mot · FW022008 · 1973-10-10 00:00:00 — Motioner nr 20082009 ar 1973 i anledning av Kungl. Majrts proposition 1973:131 med förslag till ändringar i bestämmelser om kriminalvård i frihet, m. m. I proposition nr 131 föreslås vissa ändringar i den lagstiftning som reglerar övervakning vid kriminalvård i frihet. a. föreslås en begränsning av domstolarnas och frivårdsorganens möjligheter att meddela särskilda föreskrifter för den övervakade. Enligt motionen kan det ifrågasättas om denna begränsning främjar strävandena att skapa ändamålsenliga alternativ till frihetsstiaffen och göra det möjligt att i ökad omfattning använda kriminalvård i frihet. Ju mer man utsträcker användningsområdet för kriminalvård i frihet, desto större inslag av svårbehandlade personer blir det fråga om och desto mindre enhetlig grupp bildar de övervakade. Vid en sådan utveckling förefaller det mera naturligt att öka möjligheterna till differentiering av behandlingen inom frivården än att i enlighet med propositionens förslag minska möjligheterna härtill. Med denna utgångspunkt föreslås i motionen att man bibehåller nuvarande möjlighet att ge föreskrift om förfogande över arbetsförtjänst eller andra tillgånger och om förbud att använda alkoholhaltiga drycker ävensom annan liknande föreskrift. Vidare föreslås en viss förlängning av prövotiden efter villkorlig frigivning från fängelsestraff. I propositionen 1973:131 föreslås vissa ändringar i den lagstiftning som reglerar övervakning vid kriminalvård i frihet. Ändringarna syftar till en viss förkortning av övervakningstiden vid skyddstillsyn, en begränsning av möjligheterna för domstol och frivårdsorgan att meddela särskilda föreskrifter för den som dömts till skyddstillsyn eller frigivits från kriminalvårdsanstalt samt ökad möjlighet att föra talan mot beslut av frivårdsorgan. Mot den föreslagna ökade möjligheten att föra talan är enligt min mening intet att invända. Däremot vill jag ifrågasätta om ändringsförslagen i övrigt främjar strävandena att skapa ändamålsenliga alternativ till frihetsstraffen och på så sätt göra det möjligt att i ökad omfattning använda kriminalvård i frihet. Ju mer man utsträcker användningsområdet för kriminalvård i frihet, desto större inslag av svårbehandlade personer blir det fråga om. De övervakade kommer också att utgöra en alltmer oenhetlig grupp. Vid en sådan utveckling förefaller det mig vara mera naturligt att öka möjligheterna till differentiering av behandlingsåtgärderna inom frivården än att i enlighet med propositionens förslag minska möjligheterna härtill. Det finns därför enligt min mening anledning att noggrant granska förslagen till begränsningar i möjligheterna att meddela särskilda föreskrifter. En del av de föreslagna begränsningarna är huvudsakligen av formell art och torde åtminstone främst åsyfta att främja en lämplig och såvitt möjligt enhetlig praxis hos domstolarna och frivårdsorganen. Detta syfte är självfallet lovvärt och synes också ha fullföljts på ett sätt som kan godtagas. De övriga begränsningarna är enligt min mening onödiga men torde i flertalet fall inte behöva försvåra frivårdsarbetet i någon påtaglig grad, i vart fall inte om övervakningsarbetet i enlighet med propositionens intentioner kan effektiviseras i andra avseenden genom ökade resurser och på annat sätt. På tre punkter anser jag det emellertid vara angeläget med modifikationer i propositionens förslag, nämligen när det gäller förslagen att upphäva de nuvarande möjligheterna att lämna den övervakade dels föreskrift om förfogande över arbetsförtjänst eller andra tillgångar, dels föreskrift med förbud att använda alkoholhaltiga drycker och dels annan liknande föreskrift än de i lagrummet, 26 kap. 15 § , särskilt uppräknade. Vid remissbehandlingen av den departementspromemoria som ligger till grund för propositionen var meningarna delade på de nu angivna tre punkterna (prop. s. 2931). Departementschefen anför (prop. s. 38) till stöd för den i propositionen intagna ståndpunkten beträffande föreskrift om förfogande över arbetsförtjänst eller andra tillgångar att sådan föreskrift redan nu synes förekomma mycket sparsamt och att det torde vara svårt att finna fall då bestämmelserna om dessa föreskrifter kan få en ändamålsenlig och realistisk tillämpning. I fråga om föreskrift med förbud att använda alkoholhaltiga drycker eller annan liknande föreskrift, varmed enligt departementschefen (prop. s. 38) vid bestämmelsens tillkomst främst torde ha åsyftats förbud att använda narkotika, anför departementschefen att de fall då det eventuellt skulle kunna vara meningsfullt med en föreskrift av det slag som det här är fråga om är mycket fåtaliga samt att erfarenheten har visat att den nuvarande möjligheten att meddela föreskrift utnyttjats i alltför vid omfattning. Vad först angår föreskrift om förfogande över arbetsförtjänst eller andra tillgångar torde det vara riktigt att sådan föreskrift förekommer mycket sparsamt. I undantagsfall kan det emellertid enligt min mening vara av värde att kunna ge föreskriften. Om en övervakad som har alkohol- eller narkotikaproblem t. ex. erhåller ett arv, kan detta leda till ett omfattande missbruk av alkohol resp. narkotika. En möjlighet för den lokala övervakningsnämnden att hindra att hela arvet utbetalas på en gång kan då minska risken för ett sådant missbruk. Exempel på resultat av en sådan föreskrift respektive underlåtenhet att ingripa i den angivna situationen torde kunna hämtas från det praktiska frivårdsarbetet. Att de fall där föreskriften kan bli aktuell är förhållandevis fåtaliga bör enligt min mening inte leda till att man utesluter möjligheten där en föreskrift är befogad. Jag anser därför att nuvarande möjlighet bör finnas kvar, gärna med den precisering av förutsättningarna som föreslås i 26 kap. 15 § för övriga föreskrifter. I fråga om föreskrift med förbud att använda alkoholhaltiga drycker eller annan liknande föreskrift har säkerligen alkoholförbud åtminstone tidigare meddelats i något för vidsträckt omfattning. Enligt min mening bör den i vart fall i regel inte meddelas annat än i samförstånd med den det gäller. I mitt arbete i domstol och som ordförande i lokal i frihet har jag emellertid åtskilliga gånger mött en önskan från den dömde respektive den övervakade att erhålla ett alkoholförbud som stöd inte minst i förhållande till kamrater som vill bjuda på sprit. Det skulle därför enligt min mening vara olyckligt att helt slopa möjligheten till föreskrift om förbud att använda alkohol. Motsvarande torde, om också rent praktiskt måhända i mindre grad, gälla förbud att använda narkotika. Med den precisering som förutsättningarna för föreskrift föreslås få i 26 kap. 15 § bör man kunna räkna med att föreskriften skulle komma att användas endast när den fyller en rimlig och realistisk uppgift. Det bör framhållas att annan liknande föreskrift hänför sig till samtliga i nyssnämnda lagrum särskilt uppräknade föreskrifter. Bestämmelsen kan därför användas även i sådana fall som inte förutsetts men som är av liknande slag som de i lagrummet uppräknade. En sådan användning kan ibland vara av värde och bör därför inte uteslutas. I detta sammanhang vill jag på en punkt ifrågasätta en ändring av annat slag än den som föreslås i propositionen. Det gäller prövotiden vid villkorlig frigivning. Enligt 26 kap. 10 § skall i beslut om villkorlig frigivning fastställas en prövotid av minst ett och högst eller, om den tid som återstår av straffet vid frigivningen överstiger , högst . I praxis torde i flertalet fall prövotiden bestämmas till minimitiden . Orsaken härtill torde vara att det som regel är svårt eller omöjligt att redan i beslutet om frigivningen förutse hur lång prövotid som behövs och att det finns möjlighet för övervakningsnämnd att enligt 25 kap. 18 § förlänga prövotiden med högst . Denna möjlighet till förlängning föreslås emellertid nu skola försvinna. Då bestämmelserna i 25 kap. 10 § om fastställande av prövotid erhöll sin nuvarande lydelse , övervägdes en längre minimitid, närmast . Såvitt jag nu kan erinra mig från riksdagsbehandlingen avvisades tanken prövotid som minimum främst med hänvisning till frivårdens knappa resurser. Då dessa resurser numera väsentligt förstärkts samt möjligheten för övervakningsnämnd att förlänga prövotiden föreslås borttagen, förefaller det mig lämpligt att nu överväga en höjning av minimitiden till med möjlighet för övervakningsnämnd att besluta om upphörande av övervakning på motsvarande sätt som vid skyddstillsyn. En fängelsevistelse torde ofta försätta vederbörande i en sådan social situation vid frigivningen att en övervakning under endast kan visa sig för kort, med förnyad kriminalitet som följd. Jag vill understryka att övervakningsnämnd på samma sätt som vid skyddstillsyn bör besluta om upphörande av övervakning av villkorligt frigiven så snart detta visar sig lämpligt. På grund av vad ovan anförts hemställer jag att vid behandlingen av propositionen 1973:131 måtte för sin del antaga nedan angiven lydelse av följande lagrum i : 26 kap. 10 § (ingen ändring enligt propositionen): 1 beslut om villkorlig frigivning skall fastställas en prövotid av minst två och högst eller, om den tid som vid frigivningen återstår av straffet överstiger , högst . 2.26 kap. 15 § första stycket (vissa ändringar enligt propositionen): När det finnes skäl att antaga att den frigivne för sin anpassning i samhället behöver stöd av särskild föreskrift om vad han har att iakttaga , må sådan föreskrift meddelas eller tills vidare. Särskild föreskrift må avse 1. vistelseort eller bostad , högst åt gången, 2. förfogande över arbetsförtjänst eller andra tillgånger , högst åt gången, 3. utbildning eller arbetsanställning, 4. förbud att använda alkoholhaltiga drycker, 5. läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling i eller utom sjukhus eller annan dylik inrättning, 6. annan liknande föreskrift."