mot · FW022144 · 1973-11-20 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:178 med förslag till ändring i distriktsveterinärorganisationen, m. m. I proposition 1973:178 föreslås att godkänner vissa riktlinjer för en ändrad distriktsveterinärorganisation. Förslaget innebär bl. a. att antalet fasta tjänster sänks från 285 till 255. Härutöver föreslås att 30 tjänster avsedda för regionvikarier inrättas. Det nuvarande behovet av vikarier i distriktsorganisationen täcks genom förordnande av veterinärer utifrån. (VVU) har i sitt betänkande (SOU 1971:3) beräknat vikariatstjänstgöringen att omfatta 67 helårstjänster. Den oinvigde kan ur detta dra slutsatsen att vikariebehovet helt skulle kunna täckas genom 67 vikarier. Så är emellertid inte fallet. VVU tycks inte ha tagit hänsyn till att även vikarier bör ha lagenlig rätt till semester, till kompensation för jourbundenhet, sjukledighet etc. Om man tar hänsyn till detta bör vikariebehovet i stället beräknas till inemot 100 vikarie tjänster. Därtill kommer att de nuvarande distriktsveterinärerna icke kunnat utfå full semesterledighet på grund av vikariebrist. Enligt lantbruksstyrelsens beräkning finns ca outtagna. Den nuvarande organisationen har förstärkts genom s. k. extraveterinärer. Dessa har förordnats i speciellt arbetstyngda distrikt utan kostnad för statsverket med distriktsveterinärs skyldigheter och med arvodesrätt enligt veterinärtaxan. De saknar sociala rättigheter som tillkommer anställda och de anses t. o. m. sakna semesterrätt. Deras insats inom distriktsveterinärorganisationen kan beräknas motsvara ca 10 helårstjänster. Med hänsyn till det sagda bör kunna konstateras att såväl det föreslagna antalet fasta tjänster som antalet regionvikarier är helt otillräckligt. Antalet fast placerade distriktsveterinärer bör enligt vår mening icke understiga 270 och härutöver bör tillkomma minst 40 tjänster för vikarier. Den sänkning av antalet fasta tjänster, som föreslås i propositionen, har dock betydligt allvarligare aspekter än en allmän uttunning av en redan underbemannad organisation. Det blir i första hand skogslänen som drabbas. Sålunda syftar förslaget till en minskning av antalet tjänster i från 14 till 9, i län från 11 till 8, i från 14 till 10, i från 11 till 8, i från 11 till 9, i från 13 till 10, i från 16 till 14 och i från 12 till 10. Vi nöjer oss här med ett enda exempel på vad denna reducering av tjänsterna i norra kommer att innebära: Enligt den i propositionen föreslagna veterinärdistriktsindelningen skall utgöra stationeringskommun för distriktsveterinärerna inom kommunerna . Den fungerande tjänsten i (i bilagan betecknad som tjänst i ) skall följaktligen dras in. En sådan ändring rimmar dåligt med vad som framhålles såväl i utredningens som i departementschefens skrivning om att särskild uppmärksamhet måste ägnas förhållandena i glesbygderna. Beträffande distriktsindelningen sägs i propositionen: Ett distrikt bör sålunda vara så beskaffat att det ger minst en veterinär en rimlig arbetsbörda. Om reseavståndet heter det att detta bör som regel inte vara mer än från veterinärens stationeringsort. Inom det område som omfattar kommunerna kan en tjänsteresa för en veterinär ofta bli , enkel väg. Till byarna utmed gränsälven norrut är avståndet från ännu längre. a. som följd av de insatser som gjorts för att stödja inlandsjordbruket trettiofem ladugårdar rustats upp eller håller på att rustas upp inom kommun. I det som tidigare hette kommun finns 100 kor fördelade på 45 brukningsenheter. I SopperoLannavaara-området finns 121 kor (förutom ungdjur och kalvar) på 21 brukningsenheter. I den tidigare kommunen (utom Sopperobyama) finns 210 mjölkkor på 52 brukningsenheter. Totalt således 422 kor på 118 brukningsenheter inom kommun. har dessa levererat mjölk till mejeriet i . Siffrorna kan förefalla små i förhållande till propositionens normer för djurunderlag. Men med hänsyn till områdets geografiska sträckning ger de redovisade uppgifterna, liksom kraven om rimlig arbetsbörda och rimligt reseavstånd stöd för uppfattningen att det behövs en distriktsveterinär på närmare håll än i . För ett bibehållande av tjänsten i talar också behovet av livsmedelskontroll och den obligatoriska renköttsbesiktningen. Det särskilda jämförelsetal, som veterinärstyrelsen, VVU och också jordbruksministern använder för att ange arbetsmängden inom ett veterinärdistrikt, kan kritiskt diskuteras från flera synpunkter. För ett visst distrikt utgör det summan av antalet hästar, kor och svin, varvid hästar och kor multipliceras med koefficienten 1 och svin med 0,1. Men även om man skulle godta detta sätt att beräkna arbetsmängden och alltså bortse från alla övriga arbetsuppgifter, kan man utifrån det exempel vi ger ifrågasätta hur grundmaterialet är beskaffat och kanske ännu mer den prognos som anges i det jämförelsetal som framräknats. För hela det veterinärdistrikt, som enligt propositionen skall kallas distrikt och skall omfatta och kommuner, anges jämförelsetalet till 678 och det prognostiska jämförelsetalet, alltså , till 159. Enbart inom kommun finns, enligt de uppgifter vi inhämtat, 422 kor, och av allt att döma går trenden nu i motsatt riktning mot den avveckling av kreatursskötseln som förutsätts i propositionen. Till övriga arbetsuppgifter kommer i de tre nordligaste länen också rennäringen, som över huvud taget inte arbetats in i de använda jämförelsetalen. I vad gäller rennäringen kan erinras om vad jordbruksutskottet anförde i betänkande 1973:25 angående bl. a. prisstöd till rennäringen: Inordnandet av hushållsslakten i stödsystemet, som förordats av nyssnämnda båda myndigheter efter samråd med livsmedelsverket, har emellertid motiverats av det allmänna intresset av att så stor del av renköttet som möjligt blir veterinärbesiktigat. Sistnämnda allmänintresse synes enligt utskottets mening jämväl tala för att frågor rörande godkännande av slaktanläggningar för renkött ej kommer att behandlas så att möjligheterna att bereda rennäringen det åsyftade prisstödet onödigtvis beskärs. Ett indragande av veterinärtjänsten i () skulle komma att motverka dels syftet att allt kött blir veterinärbesiktigat och dels att köttproducenterna i glesbygden får en rimlig veterinärservice. Det framstår som självklart att det även i fortsättningen bör finnas två distriktsveterinärer i detta område, den ena med placering i , den andra i . Med hänsyn inte minst till rennäringens betydelse torde samma motiveringar gälla för ett bibehållande av tjänster som föreslås för indragning i och . Välmotiverade invändningar görs också mot föreslagna indragningar av tjänster i och övriga skogslän. Det är inte uppgift nu att i detalj föreskriva hur den nya veterinärdistriktsindelningen skall göras. Den förutsätts ske , och departementschefen understryker vikten av att lantbruksstyrelsen vid genomförandet samråder med berörda länsstyrelser, kommuner och organisationer, särskilt i fråga om distriktsveterinärernas placering inom distrikten. Enligt vår mening är den angivna övergångstiden för kort. Fasta tjänster för vikarier torde vara en förutsättning för att man i önskvärd utsträckning skall kunna rekrytera ersättare på distriktsveterinärtjänster vid sjukdom, semester etc. och för att åstadkomma ett slags utlokalisering av unga veterinärer till alla delar av landet. Som det nu är tvingas många slå sig ner med sin familj i eller annan större stad i , eftersom vikariaten för varje enskild veterinär kan förutsättas förekomma över hela landet. Fasta tjänster skulle säkra vikarier för varje särskild region och möjliggöra fast bosättning inom regionen. Regionvikarierna bör med hänsyn till den vidgade användningen benämnas biträdande distriktsveterinärer. I en av utredningsinstitut företagen undersökning rörande distriktsveterinärernas tjänstgöringsförhållanden (SOU 1970:53) redovisas en genomsnittlig veckoarbetstid . Därtill kommer bundenhet av jourtjänst i de flesta fall dygnet runt i sträck. Utredningen är endast inledningsvis berörd i propositionen. Sedan VVU avgav sitt betänkande har nya arbetsuppgifter tillkommit. Sålunda har distriktsveterinärerna inkopplats i den profylaktiska verk samhet som bedrives inom den s. k. organiserade djurhälsovården av jordbrukets organisationer i samverkan med lantbruksstyrelsen. Vidare har nya bestämmelser tillkommit i hälsovårdsstadgan, innebärande skyldighet för distriktsveterinär att närvara vid hälsovårdsnämnds sammanträden samt medverka i en förstärkt insats inom djurskydd, livsmedelshygien och miljövård. Därutöver förutsättes att distriktsveterinärerna i ökad grad medverkar i rådgivnings- och informationsverksamhet. I propositionen berörs endast i förbigående (s. 28) den onormalt stora arbetsbörda som åvilar distriktsveterinärerna. En tillräckligt stor organisation samt en radikal förbättring av jourtjänstgöringsförhållandena är nödvändig för att komma till rätta med detta problem. Det uppdrag till avtalsverket att förhandla om inkomster som departementschefen avser att lämna bör därför utökas att även omfatta utformningen av jourverksamheten. Med hänvisning till vad som här anförts hemställer vi att vid behandlingen av propositionen 1973:178 beslutar 1. att antalet fasta tjänster som distriktsveterinär inte bör understiga 270; 2. att de föreslagna regionvikariema erhåller beteckningen biträdande distriktsveterinärer och att antalet sådana tjänster bestäms till 40; 3. att understryka vikten av att speciell hänsyn tas till rennäringens och skogslänens krav vid genomförandet av den nya veterinärdistriktsindelningen; samt 4. att övergångstiden för genomförandet av den nya organisationen fastställs till för att förebygga indragning av tjänster i distrikt där utvecklingen kan gå i en annan riktning än den förutsedda. (vpk) (vpk) (vpk) i