reaktionära stater som t. ex. mottar stora delar av det svenska biståndet, medan biståndet till progressiva regimer, socialistiska stater och befrielserörelser utgör endast en mindre del. Det är uppenbart att såsom ett utvecklat industriland inom den kapitalistiska världsekonomins ram inte kan upprätta en sammanhängande och konsekvent politik till gagn för . Härtill skulle krävas total samhällelig kontroll över utrikeshandel, kapitalöverföringar m. m., eller med andra ord att självt bröt sig ur denna ram. har dock inte såsom de ledande imperialistiska makterna något slutgiltigt ansvar för att den internationella kapitalistiska ekonomins enhet och stabilitet, dvs. dess i fattigdomsalstrande struktur, upprätthålls. Med tanke på den relativa rörelsefrihet som den svenska staten därmed åtnjuter inom systemets ram och med tanke på den starka svenska opinionen för insatser till förmån borde det vara möjligt att utforma den offentliga biståndspolitiken på ett betydligt mer sammanhängande och mer motsägelsefritt sätt. Med hänvisning till det ovan anförda föreslås, att hos regeringen begär att den svenska politiken gentemot utformas med beaktande av följande 1. att biståndet omfördelas så att stödet till reaktionära regimer helt upphör och att de resurser som därigenom frigörs används till stöd åt nationella befrielserörelser och progressiva stater, 2. att biståndets utformning ändras så att de dominerande biståndsformerna kommer att utgöras av gåvor som ej får kringgärdas av villkor och av projekt som har ekonomisk tillväxt som riktmärke, typ »industrialiserande industrier», 3. att utträder ur , Internationella finansieringsbolaget, Internationella utvecklingsfonden och andra organ som har sin udd riktad mot , 4. att upphör med stödet till den amerikanska dollarn och vid förhandlingarna om en reglering av den internationella valutapolitiken verkar för de krav som enats om i denna fråga i Lima-programmet, 5. att verkar för att Lima-programmets krav på den internationella handels- och tullpolitikens område uppfylls vid de förestående GATT-förhandlingarna. (vpk) i (vpk) i