mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Åtgärder för ett rättvisare och rimligare skattesystem bör därför sättas in etappvis och efter en av på förhand godkänd och beslutad plan. Denna plan bör omfatta den statliga inkomstskatten och syfta till en successiv nedtrappning dels av marginalskatterna och dels av den totala skattebördan för framför allt barnfamiljerna. En sådan plan bör ha som mål en högsta marginalskattesats på för de vanliga inkomsttagarna. Härigenom skulle dessa för egen del få behålla åtminstone hälften av en löneökning. Var den övre inkomstgränsen för denna marginalskattesats ligger är av naturliga skäl inte lätt att fastställa. Löneutveckling och penningvärdeförsämring gör att denna gräns ständigt skjuts uppåt. Det kan dock förefalla lämpligt att i huvudsak inrikta sig på inkomsttagare i inkomstlägena årsinkomst. bör fatta beslut om planen , så att den första etappen om möjligt kan träda i kraft . Planen bör vara genomförd före utgången av . En mycket betungande post i barnfamiljernas budget utgör barntillsynskostnadema. Detta gäller framför allt för de familjer som inte kan få plats för sina barn på de av stat och kommun subventionerade barn- resp. familjedaghemmen. För dessa familjer skulle en avdragsrätt för nödvändiga faktiska barntillsynskostnader avsevärt förbättra situationen. Vi anser därför att en sådan avdragsrätt bör införas. Avdragsmöjligheterna bör dock begränsas till ett visst högsta belopp. Med hänsyn till det omfattande stödet till barntillsynen i samhällets regi förefaller /år vara en riktig och rättvis gräns. Det bör uppdras åt att fastställa en övre beloppsgräns. Avdragsrätten bör omfatta styrkta tillsynskostnader för barn . Förslaget bör träda i kraft och tillämpas första gången vid taxering. Motsvarande avdragsrätt bör införas för skattskyldig som har kostnader för tillsyn av sjuk eller åldrig nära anhörig. Emellertid är ett system med avdragsrätt för faktiska barntillsynskostnader inte tillräckligt för barnfamiljerna. Som visats ovan drabbas barnfamiljerna, och då framför allt enarbetstagarfamiljerna, hårt av det nuvarande skattesystemet. Det föreligger därför ett klart uttalat behov av ytterligare åtgärder i syfte att förbättra barnfamiljernas situation. Dessa åtgärder bör i första hand rikta sig till enarbetstagarfamiljer med barn. Vi föreslår därför att ett extra familjeavdrag införs för dessa grupper. Detta avdrag bör i likhet med förvärvsavdragen vara maximerat till /år. För att reformen så snabbt som möjligt skall komma de skattskyldiga till godo föreslår vi att avdraget skall tillämpas års taxering, vilken avser inkomsterna . Avdraget bör få utnyttjas av alla enarbetstagarfamiljer med hemmavarande barn . För en familj med en årsinkomst på innebär avdraget en skattelindring på ca . Kostnaderna för staten kan för /74 beräknas till ca . Den faktiska sambeskattningen innebär, som vi visat ovan, en oacceptabel merbeskattning av jordbrukar- och småföretagarfamiljerna. Vi yrkar därför att rätt till avdrag för lön till make införs från . En sådan avdragsrätt skall kunna åtnjutas om båda makarna varit verksamma i jordbruk eller rörelse i ej blott ringa omfattning. Den ständigt fortgående inflationen häri kombination med ett snabbt hårdnande skattetryck lett till att ett stort antal familjer ej kan försörja sig på sina arbetsinkomster. De av oss framlagda förslagen skulle väsentligt förbättra situationen för flertalet av dessa. Frågan om negativ skatt bör därtill utredas av den tillsatta parlamentariska skatteutredningen. har kravet på en indexreglering av skattesystemet förts fram i . Det har därvid från vår sida hävdats att denna endast får ses som ett komplement till en genomgripande omläggning av skattesystemet. Indexregleringen förändrar nämligen inte själva skattesystemet utan medför endast att den direkta skatten inte höjs utan föregående riksdagsbeslut. Den tillsatta offentliga skatteutredningen bör därför få i uppdrag att utarbeta ett förslag till indexreglering av skattesystemet i enlighet med vad vi förordade i vår motion 1972:410. I avsnittet Vår sociala trygghet har moderata samlingspartiet krävt förbättringar för folkpensionärema. Sålunda yrkas att folkpensionen skall göras skattefri från genom en höjning av grundavdraget för ålders- och förtidspensionärer. Dessutom framställs krav på en sänkning av folkpensionärernas orimligt höga beskattning på extrainkomster. Avdrag för gåvor till ideell verksamhet Det torde råda enighet om att det arbete som utförs av exempelvis religiösa, kulturella och humanitära organisationer utgör ett värdefullt komplement till samhällets egna institutioner. I kampen mot bl. a. brottslighet, alkoholmissbruk och narkotikamissbruk är frivilliga insatser ett nödvändigt stöd till de statliga insatserna. Värdet av detta enskilda stöd kan svårligen uppskattas. Från statlig synpunkt måste det framstå som en väsentlig förmån att enskilda organisationer på det sociala och religiösa fältet åtar sig angelägna samhällsfunktioner. Starka skäl talar för att samhället bör underlätta dessa organisationers frivilliga arbete. Vi föreslår därför att avdragsrätt vid inkomstbeskattning införes för gåvor till ideell verksamhet. Förutsättningen för en verklig och varaktig förbättring av löntagarnas konsumtionsstandard är att den offentliga sektorn visar sparsamhet med skattemedel. Den offentliga sektorns möjligheter att öka sina inkomster i snabbare takt än den vanliga inkomsttagarens måste begränsas kraftigt. På inkomstbeskattningens område kan för statens del detta delvis åstadkommas genom en indexreglering av skattesystemet. För kommunerna står en sådan åtgärd emellertid inte till buds. För deras del måste utdebiteringshöjningarna hållas tillbaka. Utvecklingen 19721973 visar att detta är fullt genomförbart. En sådan begränsning förutsätter dock ett absolut stopp för kostnadsövervältringar från stat till kommun. Dessa frågor bör utredas närmare. Hushållningen med skattemedel behandlas närmare i avsnittet om den ekonomiska politiken i denna motion. att beslutar om en fyraårsplan för marginalskattesänkningar. Den första etappen bör träda i kraft . att ett extra familjeavdrag (förvärvsavdrag) införs för enarbetstagarfamiljer med barn . Det nya avdraget bör uppgå till /år och skall utgå från , att begränsad avdragsrätt införs för faktiska bamtillsynskostnader från i familjer där båda makarna förvärvsarbetar och där barnen icke erhållit plats på barn- eller familjedaghem, att frågan om avdragsrätt för kostnader för tillsyn av sjuk eller åldrig nära anhörig snabbutreds, att den faktiska sambeskattningen skall avskaffas, att frågan om indexreglering av skatterna utreds, att folkpensionen görs skattefri från , att enskilda personer skall ha rätt att göra avdrag för gåvor till religiösa, kulturella och humanitära organisationer, att kommunernas skattehöjningar begränsas, att ett stopp införs för kostnadsövervältringar från stat till kommun. Det är inte möjligt att dra någon skarp gräns mellan å ena sidan näringspolitiken och å andra sidan den ekonomiska politiken eller skattepolitiken. Ändringar av skattesatser eller räntenivån liksom ändrade villkor i övrigt på kredit- och kapitalmarknaden får omedelbara effekter för näringslivet. Detta har inte minst illustrerats . Det torde knappast råda något tvivel om att t. ex. besluten om höjningar av arbetsgivaravgiften både och negativt påverkat näringslivets framtidsbedömningar och därigenom både dess investeringsförmåga och dess sysselsättningskapacitet. Också i ett längre perspektiv framgår detta samband. Moderata samlingspartiet har i en rad sammanhang påtalat de konsekvenser för näringslivets lönsamhet och självfinansieringsförmåga som ökade bördor i form av arbetsgivaravgifter, höjt ATP-uttag osv. Likaså har den offentliga sektorns snabba expansion och växande krav på de samlade resurserna framtvingat en dämpning av investeringsutvecklingen. Den ekonomiska politiken och skattepolitiken torde i själva verket vara de främsta näringspolitiska instrumenten. Dessa frågor behandlas mer ingående i annat sammanhang i denna motion. Näringspolitikens främsta uppgift är att dra upp de ramar, inom vilka näringslivet har att verka. Den skall befrämja en effektiv konkurrens och garantera väl fungerande kapital- och kreditmarknader. Näringslivets försörjning med riskvilligt kapital är en annan väsentlig näringspolitisk uppgift. Företagarutbildning och företagarinformation måste också räknas till de näringspolitiska uppgifterna. Också konsumentpolitiska frågor hör hit. Dels därför att kunniga och välinformerade konsumenter är en förutsättning för en effektiv konkurrens, dels därför att de krav och normer, som konsumentpolitiken uppställer, på ett avgörande sätt kan påverka ett företags eller en produkts internationella konkurrenssituation. Däremot bör enligt vår uppfattning en klar rågång upprätthållas mellan å ena sidan näringspolitiken och å den andra arbetsmarknadspolitiken eller regionalpolitiken. Arbetsmarknadspolitiken bör främst ses som ett komplement till den ekonomiska politiken och konjunkturpolitiken. Den är ett medel att tillgripa då man med generellt verkande ekonomiskpolitiska verktyg inte lyckats upprätthålla den fulla sysselsättningen eller då, regionalpolitiska åtgärder till trots, en markant regionalpolitisk obalans uppstått. finns naturligtvis även här ett klart samband Så är det t. ex. nödvändigt att omskolningsverksamheten direkt anknyter till den efterfrågan på arbetskraft som finns inom näringslivet eller som kan förutses. Krav som ur näringspolitisk synpunkt måste ställas på såväl arbetsmarknadspolitiken som på regionalpolitiken är att konkurrensläget mellan olika företag och regioner inte får förryckas. Regionalpolitiken får sålunda inte innebära en sådan subventionering eller favorisering av vissa regioner, att sysselsättningen på annat håll äventyras eller vårt lands samlade konkurrenskraft undergrävs. har det skett en markant dämpning av näringslivets investeringsaktivitet. Detta har skett parallellt med en försämring av lönsamheten och därmed självfinansieringsförmågan. Den lägre lönsamheten är resultatet av en medveten politik. De instrument som härvid använts har varit höjningar av företagens sociala avgifter, ATP-uttaget och den allmänna arbetsgivaravgiften. Åtgärderna har motiverats med stabiliseringspolitiska argument de skulle medverka till att begränsa inflationen. Vidare har man menat att en hög självfinansieringsgrad skapar risk för felinvesteringar . Företag som i det förflutna har haft god lönsamhet har menar man gynnats oberoende av hur deras framtidsutsikter tett sig. Resonemanget förutsätter att kreditmarknadsinstitutionema eller kanske ett statligt investeringsplanerande ämbetsverk i högre grad än det enskilda företaget skulle ha möjligheter att bedöma dess framtidsutsikter. Vad staten lyckats åstadkomma som företagare pekar inte på att så är fallet. Resonemanget bortser vidare från att ett företags benägenhet att företaga osäkra investeringar sammanhänger med dess tillgång på eget riskkapital. Orsaken härtill är självklar: om en investering skulle misslyckas, har företaget större chans att klara sig, om det satsat egna medel och icke lånemedel. God lönsamhet och tillfredsställande självfinansieringsförmåga är alltså en förutsättning för ett expansivt näringsliv. En förklaring till den nedgång som skett och sålunda också till de växande sysselsättningssvårigheterna är att statsmakterna inte velat inse detta. En tydlig nedgång i ny före tagandet är ett annat drag i de senare årens utveckling. Detta är en allvarlig utveckling eftersom nyföretagandet är av central betydelse för vitaliteten och dynamiken inom näringslivet. Ofta byggs nya företag upp kring en innovation eller uppfinning. Så har också många av dagens storföretag tillkommit. Ett lägre nyföretagande kan alltså leda till att nya idéer långsammare eller inte alls får en praktisk tillämpning. I dagens värld, där den tekniska utvecklingen löper allt snabbare, kan detta, särskilt på , leda till att får allt svårare att hävda sig. Den förda kreditpolitiken har förstärkt de tendenser som här har berörts. En förutsättning för att näringslivet skall kunna lånefinansiera sina investerings- och utvecklingskostnader är en väl fungerande kreditmarknad. Särskilt den extrema kreditpolitik som fördes med inslag av direkta restriktioner ledde till att många företag drabbades av allvarliga likviditetsproblem. En markant uppgång i antalet konkurser och företagsnedläggelser kunde registreras. En kanske än allvarligare konsekvens blev att näringslivets förtroende för den ekonomiska politiken ytterligare underminerades. Den återhållsamhet i investeringar som präglat 1971 och 1972 sammanhänger naturligtvis till stor del med konjunkturläget och med avsaknaden av räntabla investeringsprojekt. Den sammanhänger emellertid också med att företagen föredragit att förbättra sin likviditet för att därigenom gardera sig mot upprepningar av kreditpolitik framför att använda det ökade kreditutrymmet för investeringsändamål. Det är särskilt de mindre och medelstora företagen som har drabbats av kreditpolitikens konsekvenser. Med tanke på dessa företags betydelse för sysselsättningen inte minst i avfolkningsregionerna är detta naturligtvis utomordentligt allvarligt. Den förda näringspolitiken, särskilt efter 1967, har enligt vår uppfattning på ett olyckligt sätt kommit att koncentreras till selektiva åtgärder och punktinsatser. Sitt klaraste uttryck fick denna politik i den massiva satsningen på statligt företagande sista år med den långa rad av misslyckanden och ekonomiska felsatsningar som följde därav. De erfarenheter, som därigenom vunnits, bör föranleda en slutsats: den naturligt framvuxna ansvars- och funktionsfördelningen i samhället mellan myndigheter och statsmakter, näringsliv, arbetsmarknadsorganisationer och konsumenter bör inte störas eller rubbas. Sina negativa erfarenheter till trots förefaller regeringen närmast benägen att fortsätta på den selektiva politikens väg. Däri ligger en betydande fara: Det finns en bristande framtidstro inom svenskt näringsliv, som skärpts genom den ökade användningen av direkta ingrepp. Vi delar i allt väsentligt professor synpunkter, när han i boken på villovägar skriver, att ett problem är att den selektiva politiken särskilt om den ingriper på företagsnivå, innebär framväxten av en ny koalition inte mellan och Socialdemokraterna, men mellan regering, ämbetsmän och storföretagare. Man får lätt vad som kan kallas en myglingsekonomi, där politiker, ämbetsmän och ledare för storföretagen sitter och förhandlar om förmåner för individuella företag. Småföretagen får troligen svårt att hävda sig i denna miljö. Tusen småfabrikörer kan inte sitta och förhandla med regeringen om individuella subventioner, utan det blir de stora företagen som i första hand kommer i fråga. Om man tror att de små och medelstora företagen är väsentliga för dynamiken i ett samhälle , så är detta en problematisk utveckling. Professor har framfört liknande synpunkter. Utvecklingen mot ökad användning av selektiva instrument återkommer inom hela det ekonomisk-politiska området. Som vi redan pekat på i avsnittet om den ekonomiska politiken har regeringspolitiken under lågkonjunkturen 1971-1972 dominerats av olika slag av arbetsmarknadspolitiska åtgärder trots att generella stimulansåtgärder borde ha medfört större effekt. Något generellt frisläpp av investeringsfonderna skedde inte. I stället har man sökt stimulera investeringsverksamheten genom bl. a. bidrag till miljövårdsinvesteringar, genom direkta investeringsbidrag för att få till stånd önskade industrilokaliseringar osv. Man har ingripit via Investeringsbanken eller direkt för att hålla krisdrabbade företag under armarna. Även på regionalpolitikens område har de selektiva insatserna spelat en framträdande roll. Resultatet har blivit att ett slags bidragstänkande uppkommit inom näringslivet. En förteckning över olika bidragsformer blir lång: investeringsbidrag, lokaliseringsbidrag, utbildningsbidrag, bidrag för lagerproduktion, bidrag för miljövårdsinvesteringar, bidrag till lönekostnaderna för nystartade företag inom stödområdet, bidrag till sanering och upprustning av äldre bostadsområden osv. Selektiva insatser är ibland nödvändiga, men i den utsträckning som de kommit att utnyttjas i leder de till avsevärda nackdelar. Den selektiva politiken är administrativt dyr och medför lätt orättvisor. Den snedvrider konkurrensen. Utvecklingen mot en alltmer selektiv politik med långtgående detaljingripanden måste brytas. Huvudregeln skall vara att den ekonomiska politiken skall verka med generella medel. Som generella anser vi därvid också sådana åtgärder, vilkas verkningar är regionalt begränsade t. ex. till det allmänna stödområdet. Ingripanden i enskilda företag bör enligt vår mening i allmänhet inte komma till stånd. Investeringsfonderna skapades ursprungligen som ett generellt verkande ekonomisk-politiska instrument. Fondfrisläpp bör inte ske som favörer till enskilda företag, som andra företag vägras använda sina investeringsfondmedel. Vi vänder oss mot tanken att AP-fonden skall användas för inköp av aktier i privata företag, varom förslag aviserats i statsverkspropositionen. har inte kunnat redovisa hur sådana köp skulle tillföra näringslivet kapital. Köp på fondbörsen innebär att aktier byter ägare och tillför i sig inte näringslivet nytt kapital. Enligt vår uppfattning vore åtgärder ägnade att öka näringslivets lönsamhet och sålunda dess självfinansieringsförmåga ett väsentligt effektivare instrument att öka tillförseln av riskvilligt kapital. En jämnare fördelning av kapitaltillskottet skulle också bli resultatet, fritt från administrativt och politiskt godtycke. Ett hugskott som förekommit i debatten är inrättande av s. k. branschfonder. Det har varit svårigheter att finna metoder att i löneförhandlingarna tillförsäkra löntagarna hela utrymmet för lönestegringar i den framgångsrika, 'bärkraftiga delen av det svenska näringslivet, heter det i skriften Näringspolitik, SAP-LO:s näringspolitiska arbetsgrupps rapport. "En solidarisk återhållsamhet motiveras av att låglönebranschernas anställda skall kunna få lönelyft i takt med genomsnittet för löntagarna. Denna strävan medför att hela utrymmet vid löneförhandlingarna ofta inte kan tas i anspråk i t. ex. delar av exportindustrin. Den avtalsmässiga lönestegringstakten kan därför bli lägre än vad den skulle kunna vara om marknadskrafterna finge ge sitt fulla utslag. Skillnaden mellan det löneuttag, som skulle kunna vara möjligt i de 'bärkraftiga företagen och det uttag som svarar mot en solidarisk lönepolitik är det 'gap' vi vill tillförsäkra löntagarna del av genom en kollektiv kapitalbildning. Detta förslag innebär att alla företag skulle göras lika olönsamma och ges samma begränsade möjligheter till självfinansiering. Kapitalbildningen skulle i än högre grad centraliseras. skulle företagen berövas en av de främsta drivkrafterna till teknisk och ekonomisk utveckling. Förslaget skulle i princip få samma negativa verkningar som den progressiva företagsskatt som regeringspartiet förut avvisat. Den ovannämnda näringspolitiska arbetsgruppens rapport rymmer härutöver en rad förslag, som skulle innebära en fortsatt utveckling av selektivitet och detaljkontroller. Ett förslag till planeringssystem skisseras, som skulle innebära en långtgående detaljstyrning och detaljplanering. Branschråd skulle inrättas liksom ett aktiverat näringspolitiskt råd och ett industripolitiskt verk. Investeringsverksamheten skulle i ökad utsträckning styras centralt liksom det industriella utvecklings- och forskningsarbetet. Sammanlagt föreslås inrättandet av sex olika statliga organ, som skall ha till uppgift att på olika områden styra näringslivets utveckling. På finanspolitikens område har vi regelmässigt motsatt oss höjningarna av löneskatten eftersom denna försvårar sysselsättningen och ökar inflationen. Moderata samlingspartiet förordade i motionen 1972:1721 en sänkning av ATP-uttaget som ett medel att förbättra näringslivets lönsamhet och självfinansieringsförmåga. I det ekonomisk-politiska avsnittet i denna motion förordar vi en en-procentig sänkning av uttaget. Kreditmarknaden får inte ensam påläggas bördan av den ekonomiska politiken. En upprepning av s. k. idiotstopp på kreditmarknaden måste undvikas. Vårt tidigare krav på ett upphävande av emissionskontrollén kan i detta sammanhang också nämnas. Emissionskontrollens huvudsyfte, att förebygga ränteglidningar och svårigheter för bostadsbyggandets finansiering, kan uppnås med andra, mindre skadliga metoder. Utvecklingen mot en alltmer selektiv politik med långtgående detaljregleringar måste brytas. Erfarenheterna av olika ekonomiska system bekräftar vår uppfattning att näringslivet även bör bygga på enskilt ägande, fri prisbildning och konkurrens. För detta talar såväl effektivitetsskäl som de överväganden om maktbalans och demokrati, som mer ingående behand lats i inledningsavsnittet till denna motion. Näringspolitiken bör främja en effektiv konkurrens. Förutsättningen för en på lång sikt effektiv konkurrens är en livskraftig småföretagsamhet. Näringspolitiken måste stödja de mindre företagen. Betydelsefullt är inte minst att dessas försörjning med eget riskkapital kan tryggas. Moderata samlingspartiet har tidigare föreslagit skapandet av avdragsgilla självfinansieringsfonder liksom utbildnings- och omställningsfonder. Vi har tidigare också uppmärksammat de kapitalförsörjningsproblem, som familjeföretagen ofta ställs inför vid arvskiften. Nuvarande beskattningsregler leder ofta till att mindre företag tvingas samman med större koncerner på grund av de svårigheter som arvs- och förmögenhetsskatten medför. Den faktiska sambeskattningen av makar, som arbetar inom ett eget företag, är en allvarlig brist i nuvarande inkomstbeskattning till nackdel för den mindre företagsamheten. Den måste ersättas med en individuell beskattning. Också löneskatten drabbar i särskilt hög grad de små företagen. Hantverkare, jordbrukare, fria yrkesutövare och andra i eneller fåmansföretag måste erlägga löneskatt också för avkastningen på kapital och på kostnaderna för försäkringsskydd, där större aktiebolag går fria. En omprövning av beräkningsunderlaget för löneskatten måste komma till stånd. I annat avsnitt av denna motion har vi begärt en särskild utredning om löneskattens konsekvenser. Nyföretagandets roll kan knappast överskattas. Som redan framhållits har nyföretagandet stor betydelse för utvecklandet av innovationer och uppfinningar. Det är också väsentligt för att upprätthålla en effektiv konkurrens. Det är mot denna bakgrund viktigt att näringspolitiken stimulerar till nyföretagande och medverkar till att undanröja hinder mot nyetableringar. Tendensen till ett minskat nyföretagande måste brytas. Möjligheterna till bl. a. skattelättnader för nystartade företag bör utredas. Vi vill också påpeka betydelsen av sparstimulerande åtgärder riktade bl. a. mot personer som överväger att starta ett eget företag. Utvecklingen mot ett alltmer dominerande kollektivt sparande torde inte minst ha medverkat till att försvåra finansieringen i samband med nyföretagande. , då människor i annan usträckning hade t. ex. privata pensionsförsäkringar, kunde dessa belånas av den som behövde kapital för att starta ett företag. Denna finansieringsmetod har naturligtvis väsentligt mindre betydelse. Det torde knappast bli aktuellt för AP-fonden eller något annat statligt eller halvstatligt organ med rätt att placera pengar i aktier att köpa in sig i ett ännu ej startat småföretag. En medveten sparstimulerande politik är därför ett nödvändigt led i näringspolitiken. Möjligheterna att kombinera ett sparande för nyföretagande med statliga lånegarantier såsom förekommer i bl. a. bör övervägas. Ett ökat personligt sparande som placeras i t. ex. andelslån eller konvertibla obligationer skulle medverka till att underlätta näringslivets finansiering.