mot · FW02202 · 1973-01-18 00:00:00 — av m. fl. om vidgning av stödet till s. k. områdesplaner inom skogsdriften, m. m. Skogen är en av våra värdefullaste nationaltillgångar varför det är av utomordentligt intresse att våra skogar sköts på ett rationellt sätt, som ger största möjliga avkastning. Detta är ett krav som man ur nationalekonomisk synpunkt har rätt att ställa på all skogsdrift oavsett om den är samhällsägd, bolagsägd eller befinner sig i privat ägo. Den senaste tidens utveckling inom skogsbruket med en allt större mekanisering ställer ökade krav på koncentration och större behandlingsytor och förstärker därmed behovet av en struktur- och arronderingsrationalisering. Om man ser på det svenska privatskogsbruket så har denna brukningsform uppenbara svagheter ur struktur- och rationaliseringssynpunkt, främst beroende på att brukningsenhetema är uppdelade i ett flertal skiften. Ofta är det dessutom så att dessa små enheter ägs av personer och stärbhus som i många fall inte är beroende av skogen som inkomstkälla. tillbaka har dessa för det privata skogsbruket så ogynnsamma faktorer sysselsatt såväl de skogsvårdande myndigheterna som skogsägarnas egna organisationer. Myndigheterna har på olika sätt uppmärksammat dessa frågor, särskilt har lantbruksnämnderna bedrivit storleksrationaliseringar på skogsbrukets område. På detta sätt räknar man med att cirka 3 000 brukningsenheter fått ett genomsnittligt tillskott av ett tiotal ha skogsmark. Staten har även gått in med ett särskilt stöd för bildande av s. k. samverkansområden inom den privata skogsdriften i avsikt att förbättra rationaliserings- och arronderingsförhållandena. Detta stöd är emellertid begränsat till de fyra nordligaste länen och gäller således icke för Syd- och . Stödet utgår i form av bidrag till områdesplaner för underlag till samverkan inom den privata skogsdriften. Man räknar med att man genom detta statliga stöd totalt i landet upprättat områdesplaner omfattande cirka fyra miljoner ha skogsmark. Även genom skogsägarnas s. k. skogsbruksområden har man försökt att komma till rätta med arronderingssvårigheterna genom en utbyggd samverkan. Det synes emellertid som om verksamheten på detta område avstannat, och skogsbruksområdena torde i praktiken i många fall endast fungera som virkesfångsområden. Takten i den statsunderstödda verksamheten kan anses vara mycket låg, trots att man i gemensamhetsskogen har ett utomordentligt instrument till förbättring av de rådande förhållandena. Svagheten i den statsunderstödda verksamheten är väl främst att söka i det förhållandet att det i alltför stor utsträckning är baserat på ett frivilligsystem, där det saknas obligatorisk skyldighet för markägare att ingå i samarbetet. Ser man på den produktiva skogsmarkens fördelning på ägarkategorier för finner man följande (enl. lantbruksräkningen 1972): Ovanstående sammanställning visar att den privatägda skogen i är i klar dominans. Förhållandena i Syd- och i övrigt torde icke nämnvärt avvika från detta mönster. Enligt i räknar man med att av den privatägda skogen har så dåliga arronderingsförhållanden genom ägosplittring och småskiften att ett rationellt skogsbruk inte är möjligt. Enligt vår uppfattning är det nödvändigt att dessa struktur- och arronderingsfrågor måste lösas om man skall ha möjlighet att tillfredsställa vår välutbyggda skogsindustri med råvara vid den förväntade ökningen av efterfrågan på skogsprodukter. Detta är en nationalekonomisk fråga av stor betydelse för vårt land, inte minst med tanke på våra möjligheter att upprätthålla vår andel av världsmarknaden härvidlag och förbättra sysselsättningen såväl i skogen som inom skogsindustrin. Första steget till en förbättring i dessa avseenden är enligt vår uppfattning att bygga ut det statliga stödet till att omfatta hela landet för att därigenom påskynda en samverkan inom den privatägda skogen. Vi tror dessutom att det blir nödvändigt att överväga en obligatorisk skyldighet för markägare att ingå i gemensamhetsskog, speciellt inom sådana områden där ägosplittringen utgör ett hinder för normal skogsskötsel såväl ur teknisk som biologisk synpunkt. Ett splittrat ägoförhållande och vissa markägares ointresse för att medverka till en normal skogsskötsel får enligt vår uppfattning inte hindra ett rationellt utnyttjande av den naturtillgång som våra skogar utgör. Med stöd av ovan anförda föreslås att hos Kungl. Maj:t hemställer om förslag syftande till att det statliga stödet till s. k. områdesplaner inom skogsdriften utvidgas till att gälla hela landet samt att en obligatorisk skyldighet i vissa fall bör åvila markägare att ingå i gemensamhetsskog. () () 1 * 1973.3 sami Nr 202-210