mot · FW021884 · 1973-04-13 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:90 med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning m. m. Det föreliggande grundlagsförslaget avviker principiellt från den nu gällande regeringsformen bl. a. därutinnan att man nu tar avstånd från maktdelningsläran och i stället övergår till att bygga författningen på folksuveränitetens grundsats. Därav har bl. a. ansetts följa att domstolarnas traditionella uppgift som bärare av en viktig samhällsfunktion och som fullgörande en balansuppgift trätt i bakgrunden. Deras särställning har även principiellt förnekats. I förslaget till regeringsform har följdriktigt rättskipning och förvaltning sammanförts såväl i 1 kap. 6 och 7 §§ som i 11 kap., som fått . I propositionen har man dock velat slå vakt om domstolarnas självständighet. Sålunda bestämmes i 11 kap. 2 § att ingen får bestämma, icke heller , hur domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur domstol skall tillämpa en rättsregel. I 11 kap. 7 § förbjuds att ta på sig rättskipningsuppgift utan stöd i grundlagen eller riksdagsordningen. Det finns även andra bestämmelser om domstolsväsendet som syftar till att detta skall vara i huvudsak reglerat i lag. Vidare finns regler som säkerställer domare och hindrar avsked i administrativ ordning. Den nuvarande regeringsformen innehåller få regler som föranlett domstolarna att komma in på konstitutionella spörsmål. Den s. k. lagprövningsrätten har visserligen erkänts i praxis men icke fått någon större reell betydelse. I och med tillkomsten av en modern grundlag med en rad regler anpassade till nutida förhållanden och i och med genomförandet av en detaljerad kompetensreglering med många gränsdragningsspörsmål har man att räkna med att frågor om en författning tillkommit i riktig ordning och om den materiellt sett överensstämmer med författning av högre dignitet blir vanliga. Jag behöver bara erinra om regeln i 8 kap. 13 § förslaget till RF, enligt vilken regeringen tillägges en obegränsad egen normgivningskompetens beträffande föreskrifter om verkställighet av lag. Redan nu förekommer ofta tveksamma fall om en viss administrativ kungörelse ligger inom området för den regeringen medgivna kompetensen. Sådana tveksamma fall torde ej bli ovanliga i ett nytt system byggande på grundlagsförslaget. Exemplen kan mångfaldigas. Det måste under sådana omständigheter uppstå ett mycket starkare tryck, än vad som är fallet, på domstolarna att icke gå emot t. ex. regeringens bedömning av frågor som de nämnda. Om domstolarna skulle härvidlag visa sig alltför självständiga, är det naturligt att regeringen kommer att begagna sin utnämningsmakt för att tillse att domstolarna blir besatta med personer som är benägna att dela regeringens syn på dessa frågor. Uppenbart är att domstolarnas självständighet denna väg mycket snabbt kan sättas i fara. Riskerna på detta fält är särskilt stora i med vårt befordringssystem. I inkommer en ung jurist vanligen redan från början på domarbanan, och han är föremål för genomsnittligt tre å fyra befordringar innan han når sin slutpost på domarbanan. Det blir under många tillfällen att granska en domares större eller mindre självständighet, resp. förmåga till anpassning till den rådande regimens uppfattningar. Även om de nuvarande planerna på att i ökad grad rekrytera domstolarna med personer utanför domarkarriären förverkligas kvarstår detta problem. Självfallet kommer icke någon regering att för en sådan rekrytering utifrån ta i anspråk personer som kan väntas komma att vålla den framtida besvär med alltför stor självständighet vid utövande av en framtida domargärning. Departementschefen har i propositionen kortfattat berört frågan om tillsättning av domare genom annan myndighet än regeringen. Sådana tankar avvisas (s. 405) med hänvisning till att all hittillsvarande erfarenhet talar för att något behov av ett speciellt tillsättningsförfarande för domartjänster inte finns. Även om man i stort sett kan instämma i denna karakteristik är, som framgår av det föregående, riskerna för framtiden uppenbara. Lockelsen att begagna regeringens utnämningsmakt beträffande domarbanan på samma sätt som denna kommit att brukas på övriga områden av statlig verksamhet måste blir stor, efter hand som domstolarna nödgas komma in på för en regering känsliga marker. Konsekvensen bjuder därför att frågan om domartillsättningar icke prövas mot bakgrund av erfarenheter från nuvarande ordning utan med utgångspunkt från vad som med rimlig sannolikhet kommer att gälla enligt en ny grundlag. Från dessa utgångspunkter synes uppenbart att, om domstolarnas självständighet icke skall bli en chimär, trygghet för en opartisk bedömning vid befordringstillfällena måste skapas. I flertalet västerländska länder har man också på olika sätt sökt skapa sådan trygghet för en opartisk bedömning vid utnämning av högre domare. Underlåter man detta i kan man befara att många domaraspiranter i naturlig strävan att icke försvåra sina befordringsmöjligheter kommer att visa stor försiktighet så snart ett regeringsintresse är hotat i ett mål. I längden kan en sådan ordning också skrämma bort mera självständiga personer från domarbanan. Ingenting synes vara att förlora på att införa en ordning enligt vilken de ordinarie domarna i lägre grader tillsättes genom domstolsväsendet självt och i chefsbefattningar och vid appellinstanser genom en fristående nämnd. Exempel på en sådan ordning finns i åtskilliga andra länder. En dylik nämnd kan lämpligen bestå av representanter för regering och riksdag, domarkåren och . Med hänsyn till att denna fråga ej tidigare varit föremål för prövning bör en utredning tillsättas för att bedöma lämpligheten av att en dylik nämnd inrättas och dess sammansättning. Åberopande det anförda hemställes att hos Kungl anhåller om utredning om inrättandet av en av innehavare av högre domartjänster. H. () 73 3732 S 1973