mot · FW02343 · 1973-01-19 00:00:00 — av m. fl. I motionen kräver : ökad produktsäkerhet, effektivare varudeklaration, bättre prisinformation, utbyggd lokal konsumentverksamhet. En särskild lag om produktsäkerhet bör införas. Produkter, som kan vålla allvarliga skador till sak eller person, bör kunna förbjudas. finns inga sådana generella möjligheter. De regler som finns gäller begränsade områden. För att skydda konsumenterna mot olyckor kräver därför en allmän lagstiftning mot tillverkning och försäljning av farliga produkter, uppbyggd kring en generalklausul. Lagstiftning om jämförpriser är ett annat krav som framför i motionen. En prismärkning som gör det lättare att jämföra vad olika märken av samma vara faktiskt kostar kan innebära stora vinster för konsumenterna. En lagstiftning bör utformas som en fullmaktslag så att föreskrift om jämförpriser tillgrips endast då sådana är starkt angelägna och handelns egna insatser otillräckliga. kräver vidare att obligatorisk varudeklaration införs på dyrbara tekniska hushållsartiklar, bilar, fritidsbåtar samt hyres- och bostadsrättslägenheter. Varudeklarationerna bör också vidareutvecklas så att de får karaktären av bruksdeklarationer. Konsumentverksamheten måste dessutom, framhålls det i motionen, ges en lokal förankring. förordar därför att allsidigt sammansatta konsumentkommittéer med kommunalt huvudmannaskap och med statligt stöd inrättas i första hand i de större kommunerna. En aktiv konsumentpolitik, som stärker konsumenternas möjligheter att hävda sig på marknaden och skyddar dem gentemot mindre nogräknade producenter och distributörer, har förespråkats av . Vi har i en rad motioner närmare utvecklat vad en sådan konsumentpolitik bör innehålla och pekat på ett stort antal konkreta åtgärder. I partiprogram fastslås att målet för en aktiv konsumentpolitik måste vara att stärka konsumenternas ställning och öka deras inflytande på marknaden. Särskild uppmärksamhet måste ägnas de eftersatta konsumentgruppernas möjligheter att få sina behov tillgodosedda. Inrättande av , vilket förordats av , innebär att man på det organisatoriska planet skapat den samordning som är nödvändig för att ge de konsumentpolitiska insatserna tillräcklig tyngd. Ökat intresse kan nu ägnas andra delar av konsumentpolitiken. Till de frågor som bör uppmärksammas hör bl. a. följande: ökad produktsäkerhet, effektivare varudeklaration, bättre prisinformation, utbyggd lokal konsumentverksamhet. En grundläggande fråga inom konsumentpolitiken är om konsumenternas intressen bäst främjas av ett förtroendefullt samarbete mellan myndigheter, konsumentföreträdare och representanter för produktion och handel eller av att företagen och deras organisationer i så stor utsträckning som möjligt skall hållas utanför de organ som handlägger konsumentfrågor. Av tradition har den konsumentfrämjande verksamheten i vårt land i hög grad byggt på samverkan mellan olika intressenter. Detta samarbete har otvivelaktigt i det stora hela varit till fördel för konsumenterna. Genom samverkan har myndigheter och konsumentföreträdare fått tillgång till fakta och sakkunskap på olika varuområden, som varit svåra att få på annat sätt. Samarbetet har också givit utfärdade regler och rekommendationer en naturlig förankring inom näringslivet och därmed större och snabbare effekt. a. företrädare för regeringspartiet intagit ståndpunkter som tyder på att man är beredd att tillämpa samarbetsmetoden. Ett exempel utgör representationen för handel och industri i styrelse, som inskränkts till ett minimum. Trots att antalet styrelseledamöter utökats i förhållande till vad som förordades i prop. 1972:33 har den allsidiga sammansättningen av styrelsen, som bl. a. förordade, inte förverkligats. Vi tror att denna avtagande vilja till samarbete kan försvåra kontakterna mellan de konsumentpolitiska organen och företagen, minska möjligheterna till producentpåverkan och ge sämre tillgång till den kunskap om produkter och marknadsförhållanden som finns inom handel och industri. Att företrädare för företagen får vara med och säga sin mening i de organ som handlägger konsumentfrågorna kan därför också sägas vara ett konsumentintresse. Under sådana förhållanden kan statsmakterna också ställa särskilt höga krav på företagen i fråga om ansvarstagande för exempelvis miljö- och konsumentintressen. I finns ingen samlad statistik som belyser omfattningen av olyckor orsakade av konsumentprodukter av olika slag. Erfarenheter från andra länder tyder dock, liksom ofullständiga svenska uppgifter, på att det bl. a. i hemmen förekommer olyckor, där bristfälliga eller på annat sätt farliga konsumentprodukter är inblandade. En olycksanledning är att produkten i fråga har sådana brister att användningen av den är direkt farlig. Plastslangar för hushållsbruk, som inte tål i hushållen ofta förekommande vattentemperatur, är ett redovisat exempel på detta. Ett annat exempel är sådana varor som avser att ge skydd i ett eller annat avseende men som till följd av brister i konstruktion eller tillverkning inte fyller sin funktion. Två uppmärksammade fall av detta slag är barnsitsar för bilar och skyddshjälmar för barn. En tredje grupp av farliga produkter är sådana som har farliga biverkningar. Det kan bl. a. röra sig om kemiska produkter av olika slag. Hos oss finns säkerhetsregler på vissa produktområden. Mest känd är kanske den S-märkning av elektriska artiklar som utfärdas av Svenska elektriska materielkontrollanstalten (SEMKO). Utan S-märkning får praktiskt taget ingen elektrisk utrustning säljas för att användas i hem, på kontor, i butiker och samlingslokaler etc. Stor betydelse från säkerhetssynpunkt har också det standardiseringsarbete som bedrivs inom Sve riges standardiseringskomm ission. Säkerhetsläget i tycks vara väsentligt bättre än i många jämförbara länder. Arbete för att begränsa skaderiskerna bedrivs såväl av myndigheter som inom näringsliv. En god samarbetstradition finns också på området. Dessa punktinsatser hindrar emellertid inte att det på marknaden både finns och kan framkomma produkter som medför onödiga eller onödigt stora skaderisker. En förbättrad statistik när det gäller skadeorsaker skulle underlätta såväl myndigheternas som industrins ansträngningar att begränsa riskerna. En grund för bättre statistik kan vara ett rapportsystem, där sjukhus m. fl. inrapporterar de olyckor som har samband med konsumentprodukter. Generella möjligheter att ingripa mot och stoppa farliga produkter saknas emellertid . De regler som finns gäller, som påpekats, enbart vissa mycket begränsade produktsområden. För att stoppa en farlig produkt fordras att särskilda bestämmelser utfärdas, och detta kan i allmänhet ske först efter lång tidsutdräkt. Ett steg mot en mer generell säkerhetslagstiftning utgör emellertid miljökontrollutredningens förslag att miljöfarliga produkter skall kunna förbjudas. För att skydda konsumenterna mot farliga produkter är det dock nödvändigt att gå ett steg längre. En allmän lagstiftning mot tillverkning och försäljning av farliga produkter är enligt vår mening nödvändig. Denna skulle göra det möjligt att helt eller temporärt förbjuda varor som från säkerhetssynpunkt är farliga för konsumenterna. För att undvika alltför mycket av detaljregleringar talar starka skäl för att en sådan lagstiftning bör byggas upp kring en generalklausul. Fullständigt säkra produkter är ofta inte möjliga att åstadkomma. Det gäller bl. a. i de fall då riskerna med en produkt sammanhänger med dess En produkt som är nyttig och önskvärd i ett sammanhang kan fel använd vara farlig. Farorna kan då inte avskaffas, men det är angeläget att så långt möjligt begränsa dem. I sådana fall kan en informationsplikt vara värdefull; säkerhetsingripandet sammanfaller då delvis med varudeklarationskravet. Huvudregeln bör dock vara att en produkt, som innebär orimligt stora risker i förhållande till nyttan med dess användning, inte skall deklareras utan förbjudas. En lagstiftning om produktsäkerhet förutsätter också en allmän tillsynsmyndighet, där samordning av säkerhetsarbetet också kan ske. kan enligt vår mening väl fylla denna funktion och ges kompetens att ingripa eller föreslå ingripanden i de fall en produkt inte uppfyller rimliga säkerhetskrav. I samband med varudeklarationsverksamheten inom verket kommer det att finnas den sakkunskap på olika områden som behövs för detta. Ett allsidigt sammansatt produktsäkerhetsråd bör tjäna som referensgrupp och idégivare åt produktsäkerhetsorganet. Det bör bestå av representanter för myndigheter och organisationer med anknytning till konsumentområdet, lokala konsumentnämnder samt handel och industri. bör samordnas med det av oss nedan föreslagna varudeklarationsrådet. Obligatorisk varu- och tjänstedeklaration Lättillgänglig information om varor och tjänster, deras egenskaper, funktionsförmåga etc. är en av förutsättningarna för att konsumenterna skall kunna fungera aktivt och kritiskt i sitt val av varor och tjänster. En väl fungerande information utgör också en form av skydd genom att varna för dåliga produkter. Den mest effektiva formen av konsumentinformation, som verkligen har möjlighet att nå ut, är den information som finns tillgänglig i själva inköpssituationen. På kort sikt kan en påtaglig förbättring av konsumentinformationen åstadkommas om återförsäljare av framför allt kapitalvaror åläggs att hålla aktuella samlingar av testrapporter och varudeklarationer väl tillgängliga i butiken. Därigenom har man löst problemet med att ge konsumenterna bättre överblick över alla på marknaden förekommande alternativ. Ett annat alternativ är att, som skett på en del håll, bygga upp lokala eller regionala informationscentraler, lämpligen i anslutning till hemkonsulenterna. Den huvudväg för att förbättra konsumentinformationen och stärka konsumenternas ställning som för sin del anvisat är en utbyggnad av varu- och tjänstedeklarationen. Vi kan nu med tillfredsställelse notera att en utredning tillsatts för att ta sig an dessa frågor. Deklarationsverksamheten bör i första hand inriktas på kostnadskrävande och för den enskilde konsumenten väsentliga varor och tjänster. Man bör vidare eftersträva en sådan utbyggnad att deklarationsplikt införs i vissa fall. Till de områden som då i första hand bör komma i fråga hör sådana varor och tjänster som är viktiga från konsumentsynpunkt och vilkas anskaffande är förenat med stora utgifter. Insatserna bör vidare inriktas på att tillgodose väsentliga informationsbehov hos konsumenterna. En sådan grupp varor är dyrbara tekniska hushållsartiklar av olika slag. I vissa fall föreligger här redan deklarationsnormer, och i andra fall har ett omfattande förberedelsearbete utförts inom varudeklarationsnämnden. En annan produktgrupp, som bör omfattas av deklarationsplikt, är bilar. Utöver de skäl som vi berört ovan talar även rena säkerhetsskäl för detta. I konsumentutredningens betänkande Bilen och konsumenten föreslås få i uppdrag att utreda och lämna förslag beträffande utformningen av en varudeklaration för bilar. Vi kan emellertid inte dela utredningens uppfattning att det först i ett senare skede skulle bli aktuellt att överväga, om deklarationen skall vara obligatorisk. Det vore tvärtom värdefullt om utredningsarbetet kunde utgå från att en obligatorisk varudeklaration för bilar skall införas. Samma skäl som för en obligatorisk varudeklaration av bilar kan åberopas i fråga om fritidsbåtar. Båten har alltmer kommit att bli ett allmänt och omtyckt fritidsobjekt. Antalet båtar här i landet har ökat kraftigt liksom också antalet typer och märken. Eftersom många konsumenter inte har tillräckliga kunskaper för att avgöra båtens egenskaper, funktionsförmåga, säkerhet etc. finns det starka skäl att genom någon form av obligatorisk varudeklaration hjälpa och vägleda konsumenterna. finns också normer för frivillig typprovning av fritidsbåtar, vilka enligt vår mening kan ligga till grund för en obligatorisk varudeklaration. riksdag biföll en folkpartimotion om obligatorisk varudeklaration av monteringsfärdiga hus. Detta krav är angeläget. För flertalet konsumenter är emellertid hyres- eller bostadsrättslägenheten den vanligaste bostadsformen. Det finns därför starka skäl att också skapa bättre möjligheter för konsumenterna att informera sig om och jämföra olika lägenheter i vad gäller teknisk utrustning, utrymme, bullernivå, säkerhet, service etc. Vi kräver därför, liksom tidigare, varudeklaration även av hyres- och bostadsrättslägenheter. Det kan visserligen hävdas att situationen på bostadsmarknaden är sådan att konsumenterna inte har den valfrihet som är en förutsättning för att en varudeklaration skall vara till nytta, men i stora delar av vårt land finns betydande valmöjligheter även på detta område. Vi menar också att det t. ex. i vad gäller nya bostadsområden kan vara av värde för konsumenterna att ha tillgång till standardiserad information om tillgängliga bostadsalternativ. Mot denna bakgrund är det värdefullt att inlett ett utvecklingsarbete i vad gäller deklarationsnormer för lägenheter. Detta arbete bör resultera i ett förslag om obligatorisk varudeklaration av lägenheter. Parallellt med arbetet att utvidga deklarationsverksamheten till att omfatta fler varor och tjänster måste det också bedrivas ett utvecklings arbete på informationssidan. I sin nuvarande utformning är varudeklarationen svårförståelig och svårtillgänglig. Ofta serveras produktionstekniska data, som ger konsumenten föga vägledning om hur varan fungerar i en vardagssituation. Det kan också vara svårt att jämföra kvaliteten mellan olika märken. Enligt vår mening bör varudeklarationen ges karaktären av en bruksdeklaration, som på ett enkelt sätt talar om varans egenskaper och i vilka sammanhang den bör användas. Ett sådant utvecklingsarbete bör ges hög prioritet. För blir varudeklarationerna ett viktigt inslag i verksamheten. Från konsumentsynpunkt är det angeläget att deklarationerna på olika områden får en likartad uppbyggnad och utveckling. Om detta inte kan åstadkommas försvåras överblicken och värdet av deklarationerna minskar. Mot den här bakgrunden är det olyckligt att den tidigare verksamheten inom varudeklarationsnämnden splittrats upp på olika enheter inom utan att något kontaktforum skapades i dess ställe. Samordningen blir då lätt för svag. Det bör därför inom finnas ett kontaktorgan, som har ansvar för principerna för varudeklarationsarbetet. Detta organ bör samordna de olika sakavdelningarna i frågor som rör varudeklarationer. Detta hindrar inte att det inom de olika avdelningarna finns personal med varudeklarationsarbete som huvuduppgift. Genom att varudeklarationsnämnden försvunnit har också varudeklarationsverksamhetens förankring i näringslivet och dess organisationer försvagats. Detta är från flera synpunkter en nackdel. Den sakkunskap om olika produktområden som finns inom näringslivet är av stor betydelse när det gäller att få fram goda deklarationsnormer. Representationen för näringslivet kan också stimulera företagen att i ökad utsträckning använda normerna. Mot denna bakgrund bör ett allsidigt sammansatt varudeklarationsråd inrättas. Detta bör bestå av representanter för organisationer, företrädande konsumentintressen, samt viktigare organisationer inom tillverkning och industri. Förslag till varudeklarationsnormer bör underställas rådet för yttrande innan de fastställs. Med de snabba prisstegringar som vi upplevt i vårt land har det blivit alltmer angeläget att skapa en bättre prisinformation. För den enskilde konsumenten finns det stora vinster att hämta om bättre information kan ges om vad olika varor faktiskt kostar. Detta gäller framför allt vid jämförelser mellan olika märken av samma vara. Att det lönar sig att jämföra priset på olika märken och förpackningar i livsmedelsbutiken visar bl. a. en undersökning utförd i av statens pris- och kartellnämnd. Av denna framgår att prisspridningen mellan olika varianter av ett och samma varuslag är betydligt större än prisskillnaden mellan olika butiker. Det blir ca billigare per hundralapp om man konsekvent väljer billigaste märke och förpackning i stället för de dyraste. Om man däremot väljer identiskt samma varuvariant är prisskillnaden mellan den dyraste och billigaste butiken i genomsnitt endast ca per hundralapp. Det är därför, som framhöll i ett uttalande , väsentligt att systemet med jämförpriser nu slår igenom ordentligt inom livsmedelshandeln. Ju fler varuvarianter som finns i butiken desto viktigare är det att den prisinformation som ges är entydig och möjliggör jämförelser. Detta krav har en stark förankring bland konsumenterna. Att en betydande majoritet av de svenska hushållen vill ha jämförpriser på fler varor visar bl. a. en SPK-undersökning, i vilken av de tillfrågade uppgav att de önskade en utökad jämförprismärkning och mer än 3/4 att de åtminstone ibland tittar på kilo- eller literpriset när de handlar. Under namnet Klart pris inledde SPK 1971 en omfattande kampanj för att få handeln att använda s. k. jämförpriser. Till denna kampanj hänvisade näringsutskottet i sitt utlåtande över vår begäran i motionen 1971:80 om bestämmelser för prisangivelser. Inledningsvis resulterade kampanjen i en påtaglig ökning av jämförprisema. rapporterade SPK att frekvensen av jämförprismärkning efter hand minskat för många varuslag. Någon ökad användning av jämförpriser har inte kunnat konstateras. Denna utveckling har skett trots att man från handelns organisationer intagit en positiv hållning till jämförpriser. Inom sig har dessa också tillsatt en arbetsgrupp för att diskutera de praktiska frågeställningarna och vad som kan göras för att öka användningen av jämförpriser. Enligt uppgift lär arbetsgruppen komma att lägga fram resultat av sitt arbete . Egna insatser från handelns sida för att öka användningen är positiva och bör hälsas med stor tillfredsställelse. Som vi berört i andra sammanhang är emellertid en självsaneringsverksamhet ofta inte tillräcklig Mot den bakgrunden finns det enligt vår mening starka skäl som talar för en lagstiftning om jämförpriser. Den bör utformas så att föreskrift om obligatorisk jämförprismärkning endast behöver tillgripas i de fall då sådan prismärkning är starkt angelägen och handelns egna insatser visar sig vara otillräckliga. Den bör därför ges formen av en fullmaktslag, som ger Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t förordnar rätt att utfärda bestämmelser om jämförpriser för viss vara eller varugrupp. Det är angeläget att dessa bestämmelser utformas så att prismärkningen inte innebär någon nämnvärd eller onödig fördyring av varan. Så kan t. ex. ofta en skylt i butiken med jämförpriser på ett visst varuslag vara till fyllest. Varje förpackning behöver inte alltid märkas. Att skapa ett ökat inflytande för konsumenterna är ett enligt sätt att se viktigt led i strävandena att åstadkomma bättre maktbalans i det ekonomiska livet. Det gäller bl. a. att finna vägar för att stärka konsumenternas inflytande över företagens produktval och produktutformning. I dagens läge är detta inflytande störst när produkten redan är klar och minst då olika idéer prövas mot varandra. Det är önskvärt att informationen från konsumenterna kan ökas på de stadier i produktutvecklingsprocessen då allt är påverkbart och att den då mer får karaktären av idégivning och synpunkter på större konsumtionsområden. För att uppnå detta kan t. ex. företagens marknadsundersökningar utvecklas till att bli mer av en dialog mellan producent och konsument. En annan väg är att, som skett på en del håll, inrätta konsumentråd inom företagen. Sådana råd, vilkas medlemmar kan hämtas från organisationer, lokala konsumentkommittéer etc., kan visserligen inte göra anspråk på att företräda konsumenterna som helhet. Men de kan fylla en betydelsefull funktion som informations- och idékanaler. En slagkraftig organisation på konsumentsidan är ett viktigt medel för ökat konsumentinflytande. Tillkomsten av är från denna synpunkt viktig. Som framhålls i partiprogram måste emellertid konsumentverksamheten ha sin förankring även på det lokala planet. Allsidigt sammansatta konsumentkommittéer med kommunalt huvudmannaskap och med statligt stöd bör inrättas i första hand i de större kommunerna. De kommunala konsumentkommittéerna skall syssla med ortens speciella konsumentproblem på såväl varu- som tjänstesidan. Även konsumentutredningen föreslog i sitt betänkande en konsumentpolitisk verksamhet på frivillig basis. Utredningens förslag fick på denna punkt ett starkt stöd från remissinstanserna. Mot denna bakgrund var det beklagligt att departementschefen inte ansåg sig kunna följa utredningens förslag. I motionen med anledning av prop. De substitut som föreslås kan visserligen sägas utgöra förbättringar i förhållande till nuläget men kan på intet sätt ersätta kommunala konsumentnämnder. Starka skäl talar emellertid för att man nu inte bör författningsreglera formerna för den kommunala verksamheten på Verksamheten bör tills vidare vara frivillig både vad gäller inriktning, omfattning och organisatorisk form. Även om således starka skäl talar för att kommunerna själva måste få avgöra vilka konsumentpolitiska insatser som bör göras, är det angeläget att de centrala och regionala organen på olika sätt stimulerar fram och stödjer insatser från kommunernas sida på det konsumentpolitiska området, framför allt genom kommunala konsumentkommittéer. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att hos Kungl. Maj :t begär 1. att förslag till lag om produktsäkerhet föreläggs , 2. att ett allsidigt sammansatt varudeklarations- och produktsäkerhetsråd inrättas inom , 3. att förslag till lag om jämförprismärkning för vissa varor föreläggs , 4. att förslag om obligatorisk varudeklaration för dyrbarare tekniska hushållsartiklar, bilar, fritidsbåtar samt hyres- och bostadsrättslägenheter föreläggs , 5. att åtgärder vidtas för att stimulera den kommunala konsumentpolitiska verksamheten, bl. a. i form av lokala konsumentkommittéer. /ENKEL (fp) () ()