ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FW0289 · 1973-01-11 00:00:00 — angående förfarandet vid tillståndsgivning för plantering av skog på . I jordhävdslagen av , 1 § första stycket, ges bestämmelser om när ett jordbruk skall anses nedlagt. Så är fallet bl. a. om skog planteras på jorden och därmed övergår till skogsmark. Jordhävdslagen utsäger inte vem som har rätt att besluta om nedläggning. Utformningen av 3 § ger emellertid indirekt vid handen, att den enskilde markägaren själv äger denna befogenhet. Har jordbruket på odlad jord lagts ned kan sålunda lantbruksnämnden under vissa betingelser förelägga innehavaren att återställa hävden. Detta kan ske om 1. åkerjorden ingår i brukningsenhet, som är eller kan bli lämpad för rationell jordbruksdrift och som lider skada genom nedläggningen, eller 2. marken med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga omständigheter anses böra hållas i odlat skick för att underlätta bildandet av rationell brukningsenhet. När lantbruksnämnden meddelar föreläggande av hävden skall återställas, anger den också vilka åtgärder som skall vidtas. Nämnden kan utsätta vite (3 § sista stycket). Markägare, som ämnar lägga ner jordbruket på viss odlad mark genom att plantera skog på området, kan gardera sig mot föreläggande från lantbruksnämndens sida genom att i förväg begära förklaring av nämnden att skogsplanteringen inte skall medföra åtgärd enligt 3 § jordhävdslagen. Av gällande bestämmelser framgår att lantbruksnämnden vid handläggning i ärende rörande åkerjords användande för skogsplantering, varvid åkerjord övergår till skogsmark, ej behöver höra de lantbrukare som berörs av den förändrade markanvändningen. Starka skäl talar enligt min mening för att de markägare som berörs, t. ex. de som är boende intill och har sina åkrar gränsande intill en fastighet som skogsplanteras, skall få möjlighet att få inkomma till lantbruksnämnden med yttrande. Det kan ju vara fråga om att en skogsplantering helt förändrar landskapsbilden. En skogsplantering kan för en intilliggande brukare betyda en värdeminskning av dennes fastighet genom att betydande skönhetsvärden spolieras. Det är visserligen så att lantbruksnämnden inhämtar yttrande från ortsombud som bor på ifrågavarande ort, men det torde ej vara tillräckligt. Berörda markägare borde beredas möjligheter att inkomma Största möjliga hänsyn bör tagas till de önskemål som framkommer från deras sida. Vid tillståndsgivning beträffande plantering av skog på bör lantbruksnämnden vara skyldig att inhämta yttrande från berörda markägare till ledning för slutgiltigt ställningstagande. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning och förslag till bestämmelser om möjlighet för berörda grannar och markägare att yttra sig vid tillståndsgivning för plantering av skog på .
mot · FW02890 · 1973-01-23 00:00:00 — av m. fl. om undantag från annons- och reklamskatt för annonsering om gudstjänst. Åtskillig annonsering av ideell och i övrigt samhällsgagnande art bör övervägas bli ställd utanför annons- och reklamskatten. Till sådan annonsering hör bl. a. den som bedrivs av vårt lands olika trossamfund, även , i syfte att bekantgöra gudstjänster och andra religiösa sammankomster. Denna annonsering utgör en viktig och effektiv del av samfundens möjligheter att så omfattande som möjligt nå ut till allmänheten med sina budskap. har trossamfunden drabbats av betydande kostnadsökningar i form av arbetsgivaravgift, mervärdeskatt m. m. Annons- och reklamskatten lägger ytterligare sten på börda och begränsar samfundens verksamhet. Skatten medför i många fall en reduktion av den annonsvolym som samfunden kan kosta på sig, då det inte är möjligt att alltid öka annonskostnaderna. De svårigheter av administrativ och teknisk art som eventuellt kan vara förbundna med inskränkningar av annons- och reklamskatten som här angetts torde inte vara större än att de kan övervinnas. Under åberopande av det anförda hemställs 1. att måtte besluta låta undanta den gudstjänstannonsering som bedrivs av landets trossamfund från annons- och reklamskatten, 2. att vederbörande utskott måtte utarbeta härför erforderlig lagtext. () ()
mot · FW02894 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar och i om kontinuerlig kontroll av efterlevnaden av 18-ärsgränsen för utskänkning och utminutering av mellanöl. När beslutade att införa en lagstadgad 18-årsgräns för utskänkning och utminutering av mellanöl var det ett uttryck för den oro man kände inför det tilltagande mellanölsmissbruket bland ungdomen. beslut hälsades med glädje, inte bara av ansvariga myndigheter inom skola, socialförvaltning och ungdomsgårdsverksamhet utan även av föräldrar och många ungdomar. Enligt vår mening är det nu viktigt att de förhoppningar som detta beslut väckte om en minskning av mellanölsmissbruket bland ungdomen också infrias genom att efterlevnaden av 18-årsgränsen effektivt kontrolleras. tyder ingenting på att några sådana undersökningar har gjorts eller att sådana planeras. Vi anser därför att det är av yttersta vikt att beslutar att uttala som sin mening att undersökningar och kontroller av hur 18-årsgränsen fungerar i praktiken kontinuerligt skall utföras av ansvariga myndigheter. Med hänvisning till det anförda får vi därför hemställa att beslutar att hos Kungl. Maj:t begära att ansvariga myndigheter åläggs att kontinuerligt kontrollera efterlevnaden av 18-årsgränsen för mellanöl. () () Nr 894 -904
mot · FW02895 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar och i om förenkling av arbetsgivarnas uppgiftslämnande och avgiftsinbetalning. För vårt lands välstånd nu och verkar många goda krafter gemensamt. Samhället måste svara för sin del av ansvar, planering, forskning och utbildning, men de enskilda måste också känna sitt ansvar, anpassa sig till samhällets krav och beflita sig om att sköta utbildning, arbete och skattebetalning. Särskilt de mindre och medelstora företagarna känner ofta trycket av samhällets krav på uppgifter, blanketter och inbetalning av avgifter för både det ena och det andra. Pålagorna på arbetsgivarna har gjort att många mindre företagare sviktar. Man säger ibland i företagarekretsar att man saknar samhällets uppskattning och överväger därför att övergå till att enbart vara anställd i någon större firma och därmed slippa mycket extraarbete ofta på obekväm arbetstid för samhällets räkning. Naturligtvis är det illa om denna kritiska inställning breder ut sig för mycket bland företagarna. Vad som kan göras från samhällets sida för att underlätta uppgiftslämnandet och inbetalningarna, som är pålagda arbetsgivarna, bör naturligtvis göras. Genom försorg eller på annat sätt borde det undersökas huruvida icke betydande förenklingar kunde genomföras. Därvid vore det önskvärt om alla uppgifter kunde lämnas på samma blankett en gång och de olika avgifterna inbetalas centralt till någon clearingmyndighet, som sedan fördelade medlen till de olika verken. Skulle det trots allt icke visa sig möjligt att genomföra en så pass omfattande rationalisering utan det nuvarande krångbga systemet måste bibehållas så bör någon form av ersättning för det administrativa besväret utgå till företagarna för deras servicetjänst åt samhället. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att hos Kungl. hemställa om att åtgärder vidtages i syfte att förenkla och rationalisera arbetsgivarnas uppgiftslämnande och avgiftsinbetalning.
mot · FW02896 · 1973-01-25 00:00:00 — av i m. fl. angående kontrollen av rätt att medföra barn ut ur landet. I radioprogrammet , som handlade om Barn och pass, anfördes bl. a. att det förekommer att en förälder, som vill resa utomlands i sällskap med något av sina barn, vid passkontroll för utresa ur avkrävs intyg om att han eller hon har tillstånd av den andra föräldern att ta med sig barnet ur landet. Enligt vad som upplystes från viss passmyndighet saknas helt regler på området. Myndigheten rekommenderar emellertid, anfördes det i programmet, en förälder som utan att vara i sällskap med den andra föräldern skall resa utomlands med sina barn att medföra ett av den andra föräldern utfärdat intyg innefattande sådant tillstånd. Självfallet är det av vikt att åtgärder vidtas som är ägnade att hindra kidnapping av barn. Det är emellertid ytterst otillfredsställande att som en följd av bristande information från myndigheternas sida en förälder skall kunna tvingas inställa en utlandsresa eller få avresan fördröjd på grund av att intyg saknas från den andra föräldern om rätt för ett medföljande barn att lämna landet. Det framstår därför som ett minimikrav att, i samband med utfärdande av pass för barn, information lämnas om att krav på intyg av angivet slag kan komma att krävas vid utresa ur landet. Det kan emellertid också ifrågasättas om inte mera klarläggande regler behöver utfärdas om i vilka situationer särskild kontroll av rätten för ena föräldern att medföra ett barn ur landet bör göras. Allmänheten bör informeras om dessa regler. Under hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t begär att den i motionen behandlade frågan om kontroll av rätten för förälder att medföra barn ur riket tas upp till prövning. () () 1* 1973.3 sami.
mot · FW02897 · 1973-01-25 00:00:00 — angående kostnaderna för skyddsrum och skyddsmateriak I anledning av proposition 1972:75 angående försvarets fortsatta inriktning väcktes bl. a. motionen 1972:1613 av m. fl. Däri hemställdes, utom annat, om ett riksdagsuttalande att kostnaderna för skyddsrum och skyddsmaterial skall tas ut inom den ekonomiska ramen för det militära försvaret. (FöU 1972:17) anförde att utgifterna för civilförsvaret i den mån de bestrids av staten borde beräknas inom en särskild ram och ansåg att något ytterligare uttalande i anledning av motionsyrkandet inte behövdes. (SOU 1972:50) föreslår att ett kollektivt ansvar för skyddsrumskostnaderna läggs på fastighetsägarna i form av skyddsrumsavgift vid nybyggnad inom en skyddsrumsort. Avgiften skall beräknas med utgångspunkt i det antal personer som i fredstid uppehåller sig i byggnaden eller anläggningen. Avgifterna skall användas till ersättningar till de fastighetsägare som anordnar skyddsrum eller för kommunalt skyddsrumsbyggande. Utredningens förslag övervägs i försvarsdepartementet. Det måste anses uppenbart att kostnaderna för skyddsrumsbyggande är en försvarskostnad som andra. såväl från denna principiella synpunkt som ur hyrespolitiska aspekter borde därav följa att dessa kostnader täcktes över försvarsanslagen och inte direkt eller efter omfördelning av de boende. bör för att förebygga tidsödande överväganden om andra lösningar redan nu slå fast denna riktlinje. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna att kostnader för skyddsrum och skyddsmaterial inte bör drabba bostads- och anläggningssektorn utan täckas genom statsmedel inom totalförsvarets ekonomiska ramar.
mot · FW02898 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om tjänstgöring i internationellt biståndsarbete som alternativ till värnpliktstjänstgöring och vapenfri tjänst. Från de vapenfria tjänstepliktigas egen sida har gång på gång önskemål framförts att få tjänstgöra inom arbetsuppgifter inriktade på att bidra till internationell fred och rättvisa, såsom utvecklingssamarbete, freds- och konfliktforskning och liknande verksamheter. I motioner från folkpartihåll har frågan om tjänstgöring i internationellt biståndsarbete som alternativ till värnpliktstjänstgöring och vapenfri tjänst förts fram. Sådana möjligheter finns redan nu i bl. a. , , , , och . Den enmansutredning som föregick propositionen 1970:162 angående bistånds- och katastrofutbildning hade på grund av sina direktiv inte möjlighet att närmare utreda denna fråga. En rad remissinstanser stödde emellertid tanken på en tjänstgöring i internationellt utvecklingssamarbete som alternativ till värnplikt och vapenfri tjänst. Bland dessa var LO, TCO, , , och flera av de politiska ungdomsförbunden. I en ledare i anfördes bl. a. följande synpunkter: Detta är ett enkelt och tilltalande system. Det skulle inte betyda någon märkligt ny form av kategoriklyvning i värnpliktssystemet. Det skulle inte utsätta värnpliktstanken för krav på att alla möjliga nyttiga samhällsfunktioner i stället för militärtjänst borde kunna fullgöras av värnpliktiga, eftersom det dels förutsätter frivillighet och u-landstjänst, dessutom mycket väl kan sägas vara just fredsbevarande och konfliktförebyggande i den svenska säkerhetspolitikens inklusive försvarspolitikens mening. Med ett visst antal värnpliktiga och vapenfria i fredskårsarbete och annan u-landstjänst skulle avlöningen bli standardiserad och billigare än , och den nackdel som kan ligga i att de hjälpande lever på en mycket högre materiell standard än folket på platsen skulle reduceras. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att hos Kungl. Maj:t hemställer om förslag angående tjänstgöring i internationellt biståndsarbete som alternativ till värnpliktstjänstgöring och vapenfri tjänst. () ()
mot · FW02899 · 1973-01-25 00:00:00 — om vidgad rätt till reseersättning vid utprovning av ortopediska hjälpmedel. Enligt nu gällande bestämmelser utgår reseersättning vid besök på ortopedisk klinik endast i samband med att läkare gör undersökning eller på annat sätt direkt medverkar. Enligt en praxis som utvecklats vid flertalet ortopediska kliniker har resebidrag utgått efter det att patienten gjort utprovning av ortopediskt hjälpmedel genom att bandagemästaren lämnat över intyg till läkare för underskrift. Detta har också ansetts fullt riktigt, eftersom läkaren svarar för hela ordinationen av dessa hjälpmedel och har ansvaret för att protesen, bandaget eller korsetten är medicinskt riktigt utformad. Läkarens förtroende för bandagemästaren och den bristande tiden för att på den följa upp varje utprovning har medfört att läkaren under hand skrivit ut intyg för reseersättning. Detta är ju också vad som reellt gäller för andra sjukvårdande behandlingar vid lasaretten. En person som använder sig av ortopediska hjälpmedel nödgas ofta besöka den ett mycket stort antal gånger, innan hjälpmedlet är medicinskt riktigt utformat. Många av dessa patienter har långa resvägar. Det gäller inte minst för dem som bor i glesbygdsområden och framför allt i norra delen av vårt land. Dessa patienter får därför stora resekostnader utöver förlorad arbetsförtjänst. I sitt betänkande om sjukresor (SOU 1970:56) behandlade sjukförsäkringsutredning bl. a. denna fråga. Utredningen föreslog att vård och behandling utförd av arbetsterapeuter, bandagister, hörselvårdsassistenter m. fl. skulle bli ersättningsbara, varvid även reseersättning skulle utgå från försäkringskassorna. Detta förslag togs emellertid icke upp i Kungl. Maj:ts proposition med anledning av betänkandet. Frågan om reseersättning vid besök på ortopedisk klinik har emellertid ytterligare aktualiserats genom utslag i ett försäkringsärende, varvid anförts att reseersättning icke kan utgå vid fall då läkare icke deltagit i handläggning av hjälpmedelsärende. Detta har medfört att bandagemästarna inte längre finner det möjligt att medverka i förmedlingen av reseersättningsintyg. För de drabbade patienterna upplevs detta som en indragning av en social förmån och en stor orättvisa. Det är därför angeläget att i lagen om allmän försäkring införs ett stadgande om att reseersättning även skall utgå vid besök på ortopedisk klinik i samband med utprovning av ortopediska hjälpmedel. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om översyn av bestämmelserna gällande reseersättning vid utprovning av ortopediska hjälpmedel.
mot · FW0290 · 1973-01-11 00:00:00 — av herrar i och i Bäckmora om borttagande av inaktuella anslag och affischer. I samband med tillståndsgivning för uppsättande av affischer ålägges vederbörande att efter affischernas användande se till att dessa nedtages. Tyvärr kan man få se, när man färdas på landsvägarna, att det förekommer att gamla inaktuella affischer hänger kvar och skräpar på anslagstavlor och dylikt. Många av dem som sätter upp affischer bekymrar sig föga om att ta ned dessa efter det att affischerna har fyllt sin funktion. Det borde vara en absolut skyldighet för den som sätter upp ett anslag på en anslagstavla eller sätter upp en affisch att också nedtaga desamma. Det får inte vara så att anslaget eller affischen får hänga kvar tills regn och blåst medverkar till att den försvinner från tavlan. Dessa överblivna anslag och affischer har blivit en miljöfråga. Det synes därför vara motiverat att på ett anslag eller en affisch skall stå angivet vem som är ansvarig för anslaget eller affischen. Liksom det förekommer ansvarig utgivare för tidningar, skall det också finnas ansvarig utgivare för meddelande i form av anslag och affischer. För den som är ansvarig utgivare skulle föreligga skyldighet att ansvara för att anslaget eller affischen tages ned efter deras användande. Införandet av ansvarig utgivare för anslag och affischer skulle verksamt bidra till att förbättra förhållandena beträffande avlägsnandet av inaktuella anslag och affischer från anslagstavlor och dylikt. Med stöd av det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag till åtgärder för att avlägsna inaktuella anslag och affischer i enlighet med vad i motionen anförts. () i Bäckmora
mot · FW02901 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om översyn av den psykiatriska värden. Inom den psykiatriska vården bedrivs en omfattande rehabiliteringsverksamhet enskilt och i grupp i olika former, bl. a. medicinskt och genom samtals- och sysselsättningsterapi. Man satsar också numera i stor utsträckning på den öppna vården, man har dagcentra där patienten kan vistas för behandling och gå hem respektive vistas på sjukhuset endast . Patienten arbetar med olika arbetsuppgifter utanför sjukhuset men har sin bostad på sjukhuset. Man bedriver en omfattande kursverksamhet vid sjukhusen, men försök görs också med vissa kurser förlagda till t. ex. folkhögskolor. Man företar resor inom och utom landet och bedriver också ofta gymnastik och idrott samt övriga fritidsarrangemang i större eller mindre skala. Försök med kollektiva bostäder för patienter görs i allt större omfattning. Alltsammans görs för att så snabbt som möjligt få patienten ut i samhällslivet igen och för att undvika en hospitalisering. Ett led i rehabiliteringen för patienter som inte kan eller vågar gå direkt från sjukhusets skyddade tillvaro ut i samhället är familjevården. Den betyder att familjer i regel boende ute på landsbygden åtar sig att i sitt hem ta emot en eller flera patienter som successivt i denna familj får vänja sig vid samhället. Ofta rör det sig om patienter som har vistats på sjukhuset, och många är gravt hospitaliserade. Denna vårdform synes vara olika utformad från landsting till landsting. I vissa landsting bedrivs den inte alls man satsar på andra vårdformer och i de landsting där man har denna vårdform varierar det mycket när det gäller krav på vårdfamiljen, utbildning av vårdarna och inte minst den ekonomiska ersättningen till vårdfamiljerna. Den varierar mellan en högsta avgift på /dag i ett landsting, och i ett annat landsting kan den vara det dubbla. Avgifterna är ofta differentierade beroende på i vilket tillstånd patienten befinner sig. Önskvärt vore att alla landsting, som bedriver denna vårdform, hade likartade normer att följa när det gäller denna del av den psykiatriska vården. Man måste, anser vi, kunna ställa höga krav på den miljö patienten skall vistas i, krav på viss grundläggande utbildning av vårdnadshavarna när det gäller vård och rehabilitering av psykiskt sjuka människor och likartade normer för ersättning till vårdfamiljerna. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att hos Kungl. Maj :t anhåller om initiativ till en översyn av familjevården inom det psykiatriska vårdområdet i enlighet med vad som i motionen anförts. () () () () () () ()
mot · FW02902 · 1973-01-25 00:00:00 — om fosterlega ät barn som vistas hos särskilt förordnad förmyndare. När ingen av föräldrarna till ett barn har möjlighet att utöva förmynderskapet och vårdnadshavarplikterna för sitt barn, t. ex. på grund av dödsfall eller om vid skilsmässa ingen av föräldrarna har ansetts lämpliga som vårdnadshavare, utses genom tingsrättens försorg en särskild förordnad förmyndare. var det mest vanligt att någon myndighetsperson, förtroendeman eller socialvårdstjänsteman fick åtaga sig detta särskilda förmynderskap, men numera är det icke ovanligt att någon anhörig eller vårdare av barnet, t. ex. fosterförälder, blir utsedd som särskild förordnad förmyndare och därmed utöver den dagliga vården även har ansvaret för barnets person i rättsliga angelägenheter. Om sambandet mellan förmynderskap och fosterbarnsvård stadgas i barnavårdslagens § 46 att endast barn som vistas i annat enskilt hem än hos föräldrarna eller särskild förordnad förmyndare i lagens mening är fosterbarn. Inte heller finns det möjlighet att på särskilda skäl anse ett barn, som vistas hos sin i särskild ordning förordnade förmyndare, såsom fosterbarn, vilket annars är möjligt för barn under andra vistelseförhållanden. Eftersom utbetalning av fosterlega, dvs. ersättning för kostnader för barnets vård, är knuten till barnets vistelse i ett fosterhem, kan sådan ersättning ej utbetalas till en särskild förordnad förmyndare, trots att barnet ytterst sällan har några större tillgångar eller bidrag som kan ersätta fosterlegan. Vi anser att det borde finnas möjlighet för att besluta att, om särskilda skäl föreligger, sådant barn som vistas hos särskild förordnad förmyndare likväl kunde anses som fosterbarn. Därmed skulle rent formella förmynderskapsförordnanden, som ålägges tjänstemän för fosterbarn som vistats i samma enskilda hem, kunna undvikas. Anhöriga till barn, som mist sina föräldrar, skulle också kunna tillförsäkras viss ekonomisk ersättning utöver barnpension om de tog hand om barnet och detta således fick vistas i en miljö som inte var barnet helt främmande. Med stöd av vad som anförts hemställer vi att hos Kungl. Maj:t hemställer om sådan ändring i barnavårdslagen att barn som vistas hos särskild förordnad förmyndare skall kunna anses som fosterbarn och därvid erhålla det stöd som kan komma fosterbarn till del.
mot · FW02904 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om fastställande av behörighetsbestämmelser för sjuksköterskor. Med hänvisning till vad som anförts i motion nr 921 hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om fastställande av behörighetsbestämmelser för sjuksköterskor enligt vad i motionen nr 921 anförts. H. () P.-O. () () i Agnäs
mot · FW02905 · 1973-01-25 00:00:00 — om översyn av bestämmelserna för tillvaratagande av fornfynd. Den nuvarande lagstiftningen ålägger enskilda eller kommuner att svara för kostnaderna för tillvaratagande av fornlämningar som upptäcks vid grävningsarbeten å byggnadstomter eller på annan mark. Det kan bli ganska kännbara utgifter för markägaren, och tyvärr riskerar man med den nuvarande lagstiftningen att en del värdefulla fynd förstörs av markägare, som söker undvika att dra på sig kostnader för fyndens tillvaratagande. Detta förekommer bl. a. vid sommarstugebyggen, belägna på platser där det kan vara svårt att kontrollera fynd som görs. Enskilda tomtägare kan i sådana fall finna det mera förenligt med sina intressen att förstöra eller gräva ned fynden i stället för att anmäla dessa till landsantikvarien i länet. Ofta uppstår det också förseningar på byggplatser där fyndigheter upptäcks. Förseningar som fördyrar byggkostnaderna. Det nuvarande systemet har uppenbara brister, och en översyn av lagstiftningen på detta område är därför motiverad. Enligt min uppfattning borde det allmänna staten ta på sig de kostnader som uppstår i samband med fornfynds upptäckt och tillvaratagande. Under hänvisning till det anförda får jag hemställa att begär en översyn av de nuvarande bestämmelserna för tillvaratagande av fornfynd.
mot · FW02908 · 1973-01-24 00:00:00 — av m. fl. om inrättande av två tjänster som extra antikvarier vid . Med hänvisning till vad som anförts i motion nr 957 hemställer vi att hos Kungl. Maj:t anhåller om att två tjänster som extra antikvarier vid inrättas för att fullgöra det extra arbete som granskning av ortnamnen i fastighetsbeteckningsreformen kräver samt att till och : Förvaltningskostnader anvisar ett förslagsanslag av . () ()