mot · FW021472 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. om ett sysselsättningspolitiskt handlingsprogram. Frågan om arbetslösheten och den framtida sysselsättningen är dagens mest brännande fråga för folkets stora flertal i . Den är också en av det kapitalistiska världssystemets ödesfrågor. Krisen i är en spegling av kapitalismens allmänna kris. Dess orsaker ligger djupare än i den tillfälliga konjunkturen. Krisen har varit på väg . Under delar av rådde i stort sett full sysselsättning i , i den klassiska meningen att antalet arbetstillfällen var lika stort eller något större än antalet som önskade arbete. Läget började ändras strax och slog efter 1965 definitivt om. Ända märktes en stegring av arbetslöshet och undersysselsättning. Den genomsnittliga traditionella arbetslösheten ökade sakta, och de undersysselsatta grupperna, omskolningsfall, folk i skyddad sysselsättning, beredskapsarbetare ökade i antal. Dessa olika kategorier hade t. o. m. utgjort små marginalgrupper. Totala antalet personer i omskolning, beredskapsarbete, skyddat arbete och arkivarbete utgör när detta skrives över 100 000. De i traditionell mening arbetslösa utgör f. n. också över 100 000. Deras antal har fördubblats . Antalet personer som av arbetsmarknadsskäl tvingats ta deltid uppgår till ca 90 000. Antalet s. k. latent arbetslösa är ungefär lika stort. Ett stigande antal människor har förtidspensionerats av arbetsmarknadsskäl. Det har skapats en särskild arbetsmarknad vid sidan av den öppna. Det cyniska uttrycket härför är höga förvaltningstjänstemän och politikers tal om A-laget och B-laget på arbetsmarknaden. Den djupare orsaken till denna utveckling ligger i det kapitalistiska systemet som sådant. Inga statistiska manövrer kan dölja att en avgörande förändring inträtt i den svenska kapitalismens allmänna och sysselsättningsmässiga tillväxt . De förvärvsarbetandes antal enligt folkräkningarna har ökat med grovt taget 100 000. Det har minskat med 24 000. har, enligt vad även regeringen erkänner, fortsatt minskning inträffat i sysselsättningen. Minskningen är uppenbar även när man inräknar antalet deltidsarbetande som i och för sig haft en tendens att öka. har för övrigt spårats en klar tendens till att ersätta heltidsarbetande med deltidsarbetande. Faktorerna bakom dessa kroniska tillväxtproblem är flera. De hör alla samman med den svenska kapitalismens utvecklingsstadium. Huvudfaktorn är den ständiga, lagbundna förskjutningen mellan fast kapital (produktionsmedel) och variabelt kapital (löner) till det förras förmån. Vid varje given ny investering blir effekten på sysselsättningen allt mindre. Stora nyinvesteringar kan göras utan någon sysselsättningsökning alls. är ett imperialistiskt land det exporterar kapital. Kapitalexporten har tagit fart fr. o. m. Kapital strömmar ut till andra delar av den kapitalistiska världen. Detta minskar givetvis tillväxten i hemlandet. De krav arbetslivet ställer på prestation och disciplin har gjort arbetsköparna alltmera benägna att sortera ut människor som de inte anser motsvara kraven. Följden blir en växande grupp av utslagna som har svårt att över huvud komma in på någon reguljär arbetsmarknad igen. Kapital koncentreras geografiskt alltmer. Följden blir att allt fler bygder får allvarliga sysselsättningsproblem. Existensen av sådana kroniska depressionsområden förvärrar arbetslösheten. Den växande arbetslösheten och undersysselsättningen hotar få allvarliga följder för de lönarbetandes hela ekonomiska ställning, deras sociala standard och politiska inflytande. Detta hot gör sig gällande på en rad olika sätt. Existensen av en stor armé arbetslösa och undersysselsatta försämrar hela lönarbetarklassens lönepolitiska position. Den gör det möjligt för storfinansen, regeringen och LO-ledningen att driva sin återhållsamhetspropaganda i aktuella och framtida lönerörelser. Arbetslösheten får också för lönarbetarna ogynnsamma fördelningspolitiska effekter. För det första drabbar följderna av krisen oftast de redan dåligt ställda lågavlönade, ungdomar som kommer direkt från utbildningen, kvinnor, människorna i avfolkningsområdena. Klyftorna mellan dem och alla övriga kategorier ökar. Dessutom måste den växande armén av arbetslösa och undersysselsatta, det ständiga B-laget, på något sätt hjälpligt försörjas. Det sker via verksamhet där de inte tillåts vara produktiva i samma utsträckning som på en normal arbetsmarknad. Det sker via arbetslöshetskassor och socialförsäkring, via socialbudgeten osv. Kostnaderna härför, liksom för den växande AMS-byråkratin, täcks bl. a. med ökade kommunalskatter, ökad moms. Detta är en omfördelning mellan två olika skikt inom arbetarklassen. Kapitalet dräs inte in. Det slipper betala följderna av sin egen kris. Detta ökar likaledes klassklyftorna i samhället. Genom tendenserna till standardminskning för stora grupper har kvinnornas inträde på arbetsmarknaden som normalt är ett uttryck för frigörelse delvis blivit ett ekonomiskt tvång. Detta skärper diskrimineringen av kvinnor på arbetsmarknaden. Det är kvinnorna som svarar för den stora ökningen av deltidsarbetande, vilka från arbetsköparsynpunkt är billiga. Krisen gör också att kvinnorna får svårare att konkurrera med männen i manligt dominerade yrken än vad fallet är vid högkonjunktur och full sysselsättning. Slutligen får krisen till följd att det kommunala skatteunderlaget utvecklas otillräckligt. Följden blir nedskärningar i investeringarna som bl. a. går ut över barnstugorna. Kapitalismen kan inte skapa tillräckligt med arbete. En politisk kraft utgående från lönarbetarna måste gripa in i processen. Staten i det kapitalistiska samhället är en borgerlig stat. Dess huvuduppgift är att försvara det etablerade samhället och rådande ägandeförhållanden. Men liksom lönarbetarna genom kamp och enighet kan tvinga privatkapitalet till eftergifter, kan det också på samma väg tvinga staten till eftergifter. Sysselsättningskrisen är en följd av kapitalismens inneboende utvecklingslagar. Dessa kan upphävas först när samhället befriat sig från kapitalismens tvångströja. Men detta betyder inte att dagens arbetslöshetskris skall vänta på sin lösning till dess förutsättningarna för en avgörande socialistisk omvälvning föreligger. Tvärtom skapas socialismens förutsättningar ur den dagliga kampen. De uppstår inte plötsligt och ur ett tomrum i en revolutionär situation. Genom skärpt försvars- och intressekamp från lönarbetarnas sida växer medvetandet. Genom att framtvinga eftergifter av staten och kapitalet kommer man alltmer de avgörande stridsfrågorna inpå livet. Kräver lönarbetarna ett stort statligt program för att skapa arbete, kommer de att finna att detta skärper nödvändigheten av en slutgiltig övergång till socialismen som system. Hur stort är sysselsättningsproblemet i ? Hur många arbeten behöver skapas för att rätten till arbete skall bli en realitet för alla? Svaret beror av många faktorer, som är svåra att exakt ange. Det beror t. ex. av studiefrekvensen, av hur snabbt kvinnornas ekonomiska frigörelse sker, i hur stor utsträckning hemarbete föres över på kollektiva institutioner. Det beror också på totalbefolkningens framtida storlek; denna i sin tur beror mycket av invandringen. Några exaktare kalkyler kan inte göras annat än med hjälp av ett dataprogram. En mycket grov bedömning kan emellertid göras. Den ger ungefär följande resultat. Om man räknar med en hög studiefrekvens för befolkningen under , en förvärvsintensitet för kvinnor i gruppen på , en indragning av alla arbetslösa och undersysselsatta på den reguljära arbetsmarknaden, får man vid en totalbefolkning för riket på ca 9 miljoner ett behov av åtminstone 4,5 miljoner heltidsarbeten (som givetvis i viss utsträckning kan delas i deltidsarbeten). Jämfört med nuläget betyder det ett tillskott av 900 000 nya arbetstillfällen. Skulle sysselsättningstrenden ha en inneboende tendens att bli sämre än vad som svarar mot oförändrat antal arbetstillfällen, måste tillskottet därutöver kompensera detta. Om man förkortar den allmänna arbetstiden med, låt oss säga, reduceras behovet med grovt taget hälften. Men även då rör det sig alltså om ett behov, som under alla omständigheter räknas i hundratusentals nya arbetstillfällen. Detta ger de första nödvändiga utgångspunkterna för förståelse av problemets väldiga storleksordning. Det framgår också klart, att detta problem kan kapitalismen inte lösa. Att förhållandena för övrigt inte blivit ännu värre än de faktiskt är beror bl. a. på att den offentliga sektorn har ökat sitt antal sysselsatta och därmed kompenserat nedgången på den rent privata sektorn. Ett statligt program för att skapa arbete blir i sin första del ett industripolitiskt program. Det måste innefatta en omfattande, aktiv och självständig statlig företagsamhet och produktion. Men det stannar inte vid detta. Programmet måste också få en kvalitativt annorlunda inriktning än kapitalistiskt produktionsliv. Det måste innefatta investeringar för att förbättra standarden ur andra, kvalitativa, aspekter än blott högre produktion. Det bör alltså inrikta sig på de stora sociala bristområdena. Det bör söka åstadkomma en omprioritering av investeringsbehoven i folkflertalets intresse. Den statliga industrin skall också göras till en pionjär när det gäller demokratiska beslutsmetoder och mobilisering av de arbetandes kunnande och självständiga, skapande förmåga. På denna väg kan programmet, även om det måste börja genomföras under kapitalistiska förhållanden, förebåda och förbereda övergången till socialismen, där vinstmaximering och rovdrift ersatts som produktionssystemets vägledare av den sociala nyttan, definierad som folkflertalets rätt till arbete, samt ett standardbegrepp som omfattar de för folkflertalet och dess framtid väsentliga kvalitativa kraven på den totala livsmiljön. Ett statligt produktions- och sysselsättningsprogram har alltså flera olika sidor. Grovt taget kan man skilja på åtgärder av fyra huvudtyper: a) nya statliga industrier, dvs. direkt tillväxtfrämjande produktionsinvesteringar, b) ett stort forskningsprogram, där man investerar för snabbare framtida teknologiskt avancemang, c) investeringar i sociala bristområden, dvs. satsningar med icke-ekonomiska motiv men med viktiga sysselsättningspolitiska och delvis även produktivitetsfrämjande effekter, d) investeringar i trafikapparaten, vilka utgör en mellantyp mellan a) och c) med hänsyn till sin karaktär, e) lagstiftningsåtgärder som förbättrar sysselsättningsläget dessa åtgärder har andra sociala bieffekter av progressiv natur. Statsindustrierna bör genom sin framtida inriktning och lokalisering söka bli drivmotorer för den ekonomiska utvecklingen i regionerna. I denna mening blir de alltså basindustrier. Programmet bör tidsmässigt läggas upp utifrån ett dubbelt perspektiv dels ett perspektiv , där sysselsättningsproblemen mer angrips, dels ett långsiktsperspektiv som sträcker sig åtminstone något bortom . Det senare måste framför allt innefatta energiaspekten och framtidsforskningen. Följande mer konkreta punkter bör ingå i ett sådant program: Flera olika industrityper kan här anses lämpliga för initiativ: a) lätt verkstadsindustri med metallmanufakturprodukter b) specialindustri för avancerade motorer och utrustning för transportsektorn c) maskinindustri för tillverkning av produktionsmaskiner för den övriga metallindustrin d) statlig industri för bearbetning av metallskrot e) industri för bearbetning av specialmetaller detta projekt måste planeras på någon sikt och läggas upp bl. a. med tanke på framtida metallbrist. Av den statliga metallindustrin bör de första enheterna lokaliseras till . Därnäst bör södra , och exempelvis Kalmarbygden komma i fråga. Statsindustri inom anläggnings- och konstruktionssektorn a) industri för miljöskyddsanordningar, reningsanläggningar etc. med avancerad framtidsinriktning b) industri för uppvärmnings- och isoleringstekniska produkter och anläggningar. Statsindustri inom elektronik- och dataindustrin Denna starkt forskningsbetonade framtidsbransch bör bli helt statlig redan under nuvarande samhällsförhållanden. Forskningsresurserna bör samlas i nationell hand. Det utländska kapitalet bör hållas utanför denna maktpolitiskt viktiga bransch. Demokratisk insyn är här särskilt väsentlig. Takten i utbyggnaden bör ökas. Den växande elektroniska industrin och dataindustrin kan lämpligen i första hand komma i fråga för Östgötaregionen. Statlig kemisk och kemisk-teknisk industri a) Statligt oljeraffinaderi - betydelsen härav ökar med oljeberoendet och angelägenheten av att hålla oljekostnadema tillbaka så mycket som möjligt inför den väntade prisstegringstrenden. Raffinaderiet, som miljömässigt måste förses med starkt avancerad teknik, bör förläggas till Bergslagsområdet. b) Industri för avancerad specialförädling med olja som bas. Detta är i hög grad en framtidsindustri. Föreligger de handelspolitiska förutsätt ningarna för utnyttjandet av sovjetisk olja, kan en lokalisering till sydöstra diskuteras, i annat fall kan , eller komma i fråga. c) Träkemisk industri för utveckling av nya linjer inom skogsproduktförädlingen. Den ensidiga massainriktningen inom skogsindustrin bör motverkas med hänsyn till dess internationella konkurrensproblem och dess för skogsdriften negativa miljökonsekvenser. Träkemisk industri bör lämpligen förläggas till mellersta . Utbyggnad och fullständig nationalisering av atom- och atomreaktorindustrin Forsknings- och utvecklingsarbete bör läggas helt i nationell hand, inte som delvis handhas av amerikanska eller svenska multinationella företag. Slut på järnvägsnedläggningarna. Eftersläpningen inom järnvägsväsendet och övrig kollektiv trafik tas igen. Snabba investeringar för att ersätta nedsliten och föråldrad materiel. Särskild uppmärksamhet och satsning på framtidsbetonade lokomotivtyper. Ökade investeringar i säkerhetssystemen. Slut på idéerna om enmansbemanning på vissa tåg. Ombyggnad av sträckor och bangårdar, där detta är nödvändigt för att kunna öka hastighet och övrig prestation i enlighet med järnvägens faktiska potential. Förlängning av ostkustbanan. Investeringarna i transportsektorn kommer att få produktivitetsfrämjande effekter vid sidan av de sysselsättningspolitiska. De kommer också att få betydelse för och andra glesbygders kommunikationsstandard. Utbyggnad av kommunala kraftvärmeverk med statligt stöd i snabbare takt än som förutsätts i CDL:s nuvarande prognoser. Med nuvarande orationella och råvaruförslösande typ av kärnreaktorer kan temporärt och i väntan på en framtida lösning av fusionskraftens praktiska problem en utbyggnad av de rationella och från miljösynpunkt förhållandevis lätthanterliga lokala kraftvärmeverken vara motiverad, åtminstone i åtskilliga tätorter. Starkare investeringar i framtidsforskning och brett tekniskt kunnande Ökade insatser och starkare prioritering av framför allt forskningen på energiområdet. Utarbetande av program för omskolning och uppskolning av breda skikt av de arbetande till en högre teknisk och naturvetenskaplig kunskapsstandard. Tekniskt-naturvetenskaplig omskolning av delar av humanistöverskottet. I särskild motion till årets riksdag föreslår vpk att en arbetsgrupp, gemensam för civil-, social- och inrikesdepartementen, skall tillsättas för att utarbeta ett program för social och fysisk sanering speciellt av de s. k. betongslumområdena och vissa halvcentrala bostadsområden, vilka gravt bullerstörs och pressas av cityexpansion. Ett sådant program skulle komma att innehålla a) extra gatuinvesteringar för avledande av störande trafik ur äldre bostadsområden och för ökad säkerhet åt gångtrafik b) förnyelse eller förbättringar av den yttre miljön i en rad s. k. betongslumområden c) speciella socialpolitiska och socialmedicinska insatser, främst i sådana bostadsområden där problemen i dessa stycken gjort sig gällande i form av ekonomisk misär, s. k. anpassningsbesvär, subkulturer bland ungdomen osv. d) investeringar i bristsektorer på servicesidan här blir framför allt utbyggnaden av barnstugorna den viktigaste punkten. Den aktuella och väntade kommunalekonomiska situationen riskerar att starkt drabba just denna utbyggnad, något som med statligt stöd måste förhindras. Bristproblemen är på detta område redan i utgångsläget avsevärda. Vid en förvärvsfrekvens av t. ex. bland mödrar med barn måste 360 000 barn få tillsyn, flertalet inom ramen för kollektiva institutioner. Detta kräver dels betydande anläggningsinvesteringar, dels med en god vårdstandard en personal på minst 90 000100 000 personer. Alla dessa investeringar ökar sysselsättningen i de större städerna. De påverkar såväl byggsektorn som service- och administrationssektorn. a) Ökad takt i utbyggnaden av reningsanläggningar för luft och vatten. Strängare praxis bör införas för att tvinga industrin att följa miljöskyddslagens ursprungliga intentioner. b) Ökade saneringsinsatser för redan förstörda vattendrag eller degenererade landskap. Sociala lagstiftningsåtgärder med sysselsättningsfrämjande effekt a) stegvis förkortning av den allmänna arbetstiden b) väsentligt vidgade möjligheter till frivillig förtidspensionering c) skärpta regler för standarden på undervisning och vård med krav på tätare personalbesättning, mindre undervisningsklasser o. d. Insatser över ett så brett fält, som skisseras i dessa 11 punkter, ställer betydande anspråk på kapitalsidan. Behovet kan primärt fyllas via ATP-fonderna. a. bör man i stället för att genom dem furnera privatindustrin med kapital reservera detta för de nya statliga och statligt-kommunala initiativen. Därutöver bör idén om en särskild fondavgift för alla företag över en viss minimistorlek diskuteras som en kompletterande väg i kapitalförsörjningen. Vid den expansion som skulle inträda med ett genomförande av det sysselsättningspolitiska programmet kan sparandet i och för sig väntas öka, förutsatt att priskontrollerande åtgärder dämpar inflationstendenserna. Programmet innebär i sina konsekvenser en betydande förskjutning i investeringarnas prioritering i riktning mot mer forskning, mer satsning på utpräglade framtidsbranscher samt på icke-kommersiella investeringar. Detta kan givetvis snabbt leda till konflikter med det privata kreditväsendet som kontrolleras av storfinansen. kommunisterna har i särskild motion till årets riksdag krävt och framlagt skälen för ett förstatligande av de privata affärsbankerna. Mot bakgrund av vad som anförts hemställes att hos regeringen begär ett brett sysselsättningspoli tiskt handlingsprogram omfattande bl. a. statliga basindustrier i skilda regioner, b. ökad satsning på framtidsforskning och framtidsbetonade branscher, c. särskilt investeringsprogram för sociala och miljömässiga bristområden. (vpk) i (vpk) i