mot · FW0294 · 1973-01-12 00:00:00 — av m. fl. angående inriktningen av verksamheten inom de s. k. skyddade verkstäderna. Syftet med arbetsvärdens verksamhet är att ge möjligheter för arbetshandikappade att behålla eller erhålla anställning på öppna marknaden. Med arbetshandikappade menas människor som av skäl, som kan vara såväl av fysisk och psykisk som av social art, har svårigheter antingen att behålla det arbete de har eller att få arbete. Detta betyder att arbetshandikappad inte är något absolut begrepp utan kan skifta från en ort till en annan, beroende på arten av arbetstillfällen som står till buds. Begreppet förändras också generellt i den mån arbetsköparnas krav på de anställda förändras. Antalet människor som är registrerade vid arbetsvärden uppgår numera till nära 100 000 . Detta är mer än en tredubbling . Arbetsvärdens syfte, inträde eller återinträde på öppna marknaden, uppnås dock endast för en mindre del av de arbetsvårdssökande, och denna del blir allt mindre . var det 5 av totala antalet arbetsvårdssökande som fick arbete på öppna marknaden , var det och . Detta har skett som andelen arbetsvårdssökande som kommit ut i arbetsmarknadsutbildning ökat år , från 1 1951 till 21 1971, dvs. Att inte fler människor kunnat få arbete på öppna marknaden trots kompensationen till yrkesutbildning visar den ökade hårdheten på arbetsmarknaden. När det gäller de äldre har det i olika sammanhang påvisats att det pågår en omfattande utslagning från arbetsmarknaden. Det finns emellertid tecken som tyder på att det också gäller yngre. Tyngdpunkten i åldersfördelningen bland de arbetsvårdssökande har förskjutits neråt och det är åldersgruppen som ökar mest. Det är möjligt att arbetsvärden vid arbetsförmedlingarna inte kommer att registrera lika många sökande till arbetsvärd som . Detta säger emellertid inget om den reella utslagningen och det reella behovet. Den ökande utslagningen till förtidspensionering och till delvis sysselsättning registreras inte i arbetsvärdens köer, därför att många anser det meningslöst att ställa sig i detta kösystem. Det finns bedömare som anser att av de sysselsatta i vårt land inte fyller arbetsköparnas krav på produktivitet. De skulle då från arbetsköparnas synpunkt vara olönsamma och inte värda att investera i. Vid företagsnedläggelser, rationaliseringar och inskränkningar i driften skulle dessa bli arbetslösa och inte få en chans att återkomma till arbetsmarknaden. Det kan här vara av värde att citera en företrädare för arbetsköparna, som i samband med intervjuer om handikappade i arbetslivet yttrat följande: Med nuvarande hårda rationaliseringstakt inom industrin, de fortlöpande löne- och kostnadsstegringarna, arbetstidsförkortningen och låglönernas avskaffande, kommer vi inom industrin att tvingas betrakta alla individer under medelmåttan som handikappade.1 Allt detta gör en vidareutbyggnad av den del av arbetsvärden, som kallas skyddad sysselsättning, trolig. sysselsattes på detta sätt något mer än 4 000 människor och hade siffran ökat till 11 000, för att 1971 ha nått upp till 30 000, varav drygt 12 000 på skyddade verkstäder, 9 000 i arkivarbeten och nära 7 000 i särskilt beredskapsarbete. ökar staten möjligheterna för företagen att få ekonomiska bidrag för att behålla eller nyanställa de arbetare som man anser vara olönsamma. Den formen kallas i allmänhet halvskyddad sysselsättning, men även en del av stödet till utbildning i företagen kan ses som en sådan statssubvention. Syftet är att förmå arbetsköparna att inom företagen skapa en icke synlig form av skyddad sysselsättning. För båda sysselsättningsformerna gäller att det är sysselsättningen som är det primära och den produktiva insatsen blir sekundär. Risken är att systemet skapar en situation där arbetets meningsfullhet blir en andrarangsfråga. Detta måste ha en starkt negativ inverkan på den rehabiliterande effekt som det skyddade arbetet avses ha. Vidare gäller för de här sysselsättningsformerna att de i första hand är reserverade för dem som har fysiska, psykiska eller sociala handikapp, dvs. människor som har blivit utslagna från arbetsmarknaden och som därigenom klassats som handikappade. Häri ligger således en segregation. Denna segregation får sin klaraste form inom den skyddade sysselsättningen. Produktionen inom den del av den skyddade sysselsättningen som har industriell inriktning får inte ha en sådan utformning eller inriktning att den konkurrerar med redan etablerade företag på öppna marknaden. Härav följer att produktionen blivit inriktad på legoarbeten (av den totala produktionen vid skyddade verkstäder) eller på produktion av marginella produkter, dvs. produkter som övriga företag inte funnit lönsamma i de små serier som efterfrågas. Legoarbete utmärks av att man blir beroende av ett stort företags produktionsinriktning och dess konjunkturkänslighet. Legoarbetet medför också ofta pressade leveranstider, ryckighet i flödet av arbetsuppgifter och därmed följande svårigheter att på lång sikt planera produktionen, vilket tillsammantaget medför högt ställda krav på produktivitet och omställbarhet av de anställda. Lönerna inom den skyddade sysselsättningen ligger under minimiavtalen för när det gäller arbete på skyddade verkstäder och beredskapsarbete för handikappade. Det innebär då att skillnaderna är betydligt större i förhållande till , Handikappade i arbetslivet, i de fack de anställda skulle varit anslutna till om de varit anställda på öppna marknaden. Nivån på lönerna i arkivarbetet ligger f. n. en bra bit under öppna marknadens, inte minst genom den tröghet i löneuppflyttningssystemet som har funnits. Dessutom har man sedan man fått kollektivavtal inom verkstädernas och arkivarbetets områden fått ett socialt reduceringssystern, som innebär att lönen reduceras om man har sociala bidrag, t. ex. pension eller sjukpenning. Gränsen för reducering är satt till . För den som arbetar i halvskyddad sysselsättning får arbetsköparen av lönen inklusive semesterersättning täckt genom statsbidrag som går direkt till arbetsköparen. Allt detta tillsammans eller uppdelat i punkter definierar den skyddade sysselsättningen som en andrarangens arbetsmarknad. Även den halvskyddade sysselsättningen kan definieras som en andrarangens arbetsmarknad i den mån som den utformas så att den som är sysselsatt i halvskyddat arbete blir stämplad som handikappad eller placerad i sådana situationer (särskilda verkstäder för handikappade inom företaget etc.) att det klart framgår att företaget gjort en säranordning för just denne arbetare. Men även på andra grunder kan den skyddade sysselsättningen definieras som en andrarangens arbetsmarknad. har arbetsvärdens målsättning mer och mer skjutits tillbaka. Den skyddade sysselsättningen har fått träda in i stället för rehabiliteringssträvandena. Placeringen inom det skyddade arbetet blir mer och mer en fråga om definitiva placeringar. Utslagningen från den öppna marknaden, som ökat kontinuerligt , oberoende av konjunkturerna, har orsakat den ständigt ökande andelen sysselsatta i skyddat arbete. Utredningen arbete (SOU 1972:54) diskuterar olika åtgärder för att minska behovet av samhällsinsatser på arbetsvärdens område, och man pekar på förebyggande åtgärder i form av förbättrad arbetsmiljö, arbetsanpassning och olika slag av bidragsformer, som bidrag till arbetsbiträde, till särskilda anordningar på arbetsplatsen och till arbetsredskap och verktyg. Man säger emellertid : Inte ens en avgörande humanisering av arbetslivet och en mångfaldigt större insats av förebyggande åtgärder kan förhindra uppkomsten av omställningsproblem i samband med strukturomvandlingen. (s. 23) Utredningen säger emellertid också: Om utvecklingen av svaga gruppers ställning på arbetsmarknaden inte på ett avgörande sätt kan brytas, måste någon form av mera tvingande åtgärder övervägas. I det sammanhanget nämner man bl. a. kvotlagstiftning. Tanken på en kvotlagstiftning för att hejda utslagningen från arbetsmarknaden ligger naturligtvis nära till hands. Men den är i dagens läge ingen lösning på problemet. De allra flesta företag har inte någon svårighet att med hjälp av läkarexpertis, företagshälsovård etc. finna så pass många arbetare med förslitningssymtom att de utan ansträngning kan fylla en ganska hög kvot. Den enda möjligheten skulle ligga i att man sammankopplade kvoteringssystemet med anställningssituationen, vilket i sin tur kräver en obligatorisk arbetsförmedling för att systemet skall kunna fungera tillfredsställande. För att helt komma till rätta med problemet utslagning från arbetsmarknaden krävs en annan samhällsordning. För att förbättra de utslagnas situation krävs dock en rad olika åtgärder. Den viktigaste är att man säkrar rätten till trygghet i arbetet, arbetarnas makt över sin arbetssituation och hejdar utslagningen från företagen genom uppsägningsskydd etc. Därnäst måste arbetsförmedlingen få större befogenheter, t. ex. genom att det blir obligatoriskt anlitande av arbetsförmedlingen vid anställningar samt obligatoriskt samråd vid anställande och avskedande mellan arbetsförmedling, fackförening och företagsledning. Men dessa olika trygghetsgarantier finns f. n. inte, och även om de genomförs måste man räkna med att ett avsevärt antal människor måste beredas möjligheter till tryggt och meningsfullt arbete på annat sätt. Här måste stat och kommun öka sina insatser och utveckla den skyddade sysselsättningen på ett sådant sätt att karaktären av en andra rangens arbetsmarknad försvinner. Detta bör ske i enlighet med riksdagsbeslut (prop. 1966:52), som säger att ett av arbetsmarknadspolitikens huvudsyften är att åstadkomma och bevara full, produktiv och fritt vald sysselsättning. Propositionen anger inga begränsningar för någon kategori av arbetshandikappade utan måste tolkas så att beslutet gäller alla oavsett handikapp. För att kunna fylla dessa krav måste den skyddade sysselsättningen undergå en genomgripande omstrukturering. Vi har i det föregående diskuterat de olika karaktäristika som definierar den som en andra rangens arbetsmarknad och presenterar i det följande de förändringar som måste till för att åstadkomma omstruktureringen. Huvudmannaskapet för de skyddade verkstäderna handhas i allmänhet av kommuner och landsting. Detta betyder att förhållandena är mycket olika från kommun till kommun och från landstingsområde till landstingsområde. Staten måste ta över huvudansvaret och den skyddade sektorn ombildas till ett samhällsägt huvudföretag med filialföretag i olika delar av landet. Man kan tänka sig att där så är lämpligt kommuner, landstingskommuner och organisationer är delägare, men staten bör ha huvudinflytandet och det avgörande ansvaret för verksamheten. Under en övergångstid måste detta företag ses som det företag som övertar och avvecklar den nuvarande skyddade sysselsättningen. Produktionen inom företaget måste få en inriktning på värdefulla produkter, och som av de anställda upplevs fylla en nyttig funktion. Legotillverkningen bör avvecklas i den mån den innebär alltför stor bindning till produktionsplaneringen inom privata företag och försvårar den långsiktiga planeringen inom det samhällsägda företaget. Likaså måste tillverkningen av olika typer av mer eller mindre onyttiga varor upphöra. Detta innebär att man bryter principen att inte konkurrera med etablerade företag. Detta är nödvändigt från två synpunkter; dels är produktionens nytta ett villkor för meningsfullhet i arbetet, dels utgör företagets uppträdande utåt en förutsättning för hur arbetsplatsen kommer att betraktas, om den har samma eller sämre status än andra arbetsplatser. Staten måste redan från början markera sitt ansvar genom att det redan från början slås fast att vissa statliga beställningar skall gå till detta företag och att nuvarande olika former av statsbidrag och kommunala bidrag ersätts med uppdragsersättningar, som till en del får karaktären av förskott och till en del får karaktären av statssubventioner. Företagets syfte skall vara att svara för en värdefull produktion och att ge människor med handikapp arbete, då de inte kan få detta inom andra företag. För att båda dessa syften skall kunna uppfyllas meningsfull produktion och arbete åt människor med alla slag av handikapp fordras att produktionen blir mångsidig, både med avseende på produkter och produktionsprocesser. Det bör understrykas att begreppet produktion här används i kvalitativ mening, och inriktningen på meningsfull produktion får fördenskull inte tas som intäkt för uppställande av prestationsvillkor för anställning i företaget. För att kunna fylla de olika arbetsfunktioner som härigenom blir nödvändiga måste man sannolikt anställa även icke handikappade. Samhället har misslyckats i strävandena att integrera den handikappade arbetskraften på öppna marknaden. För att råda bot på den segregation som uppdelningen på två arbetsmarknader har kommit att innebära bör man eftersträva att anställa även icke handikappade på arbetsmarknaden för handikappade. Här kan också samhället påverka utvecklingen på ett helt annat sätt. Det finns emellertid två villkor förknippade med detta. Dels måste företaget ha en lönesättning som är likvärdig med öppna marknadens, dels måste handikappade och icke handikappade vara anställda under samma villkor. Alla anställningar skall gå genom arbetsförmedlingen, men de anställda skall ha ett avgörande inflytande över anställningar, omplaceringar och avskedanden. De anställdas avgörande inflytande över produktionen och driftsförändringar måste säkras genom en långsiktig planering med deltagande av de anställda. Företaget bör, som redan nämnts, vara uppbyggt som ett huvudföretag med filialer i olika delar av landet. Vissa delar av produktionen kommer att kräva större enheter, och andra delar kan med fördel drivas i mindre enheter. Här måste produktionen och produktionsprocessen i viss mån underordnas ett av företagets syften att ge arbete åt människor med handikapp. En viss produktionsgren kanske måste drivas i större enheter än som annars skulle ha varit nödvändigt, eftersom tillverkningen måste uppdelas i ett större antal moment. Detta bör i och för sig inte förorsaka större problem i de tätbefolkade landsändarna. Till glesbygderna däremot måste de produktionsgrenar lokaliseras där produkterna dels kan framställas i mindre enheter, dels under tillverkningens gång, utan alltför stora kostnader, kan fraktas från arbetsställe till arbetsställe. Här förefaller den organisation som föreslås av utredningen tilltalande (SOU 1972:54, s. 245). Men det är osäkert om just länsindelningen är den form som skall bestämma organisationens geografiska begränsning. Vi har ovan visat hur arbetsvärden, trots insatser i form av utbildning, arbetsträning och olika former av bidrag till enskilda och företag, kommer allt längre bort från den målsättning som går ut på att ge eller återge arbetshandikappade möjligheter att erhålla anställning på öppna marknaden. Vi har också behandlat den ersättningsform för arbete på öppna marknaden som utgörs av så kallat skyddat arbete och påvisat de förhållanden som definierar det skyddade arbetet som en andra rangens sysselsättning. Naturligtvis måste, som utredningen om skyddat arbete påpekat, arbetsmiljön förbättras för att förebygga utslagningen från arbetsmarknaden. Men detta är inte, vilket också antyds av utredningen, tillräckligt för att råda bot på problemet. Därtill måste komma lagstiftning om arbetstrygghet och uppsägningsskydd, liksom ett inflytande för arbetarna när det gäller anställningar och avskedanden. Men även om dessa åtgärder genomförs kommer det att finnas arbetshandikappade utan arbete eller med otillfredsställande arbetssituation, och vi menar att det ovan skisserade förslaget till ett samhällsägt företag ger möjlighet till bättre lösningar av de arbetshandikappades situation än vad som kan erbjudas. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att måtte uttala sig för en ny inriktning av den verksamhet som f. n. bedrives genom de s. k. skyddade verkstäderna med målsättning att bereda de i denna verksamhet sysselsatta ett meningsfullt arbete för produktion enligt i motionen skisserad riktning och med löne- och anställningsförhållanden likartade dem som gäller den öppna marknaden, och där de anställda tillerkänns inflytande över såväl produktionsinriktning som anställnings- och arbetsvillkor, samt 2. att hos regeringen hemställer om skyndsam utredning samt förslag dels om startandet av ett statligt huvudföretag jämte på lämpliga platser i skilda delar av landet lokala produktionsföretag, vilka successivt inriktas på att i huvudsak ersätta nuvarande typ av skyddade arbetsplatser, dels att huvudmannaskapet för denna typ av verksamhet blir statligt, förslagsvis genom och att i motsvarande grad huvudmannaskapet överförs från landstingen. (vpk) i (vpk) i GOTAB 73 3093 S 1973