mot · FW021166 · 1973-01-26 00:00:00 — om ökad rättssäkerhet för patienter. har med internationella mått en synnerligen hög vårdstandard, såväl kvantitativt som kvalitativt. Men trots samhällets i dessa avseenden högt ställda målsättning har man på intet sätt tillfredsställande tagit hänsyn till de svåra rättssäkerhetsfrågor som sjukvårdsverksamhet naturligen medför. Patienter som anser sig förfördelade har nämligen mycket små möjligheter att hävda sina intressen. Om en person anser sig ha blivit utsatt för en felaktig behandling och vill göra gällande att konsekvenserna motiverar skadestånd, hamnar ärendet i . Nämnden, som på intet sätt har skyldighet att kommunicera med patienten i fråga och oftast inte gör det, prövar endast det disciplinära ansvaret. Resultatet blir sådant att det så gott som aldrig kan anföras som underlag för skadeståndstalan i domstol. Till detta kommer att patienten sällan har möjligheter att med kvalificerad hjälp hävda sin rätt, då den hjälpen i den mån den går att komma över skulle ställa sig mycket dyrbar. är det t. o. m. oklart av vem ansvar skall utkrävas. I samband med medicinsk forskning t. ex. kan en privatläkare, som satt sig på bolag och med forskningsuppdrag av ett läkemedelsföretag, ordinera medicin av företagets tillverkning. Skulle då patienten på grund av vad han eller hon anser vara följden av medicineringen erhålla sådana skador, att de normalt borde medföra skadestånd, är det oklart om förskrivande läkare eller läkemedelsföretaget skall stå till ansvar. Läkaren är, som nämnts i detta fall formellt anställd i ett bolag, som mycket väl kan vara ett s. k. femtusenkronorsbolag. Då sannolikt läkemedelsföretaget hänvisar till läkaren i ansvarsfrågan och om domstolen sedermera utdömer skadestånd, blir bolaget (inte läkemedelsföretaget) betalningsskyldig! och kan komma att försättas i konkurs. Patienten får då måhända ut endast en bråkdel av sin fordran. I sammanhanget kan svårigheter dessutom uppstå med bevisföringen, vilket som regel är till förfång för patienterna. Så t. ex. överensstämmer inte arkivstadgan och stadgor av lägre dignitet, som fastställts av sjukvårdshuvudmännen, med gällande preskriptionstider i fråga om ämbetsbrott resp. skadeståndsansvar. Samma sak gäller om man jämför preskriptionstiden för brott med 3:8. Ämbetsmannabrott preskriberas , brott mot nämnda brottsbalkparagraf efter maximalt , medan man har på sig att utkräva skadestånd. I vad gäller arkivering sparas t. ex. tjänstgöringslistor från sjukhusen inte . Givetvis borde alla dessa tider rättas efter vad som gäller för utkrävande av skadestånd. Den normgivande preskriptionstiden bör vara . Bland annat måste man ta hänsyn till att många som varit långvarigt sjuka måhända inte orkar med att påbörja process inom den tid som bestäms av de kortare preskriptionstiderna. Patientjournalerna lyder under strängare regler än tjänstgöringslistor och skall vara arkiverade . Dess värre har det visat sig att slarv förekommer med dessa journaler, t. o. m. att de kommer bort, vilket inte precis stärker allmänhetens rättssäkerhet. Vid medicinska riksstämma upplyste en läkare om att av journalerna vid försvinner spårlöst. Vidare förekommer att patienter nekas ta del av sina egna patientjournaler t. o. m. efter det patienterna friskskrivits, ja, så långt som 10 efteråt, med hänvisning till att delgivandet skulle motverka ändamålet med vården (! ) eller innebära fara för någons säkerhet. Två sådana mål ligger f. n. hos regeringsrätten. borde åläggas skyldighet att genom råd och anvisningar informera om de skyldigheter och rättigheter inte minst då det gäller handläggningen som tillkommer berörd personal då det gäller patientjournalsärenden. Minst lika märkligt är det förhållandet att läkare som handlagt en patients begäran att få ta del av patientjournaler avseende patienten själv får medverka vid ärendets handläggning i nästa instans, dvs. sjukhusdirektionen (sjukvårdsdirektionen). Alldeles speciellt ter sig patienternas rättssäkerhet otillfredsställande då det gäller dem som underkastas tvångsintagning enligt lagen om sluten psykiatrisk vård. Sådana människor är i praktiken helt rättslösa! Det minsta man borde kunna kräva i dessa sammanhang är att statsmakterna genom lagstiftning gör åtminstone en patientombudsman inom varje landstingsområde till ett obligatorium. En sådan person, som måste ha god fallenhet och goda juridiska meriter, skulle kunna avlasta en mängd mindre ärenden och bidra till en minskad misstro mot vårdinstitutionerna där den förekommer av orsaker som lätt kan upp. Vidare skulle en sådan ombudsman genom sin rapportskyldighet bidra till en samlad bild av sådana egenheter inom vårdsektorn som inte minst SPRI skulle ha den största nytta av att känna till. skulle därtill kunna utföra produkts- och prestationskontroll. När det gäller att se problemen på lite sikt, torde man nog kunna hävda att begränsade uppgifter bör överföras på domstolarna och samordnas på så sätt att patienter kan föra sin talan mot bakgrunden av ingående utredningar och med full rättssäkerhet, dvs. tillgång till klagorätt, ombud, vittnet osv. Alltså bör skadestånds- och disciplinära ärenden kunna handläggas i ett sammanhang. En fråga som också borde kunna lösas på lite sikt gäller införandet av strikt skadestånd inom sjukvården. Det skulle vara ett betydande framsteg. I motion 1971:657 framhålles bl. a. följande. Införandet av strikt skadeståndsansvar inom vårdområdet skulle leda till att patienten såväl som yrkesutövaren förskonas från den med rådande förhållanden nödtvungna, ofta mycket elakartade konfliktsitua tion sorn automatiskt följer av att den skadelidande patienten nödgas vända sig mot sin läkare, tandläkare, sjukgymnast och annan vårdpersonal för att få dessa övertygade om fel eller försummelse. För patienten såväl som för yrkesutövaren kan denna konfliktsituation ha olika besvärliga, ibland t. o. m. ödesdigra konsekvenser. Förhållandet mellan patient och yrkesutövare måste vara förtroendefullt för att vården skall bli framgångsrik. En konfliktsituation bryter förtroendet. Därför bör strikt skadeståndsansvar införas vid behandling inom vårdområdet såväl vad gäller det allmännas verksamhet som för verksamhet som bedrives av fria yrkesutövare. Social trygghet är en viktig grundval i en välfärdsstat. Den enskildes trygghet kan då i en situation då han undergår medicinsk och annan behandling - rimligen inte få vara beroende av bestämmelser som stadgar att han vid en eventuell skada kan få ersättning endast om någon vållat den uppkomna skadan. Dessa synpunkter har ingalunda förlorat aktualitet. Med stöd av det anförda hemställes att hos Kungl. begär att en parlamentarisk utredning med sakkunnig patientrepresentation skyndsamt tillsättes med uppgift att verkställa utredning och framlägga förslag syftande till väsentligt ökad rättssäkerhet för patienter inom enskild och allmän vård med beaktande av vad i förevarande motion uttalats.