mot · FW021215 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om översyn av smittskyddslagstiftningen. Gonorré är vår tredje största infektionssjukdom, efter förkylning och mässling. Den har ökat starkt under de två senaste årtiondena. Av en tabellbilaga till denna motion framgår att antalet fall gått upp från 10 1950 till 39 1970. avbröts ökningen, och har kunnat noteras en viss minskning av antalet fall. Tabellen visar att ökningen varit särskilt stark i åldrarna . Antibiotika har givit möjlighet till en framgångsrik behandling av gonorrén i flertalet fall. Den relativt stora frekvensen av komplikationer (äggledarinflammation som ofta leder till sterilitet, prostatabesvär, blodförgiftning m. gör dock att man måste se på den starka ökningen av gonorrén med oro. Det senaste årets minskning är glädjande, men det är ännu för tidigt att säga om denna representerar en ny utvecklingstendens. Situationen är fortfarande mycket otillfredsställande. Det finns därför all anledning att överväga hur insatserna mot gonorré skall förbättras. Till de viktiga redskapen i detta arbete hör smittskyddslagstiftningen. Den nuvarande smittskyddslagen och smittskyddskungörelsen antogs 1968. De i lagen behandlade sjukdomarna indelas i allmänfarliga, veneriska och övriga smittsamma (anmälningspliktiga) sjukdomar. har en diskussion förts om smittskyddslagstiftningen, bl. a. i . Där har bl. a. tre framstående företrädare för könssjukvården riktat kritik mot lagen, som de betecknar som ett hinder för rationella åtgärder mot gonorré. Bland de kritiska synpunkter på lagstiftningen som har framkommit i debatten kan nämnas följande. Det har anförts att det faktum att de veneriska sjukdomarna behandlas som en särskild kategori bidrar till att ge dessa sjukdomar en mindre önskvärd särställning i människors medvetande och vidmakthålla föreställningar om könssjukdomar som skamliga sjukdomar. Detta försvårar en förtroendefull behandling och leder till att människor drar sig för att söka läkare vid misstanke om smitta. Det hävdas också att det administrativa förfarandet i samband med anmälning och smittspåming av veneriska sjukdomar försvårar en snabb och adekvat behandling. Vidare sägs att en atmosfär av angiveri och polisiära metoder omger könssjukvården, vilket försvårar behandlingen och skrämmer bort patienterna. Särskilt kritiseras skyldigheten att underrätta målsman om den smittade är , som förmodas ha effekten att ungdomar håller sig borta från behandling. I diskussionen har framförts en rad förslag till ändringar, bl. kategorin veneriska sjukdomar skulle slopas och dessa sjukdomar hänföras till antingen allmänfarliga eller anmälningspliktiga sjukdomar. Vidare föreslås förenklingar i den administrativa hanteringen. Vi tar inte ställning till enskildheterna i den kritik som framförts mot lagstiftningen, ej heller till de skilda reformförslagen. Diskussionen visar dock enligt vår mening att en översyn av lagstiftningen och tillämpningsföreskrifterna bör genomföras. Ett ytterligare skäl härför är den uppgift som lämnas i de tre läkarnas uppsats, att det är heller ingen hemlighet att många läkare inte bokstavstroget följer smittskyddskungörelsens text. Vi är medvetna om att den nuvarande lagstiftningen antogs och att vissa av de nu diskuterade förslagen var aktuella redan då. Den utveckling av gonorrén som ägt rum och den nu pågående diskussionen visar emellertid att en ny översyn bör ske. Beslutet innebar framför allt att epidemilagen, tuberkulosförordningen och lex veneris sammanfördes till en lag. Det innebar i huvudsak förändringar som även för dagens kritiker måste framstå som förbättringar. En ny översyn bör därför ses som ett fullföljande av snarare än ett underkännande av reform. Med hänvisning till det anförda föreslår vi att hos Kungl. Maj:t hemställer om en översyn av smittskyddslagstiftningen i vad avser behandlingen av veneriska sjukdomar Ålder, år Summa 1968 1 Inkl. Källa: Länsläkarnas årsberättelser