ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FW021571 · 1973-01-26 00:00:00 — angående statliga lånebestämmelser för småhus. De statliga lånebestämmelserna var före så konstruerade, att den egna insatsen har blivit lägre ju större hus man byggt, i varje fall upp till en viss storlek på huset. Det har från många kommunalmän och enskilda framkommit önskemål om mindre hus, där både den egna insatsen och boendekostnaden kunde av familjer med lägre inkomster. En utveckling av byggandet av sådana mindre småhus har dock motverkats av lånebestämmelsernas utformning. har lånebestämmelserna ändrats därhän, att mindre hus är något bättre gynnade än tidigare ur lånesynpunkt och större hus något sämre gynnade. Kvar står emellertid förhållandet att mindre hus får en högre egen insats än större hus. De flesta grupphus som bygges tillkommer genom anbudstävlingar som kommunerna utlyser. I de flesta fall bedömer man de inkomna förslagen efter den egna insatsens storlek. Följden av detta har blivit att de flesta entreprenörer lämnar in förslag på 1%-planshus med bottenyta, där vinden är förberedd för inredning. Sedan denna inredning gjorts uppgår bostadsytan till . En så stor bostadsyta fordras i många fall inte av husköparna. Men man har oftast inga alternativa möjligheter till bostadsval, om man vill bo i eget hus. Det bör i detta sammanhang påpekas att av alla hushåll i landet består av en eller två personer. Vi bygger därför enligt min uppfattning många för stora småhus. Om man utgår från att grundkostnaden för ett 1%-planshus är ca . för hög och att inredningen av överplan också kostar ca . utgör merkostnaden för dessa »stora» hus ca . Vi lägger alltså ned stora summor i onödan på småhus. Pantvärdebestämmelserna bör därför ändras så, att den egna insatsen står i proportion till husets storlek och inte som f. n. i omvänd proportion till densamma. Förslagsvis kan pantvärdebestämmelserna konstrueras så, att man har ett grundbelopp för grundläggning, kök, badrum, WC och tvättstuga, för vilka kostnaderna i allmänhet är lika i små och stora hus. Ytorna därutöver bör värdesättas i en fallande skala med ett m2-pris som är högre för det lilla huset och sedan sjunker med husets storlek. En konstruktion av detta slag kan då leda till vad som ovan sagts om proportionalitet i den egna insatsen i förhållande till husets storlek. Om man bygger alltför många stora småhus kommer boendekostnaden för dessa villors ägare att bli så stor, att man i många fall kan få svårt att bära den. Att många råkar bo i ett stort hus beror på att de själva helst önskat det, utan på vad som ovan sagts om pantvärdebestämmelsernas utformning och kommunernas sätt att se på upphandlingen av småhusgrupper. Därför bör de statliga lånebestämmelserna utformas så, att den egna insatsen i småhus står i proportion till husets storlek. Med hänvisning till vad som anförts hemställer jag att hos Kungl. Maj:t anhåller att motionen överlämnas för beaktande till bostadsfinansieringsutredningen och bostadsbeskattningsutredningen.
mot · FW021572 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar i och om ändrad fördelning av förlust på grund av hyresbortfall. Antalet nyproducerade bostadslägenheter som står outhyrda beräknas vara 15 00020 000. Detta förorsakar ifrågavarande fastighetsägare stora förluster. Redan inflyttade hyresgäster frågar sig helt naturligt vem som skall svara för kostnaderna som uppstår i samband med de outhyrda lägenheterna. I den mån det gäller s. k. självkostnadsföretag allmännyttiga bostadsföretag och bostadsrättsföreningar får dessa förluster speciella följder. Dessa företag har nämligen i allmänhet och i full överensstämmelse med sin målsättning icke tagit ut hyror och avgifter i sådan omfattning att nämnvärda reserver kunnat bildas. Företagen har därför ringa möjlighet att bära de hyresbortfall som drabbar dem. De lån för täckande av förluster vid hyresbortfall, varom beslutat, ger bostadsföretagen rent likviditetsmässigt en kortsiktig lättnad. Svårigheten är emellertid hyresbortfallets inverkan på bostadsföretagens ekonomiska resultat. Ett allmännyttigt bostadsföretag eller en bostadsrättsförening, som drabbas av hyresbortfall genom att dess lägenheter inte går att placera, kan snabbt komma i den situationen att likvidations- eller konkurstvång uppstår. För att motverka detta kan Kungl. Maj:t medge ränteeftergifter och förlängd amorteringstid. Den bostadsreserv de outhyrda lägenheterna representerar kan i viss mån vara önskvärd, om den inte utgör någon onormal andel av det totala lägenhetsbeståndet. Problemet är att den i huvudsak återfinns i nyproduktionen och ofta i enstaka projekt, ojämnt fördelade mellan skilda orter. De allmännyttiga och kooperativa bostadsföretagen har tjänstgjort såsom redskap för samhällets bostadspolitik. Då det är samhällets sak att svara för medborgarnas bostadsförsörjning och därmed också för planeringen av bostadsbyggandet, borde samhället också rimligtvis ta ansvaret för att bostadsmarknaden fungerar på ett tillfredsställande sätt. De allmännyttiga och kooperativa bostadsföretagen borde ges förutsättningar att överleva tillfälliga förändringar i efterfrågan på bostäder. Man kan således konstatera, att en viss lägenhetsreserv är tolerabel men att kostnaderna för denna inte helt kan bäras av de enskilda bo Det är heller inte rimligt att redan inflyttade hyresgäster i förekommande företag eller bostadsrättsföreningar ensamma skall belastas med kostnaderna för de oplacerade lägenheterna. De redan beslutade hyresbortfallslånen avses att verka för nyproduktionen . På måste emellertid frågan om fördelning av kostnaderna för en rimlig bostadsreserv i såväl nyproduktion som äldre produktion prövas. Med vad som anförts hemställes att hos Kungl. begär att boendeutredningen får tilläggsdirektiv att skyndsamt föreslå åtgärder syftande till att möjliggöra en rimligare fördelning av kostnaderna för en viss lägenhetsreserv.
mot · FW021574 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om ökade kontakter med kommuninvånarna i bebyggelseplaneringsfrågor. har krav på ökat medborgerligt samhällsinflytande vuxit sig allt starkare. Den enskilda individen känner sig alltmer betydelselös inför en ökande samhällsmakt och inför allt flera offentliga ämbetsverk och institutioner. Många anser att viktiga beslut fattats över deras huvuden, och detta har som bekant föranlett många konfliktsituationer mellan beslutsfattarna och allmänheten som inte är bra för demokratin. 1 synnerhet när det gäller planeringsfrågor har denna känsla av maktlöshet varit särskilt uttalad. Riskerna för sådana konflikter kommer att öka i betydande utsträckning med de mycket stora kommuner som tillskapats och med det omfattande markmonopol som tillförsäkrats dessa. Betydande ansträngningar har gjorts från samhällets sida när det gällt att stärka den enskildes situation gentemot den privata sektom. I detta syfte har t. ex. en ångervecka införts vid dörrförsäljning och ett konsumentverk har bildats för att trygga medborgarnas rätt och intressen i konsumentfrågor. Däremot har den enskildes rätt och möjlighet att hävda sig gentemot det allmänna inte rönt samma intresse. Särskilt engagerade känner sig människorna av naturliga skäl när det gäller bebyggelsen och miljön i den egna kommunen. Sådana planeringsfrågor är utomordentligt svåra och komplicerade och berör på ett utomordentligt intimt sätt varje innevånare i en kommun. Av detta skäl kan det inte anses tillräckligt att några experter och förtroendevalda beslutar i stora planeringsfrågor med omfattande verkningar för de människor som lever i kommunen utan att förvissa sig om deras åsikt. En del kommuner har i informationssyfte och i god demokratisk anda tillställt alla kommunens familjer en karta över befintliga marktillgångar och utförliga beskrivningar om hur marken är tänkt att användas. Intresserade har också uppmanats att säga sin mening om planeringsförslagen. En sådan åtgärd är inte bara god information utan ger också kommunstyrelsen en säkrare grund för beslutsfattandet, som inte efteråt kan kritiseras med samma rätt som . Vi finner en sådan strävan att skapa ett brett underlag för kommunala beslut, som gjorts på en del håll, mycket glädjande, och de har också mötts av stor uppskattning av befolkningen. Då det måste anses mycket angeläget att förstärka informationen från det allmännas sida och öka kontaktmöjligheterna med de enskilda människorna i syfte att skapa bättre förståelse för politiska beslut, förordar vi att alla kommuner borde rekommenderas att handla enligt motionens intentioner. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. anhåller om tilläggsdirektiv till bygglagutredningen med de krav som i motionen anförts. () HANS ()
mot · FW021575 · 1973-01-26 00:00:00 — om inrättande av ett råd för brandteknisk forskning och utveckling. På initiativ av Styrelsen för teknisk utveckling tillsattes 1969 en utredningsgrupp med uppgift att kartlägga den svenska brandforskningens behov av informationsutbyte, koordinering samt resursförstärkning. Gruppen avlämnade en programskrift kallad Brandteknisk forskning och utveckling i . Med anledning härav tillsatte en ny utredningsgrupp för att ta fram ett detaljerat förslag till forskningsorgan. Denna grupp lämnade sitt förslag, kallat Framställning om medel för etablering av samverkansorgan för brandteknisk forskning och utveckling till Styrelsen för teknisk utveckling och statens råd för byggnadsforskning. I utredningen deltog bl. a. representanter för olika statliga myndigheter, näringslivet och . Utredningen utmynnade i ett förslag om inrättande av ett organ benämnt Rådet för brandteknisk forskning och utveckling. Det förutsattes att staten genom Styrelsen för teknisk utveckling och statens råd för byggnadsforskning skulle få stå för hälften av kostnaderna, medan återstående del gemensamt skulle täckas av näringslivet, försäkringsföretagen, och . Styrelsen för teknisk utveckling har avslagit en ansökan om ekonomiskt bidrag. omkommer i 125 150 personer till följd av brand. Försäkringsföretagen betalar ca som ersättning för direkta brandskador. Statens byggnader är då i regel oförsäkrade och kommer ej med i statistiken. Härtill kommer dels indirekta kostnader genom driftstörningar, förlust av arbete m. m., dels kostnader för det byggnadstekniska brandskyddet och det släckande brandförsvaret. Den brandforskning som bedrivits i har varit splittrad på flera huvudmän. Ansvaret ligger nu på , planverket, brandinspektionen, , kommunerna, m. fl. Orsakerna till denna uppdelning är flera. Området är utpräglat tvärvetenskapligt och lämpar sig därför i regel inte för institutioner vid universitet och högskolor. Målformuleringar i fråga om brandforskningen har varit oklara. Vid beaktande av brandtekniska synpunkter i samband med produktutveckling fordras tillgång till information och kunskaper av mycket kvalificerad art. Det föreslagna rådet skulle som främsta uppgift ha att främja brandskydd och brandsläckning inom industrianläggningar, bostäder m. m. genom att verka som samordnings- och upplysningsorgan för brandteknisk forskning. Vidare får rådet en stor betydelse med hänsyn till de ökande krav sorn av miljöskäl kommer att ställas på ett effektivt skydd mot brand och explosion. Rådet borde även se på brandförsvarsfrågorna från arbetsmiljösynpunkt. Med anledning av räddningstjänstsutredningens betänkande har flera remissinstanser rekommenderat att brandteknisk forskning och utveckling samordnas. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att hos Kungl. Maj d begär förslag om inrättande av ett råd för brandteknisk forskning och utveckling.
mot · FW021577 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar och i om uppskov med kommunsammanläggning för kommunerna . Vid behandlandet av olika motioner till riksdag angående förberedelsearbetet för genomförandet av kommunblocksreformen konstaterade att regeringen har möjligheter medge att tidigare beslutad sammanläggning mellan kommunerna i ett kommunblock inte alls skulle komma till stånd eller att den skall träda i kraft först . Vid utskottets behandling av ärendena hade fogats ett särskilt yttrande av , och ledamöter i utskottet, som underströk angelägenheten av att regeringens dispensmöjligheter bör utnyttjas generöst. har på flera håll i landet kommit fram mycket starka opinioner mot föreslagna kommunsammanläggningar. Dessa opinioner har resulterat i att framställningar gjorts till statsmakterna om ändringar i föreslagna kommunsammanläggningar. I många fall har också tvivel inför lämpligheten av föreslagna kommunsammanläggningar och önskemål om ytterligare utredningar och erfarenheter gjort, att enskilda kommuner begärt anstånd med sammanläggningen med annan eller andra kommuner fram . Regeringen har beviljat kommun anstånd med sammanläggningen. I har framställningar om uppskov med sammanläggningar med andra kommuner till större kommunblock kommit från , och kommuner. Uppskovet har i första hand begärts . Skälet till begäran om uppskov har varit det stora tvivel som råder inom dessa kommuner om nyttan av de föreslagna kommunsammanläggningarna. Under en respittid kan ytterligare underlag och erfarenheter som klarlägger situationen framkomma i sammanläggningsärendet. Med stöd av det ovan anförda hemställs att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna att kommunerna bör medges uppskov med kommunsammanläggning . GOTAB 73 3271 S 1973
mot · FW02158 · 1973-01-17 00:00:00 — av m. fl. om vidgad rätt till reseersättning vid besök hos privatpraktiserande läkare. Enligt 2§ förordningen (1962:385, senast ändrad 1971) angående ersättning för sjukresor enligt lagen om allmän försäkring utgår reseersättning, då den försäkrade sökt läkarvård annorstädes än vid närmaste allmänna sjukhus där sådan vård meddelas eller vid vårdcentral eller motsvarande för öppen vård avsedd sjukvårdsinrättning inom vars upptagningsområde den försäkrade vistas, inte med högre belopp än som skulle ha utgått vid besök hos den provinsialläkare eller stadsdistriktsläkare inom vars distrikt den försäkrade vistas. Detta hindrar dock inte att ersättning kan utgå intill kostnaden för resor till och från närmaste allmänna sjukhus, där erforderlig läkarvård står att få. Viss ersättningsrätt finns således vid resa till privatläkare. Besöket måste då ha skett på den försäkrades eget (eller privatläkarens) initiativ. Märkligt nog utgår dock ingen reseersättning om en remiss skulle föranleda privatpraktikervård, vilket också framgår av nämnda paragraf. Sådana remisser utfärdas visserligen knappast, vilket delvis kan vara en konsekvens av nämnda omständighet, men huvudsakligen torde det bero på att det sannolikt tyvärr inte anses ligga i sjukvårdshuvudmannens intresse att anlita utanförstående expertis. Efter ett inträffat fall i län framstår det klart hur otillfredsställande bestämmelserna är. På hänvisade man en äldre dam, som fått en svår ögonskada, till en privatpraktiserande specialist, även denne verksam i . Trots att på grund av stor arbetsbelastning rekommenderade specialisten, som arbetat på sjukhuset, kunde damen inte erhålla reseersättning från sjukkassan, som närmast beklagade detta men bara kunde hänvisa till bestämmelserna. Med stöd av det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t anhåller om sådan ändring i sjukreseförordningen (kungl, förordning , nr 385) att reseersättning utgår efter samma grunder som gäller inom den allmänna sjukvården även vid besök hos privatpraktiserande läkare. GOTAB 73 3104 S 1973
mot · FW02159 · 1973-01-17 00:00:00 — av m. fl om ersättning för resekostnader vid besök på ortopedisk verkstad, m. m. I lagen om allmän försäkring, 2 kap. 5 §, regleras den försäkrades kostnader för resor i samband med sjukvård i olika former. En grundregel för att reseersättning skall kunna utgå är att den försäkrade varit under tillsyn eller behandling av läkare. Denna regel avser att begränsa reseersättningarna från den allmänna försäkringen till för undersökning, behandling och vård oundgängliga resor. I en del fall drabbar denna regel den försäkrade hårt och orättvist i ekonomiskt hänseende, och detta gäller främst vid besök på ortopedisk verkstad hos bandagist och vid utprovning av hörapparat. Vid det första besöket i ovan beskrivna fall är detta oftast kombinerat med ett besök hos en läkare, som ger anvisningar om den åtgärd som skall vidtagas på den ortopediska verkstaden, hos bandagisten eller för utprovning av hörapparaten. I detta fallet utgår då ersättningen för resekostnaden från den allmänna sjukförsäkringen. Vid återbesök för slutjustering och inprovning och för anläggande av nytt bandage deltager endast undantagsvis läkare, och då kan reseersättning ej utgå enligt den begränsning som finnes i AFL, 2 kap. 5 §. För den försäkrade är dock sådana återbesök oundgängligen nödvändiga för att protesen skall vara möjlig att begagna, hörapparaten vara brukbar och bandaget ge det stöd och skydd som avses. Som ett exempel kan pekas på de kostnader som en försäkrad med benprotes åsamkas om denna går sönder och kräver ny tillverkning eller reparation. Resan till den ortopediska verkstaden måste i ett sådant fall i regel företagas med bil. I landets glesbygder kan detta betyda en utgift för taxiresan på mer än för vilket den försäkrade ej har möjlighet att få ersättning av den allmänna sjukförsäkringen. Att av enbart resetekniska skäl påfordra besök hos läkare kan ej vara i enlighet med försäkringslagens andemening och bidrar endast till att ytterligare öka trycket på den redan hårt belastade öppna vården. Med hänvisning till det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte hemställa om förslag till ändring av AFL, 2 kap. 5 §, så att resor till ortopedisk verkstad, bandagist och för erhållande av hörapparat kan betalas den försäkrade, när åtgärden står i överensstämmelse med av läkare tidigare utfärdade ordinationer. () . ()
mot · FW0216 · 1973-01-10 00:00:00 — av herrar och i angående avlämnandet av självdeklaration. I taxeringsförordningens 34 § mom. 1 anges att självdeklaration skall vara avlämnad . I 116c § i samma förordning anges vidare att avlämnas sådan deklaration först efter utgången av den i 34 § 1 mom. eller med stöd av 34 § 2 mom. föreskrivna tiden, påföres honom särskild avgift (förseningsavgift) med en procent av den högsta beskattningsbara inkomsten . Det har hävdats att lagstiftaren med uttrycket avlämnad avsett att deklarationen skall ha ingått till vissa närmare preciserade företrädare för taxeringsmyndigheterna. Om deklarationen sänts med posten, har den alltså ansetts avlämnad (= ingiven) först då deklaration eller avi om deklarationsförsändelsen kommit mottagaren till handa. Detta har lett till en betydande ojämlikhet inför lagen, beroende på om man bor i en glesbygd eller i närheten av t. ex. den lokala skattemyndigheten. Glesbygdsbon kan på grund av dessa förhållanden få till sitt förfogande för deklarationens upprättande än många andra, eftersom han ju vanligen också får vänta på sina kontrolluppgifter etc. När bestämmelserna om förseningsavgifter nu tillkommit, känner sig dessa människor ofta oroliga och diskriminerade, särskilt som de vanligen även har svårare än tätortsbon att få kvalificerad hjälp med deklarationens upprättande. Jag är väl medveten om att lokala skattemyndigheterna tillämpat mycket generösa tidsfrister innan man utdömt förseningsavgifter. Jag tror därför inte att någon på grund av dålig postföring eller dylikt blivit påförd förseningsavgift . Men sannolikt kommer man successivt att skärpa kraven år , och då kommer glesbygdsborna uppenbart i ett ogynnsammare läge, om inte bestämmelserna ändras. Enklast vore att i författningen ange att man godtog att en deklaration ansågs avlämnad då den i betalt brev lämnats till posten. Eventuellt kunde man skärpa kravet därhän att brevet skulle vara rekommenderat, varvid avsändaren ju alltid får dagtecknat kvitto. Under hänvisning till det anförda hemställes att beslutar att taxeringsförordningens 34 § kompletteras med ett förtydligande om att deklarationen anses avlämnad då den i betalt brev avlämnats till posten.
mot · FW02161 · 1973-01-18 00:00:00 — av i m. fl. om ökning av antalet legitimationskurser för glasögonoptiker. Utbildning för vinnande av legitimation såsom glasögonoptiker försiggår under en kurstid av , vanligen uppdelad i två treveckorsperioder. Kursplanen fastställdes av dåvarande medicinalstyrelsen . Inträdesfordringarna till kursen är dels svensk gesällexamen eller däremot svarande kunskaper, dels verksamhet i detaljoptiskt företag efter gesällexamen. Den legitimerade glasögonoptikern har en viktig roll inom ögonsjukvården. I utredning om ögonsjukvården (nr 13/1970) redovisas en frekvensundersökning beträffande glasögonrecept och refraktioneringar, och enligt denna undersökning svarar de leg. optikerna för av samtliga refraktioneringar. Verksamheten är alltså synnerligen omfattande. Väntetiderna vid ögonpoliklinikerna är vanligtvis mycket långa. Det är därför angeläget att möjligheterna till ett fullgott bidrag till den öppna ögonvården genom de leg. optikerna tillvaratas. Eftersom många personer med synbesvär på grund av svårigheterna att få konsultera ögonläkare direkt vänder sig till de leg. optikerna, ökas det ansvar som läggs på dessa. Den leg. optikern skall så snart han misstänker ögonsjukdom hänvisa till ögonläkare. Den bedrivna utbildningen för optikerlegitimation är tyvärr så begränsad, att den inte ger utrymme för ett tillräckligt medicinskt innehåll. har därför i den nämnda utredningen föreslagit att den nuvarande legitimationskursen skulle utvidgas att omfatta sammanlagt för att i enlighet med ny läroplan få ett starkare medicinskt innehåll. räknar med att kursen liksom skall genomföras och i sina petita för /74 äskat ett anslag på . för detta ändamål. I statsverkspropositionen 1973 har emellertid endast upptagits ett belopp om . till två legitimationskurser på vardera . Undertecknade motionärer vill starkt understryka de synpunkter som framfört i denna fråga. Det är synnerligen angeläget att man möjliggör en förbättrad utbildning. Den föreslagna utökningen av kursen innebär i stort sett att den leg. optikern på det medicinska området får samma teoretiska kunskaper som en oftalmologassistent. Detta måste enligt vår mening utgöra ett minimikrav. Med hänvisning till vad som i denna motion anförts hemställs att under huvudtitel G 9. utbildning av viss sjukvårdspersonal m. m. anvisar . Maj:ts förslag att ställas till SIFU:s förfogande /74 för anordnande av två kurser, vardera om sammanlagt tolv veckors längd, för legitimation av glasögonoptiker. HANS () ()
mot · FW02165 · 1973-01-16 00:00:00 — av m. fl. angående studie- och yrkesorienteringen för grundsärskolan. beslutade i anledning av proposition 1971:34 om en ny organisation för studie- och yrkesorientering (syo) gällande och gymnasieskolan. Denna nya organisation kommer att träda i kraft för första och andra årskursen i gymnasieskolan och för övriga årskurser i gymnasieskolan och i . Den nya organisationen kommer utan tvivel att medverka till en betydande förbättring för de enskilda elevernas studie- och yrkesorientering. Eftersom undervisningen av utvecklingsstörda barn ej har samma huvudman som , kommer det ovan angivna riksdagsbeslutet ej att omfatta grundsärskolan. Denna skolform kommer även i fortsättningen att förmedla yrkesorienteringen till sina elever via yrkesvalslärare. Då eleverna i grundsärskolan har väl så stora problem i sitt studie- och yrkesval jämfört med andra barn, anser vi att även grundsärskolan skall få tillgång till en ny organisation för studie- och yrkesorientering efter samma organisationsformer som kommer att gälla för gymnasieskolan och . Det bör ankomma på vederbörande utskott att utarbeta den erforderliga författningstexten. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar att hos Kungl. Maj:t anhålla om att en omorganisation av studie- och yrkesorienteringen för grundsärskolan företas enligt samma riktlinjer som kommer att gälla för och gymnasieskolan. () ()