mot · FW021791 · 1973-04-10 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:32 med förslag till lag om ändring i giftermälsbalken, m. m. Det förslag till ändringar i äktenskapslagstiftningen, som lagts fram i propositionen nr 32, har föregåtts av en livlig debatt. Detta har i och för sig varit både naturligt och önskvärt med hänsyn till frågornas stora betydelse för de enskilda människorna. Tyvärr har emellertid debatten i stor utsträckning kommit att präglas av oklarhet. Vittsyftande och oklara reformtankar har ventilerats och uppväckt stridigheter inte bara i vår politiska debatt utan också på det nordiska planet. Handläggningen har emellertid kommit att präglas av den ena reträtten efter den andra. Redan då familjelagssakkunniga lade fram sitt betänkande 1972, fann man att ett betydande mått av enighet hade blivit möjligt att uppnå. representant bland de sakkunniga fann sig dock nödsakad att reservera sig på ett par punkter och att i ett särskilt yttrande utveckla sin principiella syn på frågorna. Då propositionen nu föreligger, kan man med tillfredsställelse notera att flera av dessa synpunkter blivit beaktade. Mot bakgrunden av den oklarhet som förekommit om intentionerna med reformarbetet är det emellertid angeläget att utveckla och klargöra en principiell syn på de behandlade frågorna. I allt väsentligt är det härvid möjligt att knyta an till centerrepresentantens särskilda yttrande till familjelagssakkunnigas betänkande. Till en början bör det slås fast att ett klart reformbehov föreligger. har utan större ändringar varit gällande ett drygt halvsekel. En allmän översyn av lagstiftningen är påkallad av förändringar i samhället och i människornas levnadsförhållanden och värderingar. Det har dock varit önskvärt att kunna bedöma hela äktenskapslagstiftningen i ett sammanhang. Reformarbetets uppläggning innebär nu att man först i en etapp behandlar vissa frågor om främst äktenskaps ingående och upplösning och därefter i en andra etapp tar upp flertalet frågor om äktenskaps ekonomiska rättsverkningar. Detta kan otvivelaktigt inge betänkligheter, såsom framhållits både i det förutnämnda särskilda yttrandet till familjelagssakkunnigas betänkande och i flera remissyttranden. Även lagrådet syns ha varit av uppfattningen att en total reform bort ske i ett sammanhang. Ett särskilt skäl för att tveka främst inför en reform av skilsmässoreglerna, innan frågorna om de ekonomiska rättsverkningarna blivit genomlysta, är att ett väsentligt syfte för lagstiftningen måste vara att skydda den ekonomiskt svagare parten. Familjeupplösningar leder ofta till betydande ekonomiska omställningar med osäkra framtidsförhållanden särskilt för make som saknar eller bara har begränsade förvärvsmöjlig Även med hänsyn till den nordiska rättsgemenskapen inger reformarbetets handläggning betänkligheter. Det är angeläget att sträva efter en så långtgående nordisk gemenskap som möjligt på detta område. Denna synpunkt har särskilt understrukits i åtskilliga remissyttranden och av lagrådet. Det finns därför all anledning att notera föredragande statsrådets uttalanden (s. 88) att de nordiska kontakterna på äktenskapsrättens område kommer att bevaras och utvecklas på både utredningsoch departementsplanen och att förberedelser redan vidtagits för att med konventioner avhjälpa skillnader som uppkommer. Reformarbetets uppdelning på två etapper har emellertid, trots anförda betänkligheter, godtagits av alla de sakkunniga och bedömts som möjlig att acceptera vid remiss- och lagrådsbehandlingen. Med hänsyn härtill bör den i och för sig befogade tanken på ett uppskov få förfalla. Vid ställningstagandet bör också beaktas att propositionens förslag i de ekonomiska frågor som berörs bl. 11 kap. 14 § och 13 kap. 12 a § syns något bättre beakta den svagare partens intressen än de sakkunnigas. Vid det fortsatta reformarbetet måste emellertid särskild vikt fästas vid denna synpunkt och vid önskvärdheten av en bevarad nordisk gemenskap på äktenskapsrättens område. Härtill återkommer vi i det följande. Vid en närmare prövning av propositionens förslag träder frågan om äktenskapets ställning i förgrunden. Direktiven för familjelagssakkunniga är oklara i detta viktiga avseende. Det framhålls att familjegemenskap inom äktenskapets ram är den naturliga samlevnadsformen för det helt övervägande flertalet människor. anges emellertid som riktmärke för en ny lagstiftning, att den så långt som möjligt bör vara neutral i förhållande till olika samlevnadsformer. Vad som närmare avsetts med dessa uttalanden har varit oklart. De allmänna resonemangen i familjelagssakkunnigas betänkande har inte skingrat denna oklarhet på ett tillfredsställande sätt. Inte heller föredragande statsrådets uttalanden i propositionen är till fyllest. Oklarheten i den centrala fråga som här berörts har ingett farhågor från skilda håll. Den får ses som en huvudanledning till att debatten speglat större motsättningar än som kommit till synes då de konkreta reformfrågorna behandlats. Det framstår därför som i hög grad angeläget att slå fast vissa principiella synpunkter. Detta kan ske i direkt anslutning till vad representant i familjelagssakkunniga anfört i sitt särskilda yttrande. Vi har alltjämt anledning att slå vakt om äktenskapet som den lagligt skyddade, principiellt livsvariga gemenskapen mellan man och kvinna och om hemmet som den självklara miljön för de ungas fostran. Givetvis bör emellertid lagstiftningen präglas av vidsyn och tolerans mot skilda åskådningar. Det har i skilda sammanhang anförts att familjestabiliteten fått en minskad betydelse till följd av samhällsutvecklingen. Detta är riktigt i så måtto som samhället påtagit sig ansvar för flera uppgifter som i äldre tid åvilade familjerna. Detta får emellertid inte skymma blicken för att familjestabiliteten har ett grundläggande värde både för de enskilda människorna och för samhället. Man kan rent av hävda, att detta värde har ökat som en följd av utvecklingen i stort. Samhällets snabba förändringar, urbaniseringen och befolkningsomflyttningarna, den ökade stressen och den i många avseenden försämrade miljön m. m. har medfört att en trygg familjegemenskap fått en särskild betydelse för de enskilda människorna. Den nämnda samhällsutvecklingen, som bl. a. lett till att flergenerationsfamiljen försvunnit och efterträtts av den lilla kärnfamiljen, har ökat påfrestningarna på föräldrarna. Arbetsmarknadens krav har också bidragit till att öka trycket på individen och har ofta lett till att föräldrarna inte orkat ägna barnen den tid och det intresse som är nödvändigt för deras utveckling till harmoniska individer. Familjegemenskapen och de äktenskapliga relationerna har kommit i kläm i den allmänna prestations- och konsumtionsjakten. För att slå vakt om familjen måste man därför genom familjepolitiska åtgärder och genom dämpning av kraven på individen från samhällets och arbetsmarknadens sida skapa grundläggande förutsättningar för en fungerande familjegemenskap. Äktenskapslagstiftningen skall med sitt regelsystem bidra till att ge stabilitet i samlevnaden genom att makarnas inbördes relationer i ekonomiska och andra avseenden liksom deras gemensamma ansvar i förhållande till barnen klargöres. I detta avseende skiljer sig äktenskapet från andra former av samlevnad. Avsaknaden av ett regelsystem kan av många uppfattas som positivt, men det visar sig ofta att det leder till en högre grad av otrygghet och att bristen på regler i sig skapar svårlösta konflikter, inte minst i samband med upplösning av samlevnaden. Vid en sådan upplösning saknar ofta den ekonomiskt svagare parten möjlighet att hävda sina intressen, hur befogade de än kan vara. Varje instrument saknas för att mellan parterna utjämna de negativa följderna av upplösningen. Den rättsliga regleringen av samlevnad i äktenskapets form bidrar till att skydda den svagare parten och till att skapa en ökad stabilitet i familjelivet. Tanken på neutralitet mellan samlevnadsformer kan sålunda inte accepteras utan viktiga reservationer och preciseringar. Enligt vår mening har denna tanke sin största betydelse på andra lagstiftningsområden än det nu aktuella. Inom familjerätten i trängre mening bör äktenskapet prioriteras av skäl som vi här anfört, men inom annan lagstiftning är det riktigt att sträva efter neutralitet till olika samlevnadsformer. Främst kommer skatte- och sociallagstiftningen i blickfältet. Det har i olika sammanhang framhållits att både skattesystemet och olika slag av ekonomiskt samhällsstöd fått sådan utformning att makar i äktenskap kan vara sämre ställda än samboende ogifta. Detta kan inte accepteras. Vi vill inte förorda att äktenskapet prioriteras i dessa sammanhang, men skatte- och sociallagstiftningen bör vara neutral och någon diskriminering av äktenskapet får icke förekomma. Vi noterar att föredragande statsrådet, som han avvisar kritiken som obefogad, dock funnit anledning att principiellt uttala sig för neutralitet i lagstiftningen på här berörda områden, om än inte med den bestämdhet som varit önskvärd. Det är inte möjligt att i detta sammanhang gå närmare in på frågor om skatte- och sociallagstiftning. Vi vill emellertid framhålla att det framstår som en både naturlig och angelägen uppgift för familjelagssakkunniga att i det fortsatta arbetet klarlägga förhållandena i här berörda avseenden. En annan fråga av grundläggande betydelse, som diskuterats mycket i detta sammanhang, gäller om äktenskapslagstiftningen bör ge uttryck för några samlevnadse tiska värderingar. Familjelagssakkunniga ville utmönstra alla lagregler som ger uttryck för sådana värderingar. Så långt kan denna strävan utan vidare godtas som alla regler, som knyter rättsliga sanktioner av skilda slag till avvikelser från etiska normer, bör utgå. Man bör sålunda avskaffa regler om skadestånd för kränkning av medparten, om beaktande av vem som skall anses ha skulden till skilsmässa vid prövning av frågor om underhåll eller vårdnad av barn i vissa fall osv. En annan sak är om inte alltjämt bör ge ett visst uttryck för allmänt accepterade samlevnadsetiska värderingar. Som centerrepresentanten bland de sakkunniga framhöll kan 5 kap. 1 §, som utsäger att makar är skyldiga varandra trohet och bistånd och att de skall i samråd verka för familjens bästa, ses som ett enkelt uttryck för vad flertalet människor upplever som centralt för familjegemenskapen. Vi noterar därför med tillfredsställelse att departementschefen frångått de sakkunnigas förslag på denna punkt och föreslår att 5 kap. 1 § bibehålls. Formerna för äktenskaps ingående blev föremål för delade meningar bland familjelagssakkunniga. Vi noterar med tillfredsställelse att föredragande departementschefen frångått majoritetsförslaget och tillgodosett synpunkterna i den reservation som representant anslutit sig till. Vigseln kommer sålunda att förbli konstituerande för äktenskap. I detta sammanhang tar föredragande statsrådet även upp vissa frågor om vigselrätt och vigselplikt som aktualiserats dels i nyssnämnda reservation, dels i en framställning av 1971. Departementschefen anför att frågan om ändrade regler för kyrklig vigselförrättares behörighet och skyldighet att förrätta vigsel inte kan lösas nu eftersom den, såvitt gäller , berör regler som är av kyrkolagsnatur och därför inte kan ändras utan kyrkomötets hörande. Departementschefen uttalar också som sin mening att vigselbehörigheten inte bör vara begränsad på så sätt att vigselförrättare är behörig att viga endast under förutsättning att de som vill ingå äktenskap eller någon av dem tillhör visst samfund. Lagen bör inte heller reglera frågan om skyldighet för viss präst i kyrkan att förrätta kyrklig vigsel. Vi finner det angeläget att understryka dessa principiella synpunkter i denna fråga. De skäl som anförs för att inte nu föreslå några lagändringar torde få godtas. Det får emellertid förutsättas att förslag i dessa ämnen framläggs för närmaste kyrkomöte. Dock anser vi när det gäller frikyrkorna att man redan nu kunde göra den utökning av vigselrätten som föreslogs av De viktigaste förslagen i propositionen är de som avser upplösning av äktenskap. Familjelagssakkunniga har lyckats uppnå enighet om fler viktiga förslag, bl. a. att återgångs- och hemskillnadsinstituten skall avskaffas liksom de särskilda skilsmässogrunderna, och att äktenskapsskillnad alltid skall kunna vinnas på endera makens begäran men först efter sex månaders betänketid om makarna inte är ense eller om de har barn . Propositionen följer de sakkunniga i dessa delar. Anledning finns inte att frångå dessa förslag. Delade meningar har emellertid framkommit om hurman bör ställa sig till det fall, då makarna är ense om att begära äktenskapsskillnad och inte har några barn . Majoriteten bland de sakkunniga har förordat att en sådan begäran skall beviljas . En av de sakkunniga och vissa remissinstanser har förordat en viss betänketid även i detta fall. representant har i sitt särskilda yttrande anfört följande i denna fråga. Det kan otvivelaktigt sägas att samhället inte skall behöva ingripa till skydd mot förhastade beslut i de fall som det här är fråga om. Han har dock känt sig något tveksam om man kan helt bortse från risken för oöverlagt handlande, särskilt som reglerna om makars ekonomiska uppgörelse vid skilsmässa ännu inte blivit föremål för prövning. Man vet därför inte säkert vilka konsekvenser ett förhastat beslut kan få för en make, som befinner sig i ekonomiskt underläge. Han har emellertid inte funnit fog för att förorda en särskild betänketid, kortare än , för dessa fall. Han anser i stället att det bör gälla som en normal ordning att dom på skilsmässa utan betänketid i praxis inte meddelas förrän , två eller , efter ansökan. Han för också fram tanken på att domstolen åläggs att i förväg låta delge parterna underrättelse om när domen kommer att meddelas. Vi ansluter oss till de synpunkter som utvecklats i det särskilda yttrandet. Vi finner alltså att samhället inte har anledning att föreskriva särskild betänketid annat än av hänsyn till den andra maken eller minderåriga barn men att själva domstolsproceduren utformas på ett sätt som beaktar mänskliga faktorer, såsom risk för beslut som fattats utan klarhet om konsekvenserna eller eljest förhastat. Det framstår för oss som särskilt angeläget att tänka på den svagare parten och beakta att reglerna för äktenskapets ekonomiska rättsverkningar ännu inte blivit översedda. Dessa hänsyn föranleder oss att förorda, att särskilda lagregler utformas för domstolsproceduren vid äktenskapsskillnad utan betänketid. Dessa kan införas i 15 kap. 5 §. Avfattningen kan icke bereda några svårigheter och bör ske under utskottsbehandlingen. I lagen torde endast behöva stadgas att domstolen skall tillställa parterna en underrättelse om tiden för avkunnande av dom , minst och längst en månad, innan denna meddelas. Det kan givetvis sägas att detta i sak är liktydigt med viss betänketid, men en viktig principiell skillnad föreligger dock enligt vår mening. Propositionen innehåller endast få förslag som rör makars ekonomiska förhållanden. Vi noterar att regeln om underhåll vid äktenskapsskillnad i 11 kap. 14 § så till vida avviker från de sakkunnigas förslag som det tillagts, att det vid prövningen skall beaktas att make kan ha särskilt behov av bidrag för tiden närmast efter skilsmässan. Detta tillägg minskar de betänkligheter som avskaffandet av hemskillnadsinstitutet skulle kunna föranleda med hänsyn till en ekonomiskt svag part och innebär alltså en . En klar förbättring i förhållande till de sakkunnigas förslag, beträffande vikten av att skydda den svagare, innebär vidare den föreslagna regeln om jämkning av bodelning i 13 kap. 12 a §. Föredragande statsrådet (s. 125) har på denna punkt följt förslag vid remissbehandlingen. Propositionens förslag i fråga om medling och familjerådgivning följer de sakkunniga och kan i huvudsak godtas. På en punkt syns emellertid en avvikelse motiverad. Enligt förslaget skall uppgiften att utse medlare under en övergångstid helt ankomma på . Enligt 14 kap. 1 § sista stycket har rätten i den ort, där makarna eller endera är bosatt, en befogenhet att på makes begäran utse särskild medlare när skäl därtill föreligger. Denna bestämmelse föreslås upphävd. har i sitt remissyttrande anfört, att den anser möjligheten för makar att anlita särskild medlare så värdefull att den bör finnas kvar. Det kan nämligen tänkas fall då någon person som står makarna nära och har speciell kännedom om deras förhållanden har särskilda förutsättningar att som medlare förtroendefullt samarbeta med makarna. Vidare anför hovrätten som exempel, att make vårdas på sjukhus och det finnes lämpligt att läkare, eller annan av sjukhuspersonalen, utses till medlare. Hovrätten anser att bestämmelsen alltjämt kan ha en plats att fylla och att den bör kvarstå åtminstone som är i fråga. Denna mening avvisas av föredragande statsrådet utan att någon motivering anförs (s. 109). Vi finner att hovrätten anfört bärande skäl för sitt förslag och förordar därför att den åsyftade bestämmelsen bibehålls. Härav föranlett tillägg till lagtexten kan avfattas under utskottsbehandlingen. Föredragande statsrådet förklarar sig (s. 108) inte vara beredd att, som ifrågasatts under remissbehandlingen, föreslå en uttrycklig regel om att en av de två medlare, som enligt förslaget skall finnas i varje kommun, skall vara präst i . Denna ståndpunkt torde få godtas, men det finns anledning att understryka uttalandet i specialmotiveringen (s. 166) att bör försöka att ta till vara den erfarenhet av sådana uppdrag som finns representerad hos präster och hos befattningshavare i andra trossamfund. Familjelagssakkunniga var eniga om att föreslå att de nya bestämmelserna om medling skulle intas i . Detta förslag har frångåtts i propositionen. Enligt vår mening kan det ifrågasättas, om inte de regler, som upptagits i en särskild lag, bör införas i i enlighet med de sakkunnigas tanke. Utan att framföra något uttryckligt förslag i denna lagtekniska fråga vill vi förorda, att denna prövas under utskottsbehandlingen. I fråga om vårdnaden av barn utom äktenskap har föredragande statsrådet avvisat sakkunnigmajoritetens förslag att föräldrarna skall kunna få vårdnaden gemensamt. Härmed har tillgodosetts vad som anförts i en reservation av bl. a. representant. Övriga förslag i propositionen syns inte påkalla någon kommentar från vår sida. Däremot finner vi anledning att avslutningsvis anföra några få synpunkter på det fortsatta reformarbetet. Vi har redan utvecklat tre önskemål i detta avseende. Ett nordiskt samarbete bör eftersträvas. De sakkunniga bör särskilt beakta föredragande statsrådets uttalande (s. 88) att utsikterna att få till stånd nordisk rättslikhet ter sig betydligt ljusare när det gäller äktenskapets ekonomiska rättsverkningar än när det gäller reglerna om äktenskaps ingående och upplösning. Vidare bör de sakkunniga i samband med sina överväganden om de ekonomiska frågorna klarlägga i vad mån annan lagstiftning än iakttar neutralitet mellan samlevnadsformer eller, som stundom görs gällande, i vissa avseenden diskriminerar äktenskapet. Vid övervägandena om de ekonomiska reglerna bör vidare ett huvudmotiv vara att värna om den svagare parten. Med direkt anknytning till det sist sagda vill vi tillägga följande. Direktiven för de sakkunniga talar om att äktenskapet bör vara en form för frivillig samlevnad mellan självständiga personer och att lagstiftningen bör vara så utformad att makar kan behålla ett stort mått av självständighet under äktenskapet. I den diskussion av utgångspunkterna för reformarbetet som utförs i de sakkunnigas nu behandlade betänkande tar dessa fasta på intresset av makars ekonomiska självständighet och jämlikhet. I flertalet äktenskap är emellertid makarna ekonomiskt beroende av varandra. Vi kan ansluta oss till de principiella uttalandena om vad som bör gälla men vill understryka deras karaktär av utblick över framtiden. Det ligger en fara i att man utformar en lagstiftning som alltför mycket tar sikte på en tänkt och eftersträvad utveckling och som därigenom mindre väl passar rådande samhällsförhållanden. I dagens samhälle består äktenskapen sällan av parter som kan betecknas som ekonomiskt självständiga och jämlika. Vanligen är kvinnans situation oförmånlig i jämförelse med mannens. På grund av traditionellt betingade skillnader i utbildningsnivå och förvärvsintensitet, som fortfarande råder mellan män och kvinnor, kommer många kvinnor inte att inom överskådlig tid vara ekonomiskt oberoende. Särskilt påtagligt är detta i äldre äktenskap. Man kan sålunda inte bortse från att ofullkomligheter och brister i samhället kan omöjliggöra en i och för sig önskvärd rättslig nyordning. Lagstiftningen får inte gå längre än att den är i takt med utvecklingen. Äktenskapslagstiftningens möjlighet att styra utvecklingen i önskvärd riktning ter sig i själva verket om man skall skydda den svagare parten - som ganska ringa. Detta behöver dock inte innebära att man måste helt avstå från att använda lagstiftningen om äktenskapet och familjen som ett instrument i reformsträvandena. Med hänvisning till det anförda föreslår vi att vid behandlingen av propositionen 1973:32 1. beslutar om sådana ändringar i lagförslagen som tillgodoser vad som anförts i motionen om a) domstolsproceduren vid äktenskapsskillnad på ansökan av makar som är ense och inte har barn , b) befogenhet för domstol att utse särskild medlare i vissa fall; 2. tillkännager för Kungl. Maj:t som sin mening vad som anförts i motionen om det fortsatta reformarbetet på äktenskapsrättens område. () i Luttra . () i Skegrie () i Glömminge