mot · FW021561 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. om begränsning av stadsplaneläggning till samhällsägd mark. En grundläggande förutsättning för att kommunerna skall kunna genomföra en socialt inriktad bostadpolitik är att de på ett effektivt sätt kan disponera över marken. Detta förutsätter långsiktiga markförvärv till rimliga priser. Arbetarrörelsens efterkrigsprogram angav målsättningen att all mark skulle kommunaliseras och upplåtas mot tomträtt. , efter det att detta viktiga mål ställdes upp, kan vi konstatera att man inte kommit särskilt lång när det gäller att förverkliga det. har en mycket stor folkomflyttning skett till de regioner som kapitalet funnit lönsammast och då främst till de tre storstadsregionerna. När det gäller samhällets markbehov för bostadsbyggande kan det med fog påstås att kommunerna i vissa regioner är sämre rustade än vid slut. Det gäller i huvudsak storstadsregionerna och då främst . Enligt yttrande till Regionplan 70 för ligger av bostadsbyggandet i riket som helhet på kommunägd mark, medan motsvarande siffra för är . påpekar att en betydligt större andel av nyproduktionen i låg på kommunägd mark huvudparten av bostadsbyggandet i regionen skedde inom . Ju snabbare expansionen sker desto mer blir kommunerna beroende av privata markägare. Tilläggas bör att de två största städerna, och , dessutom torde ha de största svårigheterna när det gäller att hävda sig mot enskilda stora markägare vid ny- och ombyggnad inom stadskärnorna. De blygsamma åtgärder som vidtagits i form av förköpsrätt samt möjligheter till mark- och tomträttslån för kommunerna löser inte problemen. Skall den genomförda ändringen av expropriationslagen få verklig betydelse förutsätter det bl. a. att lånefonden för kommunala markförvärv tillförs kraftigt ökade resurser. Den kommunala förköpsrätten förblir i många fall illusorisk, då kommunerna får träda in som köpare på det orimliga villkoret att de betalar det pris som överenskommits emellan köpare och säljare. Ändringarna i expropriationslagstiftningen ger inte kommunerna någon möjlighet att få markpriset vid övertagna köp prövat. Den starka koncentrationen inom byggbranschen med sammanflätning av privatbyggmästare, byggnadsmaterialproducenter och de stora affärsbankerna till konsortier, som köper upp stora markområden, har lett till att många kommuner blivit mer beroende av stora privata markägare. Expansionskommunernas planering blir alltmer långsiktig. Dispositions-, grund- och regionplaner ger redan på planeringsstadiet anvisningar om vilken mark som skall användas för bostadsbyggande och serviceändamål. Där kommunerna saknar resurser för markköp träder de stora privata byggkonsortiema in som markköpare för att skaffa sig byggmonopol. Genom sitt markägande påverkar de vid planeringen också miljöutformning och sociala funktioner. Från näringslivets håll och dess förespråkare i har påståtts att det inte råder någon fri konkurrens i bostadsbyggandet. Man har då syftat på de kommunalt ägda bostadsproduktionsföretagen och menat att dessa utan anbudstävlan fått bygga bostäder till sitt eget självkostnadspris. De mest utsvävande belackarna av kommunala produktionsbolag har t. o. m. påstått att dessa varit en av orsakerna våldsamma hyresstegringar. I denna motion skall inte tas upp någon polemik mot dessa påståenden eller visas på siffror vad hyrorna uppgår till i kommunalt ägda och producerade bostäder, jämförda med hyrorna i bostäder som byggts i privat regi på privatägd mark, utan här skall endast argumenten för den fria konkurrensens välsignelse granskas. Det är ju bekant att byggföretagen bedrivit och bedriver en omfattande integration vertikalt och horisontalt, dvs. blir medintressenter eller ägare av materialindustrier, åkerier, underleverantörer och andra företag som har anknytning till branschen som man bildar fastighetsoch förvaltningsbolag som tar hand om de färdiga produkterna. Vidare har de köpt upp väldiga markområden för kommande byggnation i egen regi. Förutom att markpriserna trissats upp skyhögt, så är det vanligt att byggnadsföretaget vid försäljning av markområden avkräver byggherren ytterligare ersättningar, om företaget inte självt får bygga projektet. Detta innebär ju en verklig snedvridning av konkurrensen och får till följd att byggnadsföretag, som inte spekulerat i markköp, omöjligt kan hävda sig i en anbudskonkurrens, oavsett hur tekniskt avancerade byggmetoder de än har. På produktionsstadiet i byggprocessen kan man verkligen tala om att konkurrens saknas. En metod att komma till rätta med problemet vore kanske att införa ett förbud för byggnadsföretag att köpa och sälja mark. Med vetskap om kapitalets integration och förmåga att kringgå dylika förbud ter sig en sådan lag inte särskilt meningsfylld. En jämförelse med bankernas holdingbolag kan räcka. Från vpk.s sida har upprepade gånger väckts förslag om en lagbestämmelse om att endast samhällsägd mark får stadsplaneläggas. Det är alldeles uppenbart att en sådan lagbestämmelse skulle ha mycket stor betydelse för att hindra ytterligare spekulativa markköp från de privata byggkonsortiemas sida. Den skulle också vara ett starkt vapen i händerna på kommunerna när det gäller att i ägo överföra mark som byggkonsortiema köpt upp. Vederbörande utskott förutsättes utarbeta erforderlig lagtext. Med stöd av det ovan anförda föreslås att beslutar att till byggnadslagen fogas en bestämmelse om att endast samhällsägd mark får stadsplaneläggas. (vpk) i (vpk) i (vpk) i