mot · FW02874 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. angående de äldres bostadssituation. De äldres förhållanden är en av 1970-talets centrala angelägenheter. Antalet personer var 1960 ca 750 000. är motsvarande antal ca 1 200 000. Mer än 1 miljon svenskar kommer då att vara . Detta äldre-Sverige får inte bli ett passivitetens och undanskuffandets samhälle. De äldre måste få känna att samhället vill leva i rytm också med dem. Ekonomisk trygghet kan de äldre få genom goda pensionssystem. Dessa bidrar också till den sociala tryggheten. Men tryggheten måste bli ett totalt begrepp för de äldre. Det innebär att en äldre person också skall ha rätt att bestämma sin egen aktivitet, som exempelvis om han eller hon vill förvärvsarbeta efter pensioneringen. De äldre har i stor utsträckning samma variation i intressen och samma problem som yngre människor. Det är därför fel att helt renodla de äldres situation och enbart sätta in samhällets åtgärder som ett stöd till en viss ålderskategori. De svagheter samhället i stort lider av drabbar också de äldre. Personalbrist inom sjukvården, social kontaktlöshet i storstaden, orättvisor i skattesystemet är exempel på missförhållanden inom samhället, som också de äldre får känna av. De äldre kan dock drabbas hårdare än yngre människor, t. ex. av den otrygghet på gator och torg som gör att många inte törs röra sig fritt i framför allt de stora städerna. I ett centralt avseende är de äldre sämre ställda än de yngre. När de upphör med sitt yrkesarbete mister de ofta kamrater och kontakter och blir i många fall starkt isolerade. Denna minskade kontakt måste aktivt motverkas genom ökade insatser av samhället och organisationerna men också av de äldre själva. Samhället har ett ansvar för att ge den som närmar sig pensioneringen en mera grundläggande information om omställningen från arbetsliv till pensionärstillvaro. Även om en rad åtgärder vidtas för att bereda meningsfull sysselsättning också åt de äldre som kan och vill ha sådan sysselsättning, kommer även framgent många att avbryta all yrkesverksamhet vid en viss ålder. Det är då angeläget att samhället medverkar till att, förutom alla andra åtgärder och konkret information om sociala förmåner, ge de äldre en beredskap att på ett positivt sätt klara av en ny livssituation. Det grundläggande syftet med samhällets åtgärder måste dock vara att också de äldre skall ges praktiska möjligheter att leva ett normalt liv så som de själva helst önskar. Det är här nödvändigt att fortsätta, utvidga och förbättra de insatser som påbörjats . Enligt Råd och anvisningar har den öppna vården i huvudsak två syften: Man vill att de äldre skall kunna bo kvar i sina hem även om förmågan att sköta de dagliga sysslorna försvagas eller saknas. Individen får härigenom behålla en självständig tillvaro. Det är önskvärt att de äldre får tillgång till den stimulans som ligger i personliga kontakter, sysselsättning och förströelse. långtidsutredning har pekat på att en utbyggnad t. ex. av den sociala hemhjälpen förutom alla andra positiva följder får stor och direkt betydelse för att avlasta den institutionsbundna vården. Antalet äldre personer som fick del av den kommunala hemhjälpen uppgick till ca 290 000 mot 40 1963. Det är viktigt att denna verksamhet kan fortsätta att utvidgas. De statligt stödda försök med en rad olika former av hemservice som bedrivits i en del glesbygdskommuner har visat att behoven av sådana serviceinsatser för bl. a. de äldre är betydande och verkningarna mycket positiva. S. k. dagcentraler, i vilka en rad olika verksamhetsgrenar samlas, bör också snabbt byggas ut. Dagcentralerna skall stå öppna för alla, varigenom de så viktiga kontakterna över åldersgränserna befrämjas. En aktiv uppsökande verksamhet måste bedrivas i kommunerna. Härigenom kan de brister som finns kartläggas och åtgärder som förbättrar situationen för de äldre vidtas. Varje nybliven pensionär bör erbjudas en hälsokontroll, som ett inledande moment i den uppsökande åldringsvården. Inte minst väsentligt är att samhället, bl. a. med hjälp av den uppsökande verksamheten, medverkar till att bryta ensamhet och underlätta kontakter. Ett förslag som här bör prövas i större omfattning är att indela kommunen i distrikt, kvarter eller dylikt och utse en särskild person som svarar för fortlöpande kontakt med de äldre inom distriktet. Kontaktmännen kan ge råd och upplysningar, anmäla eventuella hjälpbehov etc. I denna verksamhet skulle också olika föreningar med fördel kunna kopplas in. Ett sådant system skulle vidare kunna utgöra en väsentlig del i en fungerande information till de äldre. Informationsfrågorna måste ägnas betydligt större uppmärksamhet. Alla pensionärer t. ex. bör av kommunen informeras om den sociala hemhjälpen, vad servicen innebär, vad den kostar, vart man skall vända sig för att få hjälp etc. Det måste därvid också klarläggas att social hemhjälp är en service. Frikostigt stöd till frivilligorganisationernas verksamhet, då inte minst pensionärsföreningarna, bör kunna bidra såväl till bättre information som till ökad social aktivitet. Ideella organisationer har stora möjligheter att samla de äldre till stimulerande aktivitet tillsammans med andra åldersgrupper. I det följande skall vi koncentrera oss på två huvudområden där samhälleliga insatser är av central betydelse, om den målsättning det föregående resonemanget byggt på skall kunna förverkligas: att de äldre skall kunna leva ett normalt liv präglat av aktivitet och trygghet. Möjlighet till egen bostad är målet för en allmänt omfattad politik. Vi anser att detta bör gälla även för de äldre. De gamla måste praktiskt få möjlighet till självständigt boende för att kunna leva ett så normalt liv som möjligt i förhållande till sitt eget tidigare liv och till omgivningen. Det självständiga boendet kräver dock en väl utbyggd service, vilket också är en förutsättning för ett socialt stimulerande liv. Samhälls- och bostadsplaneringen måste i större utsträckning anpassas till dessa krav på service. 1 planeringen bör också sådant bostadsbyggande som gör det möjligt för äldre att erhålla bostad i närheten av yngre släktingar eller vänner kunna ingå. Det är nödvändigt att kommunerna i större utsträckning satsar på som en boendeform, som kan användas inte bara av de äldre utan även av andra åldersgrupper. Nya bostadsområden bör ha formen av serviceområden med budcentral, närhetsbutiker, restauranger, som även kan leverera färdiglagad mat, kollektiva anordningar som städ- och tvättservice. I äldre bostadsområden bör servicecentraler inrättas. Genom ökad användning av och pensionärshotell, starkt vidgade serviceinsatser i övrigt, direkt stöd till det självständiga boendet samt fortsatt utbyggnad av långtidsvården bör boendet på ålderdomshem av traditionell typ i stor utsträckning kunna nedbringas. Det är ändå viktigt att ålderdomshemmen även i fortsättningen utvecklas mot större frihet och öppenhet, där de inre förhållandena präglas av respekt för den enskilde individens integritet och självständighet. De risker för onödigt stora avstånd och social kontaktlöshet som centraliseringen av ålderdomshemmen i anslutning till kommunsammanläggningarna lätt för med sig måste uppmärksammas. Det är klart utrett att de äldre i genomsnitt bor sämre än de yngre. Särskilt i glesbygdsområden är bristerna stora. Som vi redan vid tidigare riksdagar har framhållit måste en rad olika åtgärder vidtas för att ge de äldre goda bostadsförhållanden. Som en första förutsättning för sådana åtgärder måste kommunen hålla sig underrättad om pensionärernas bostadsstandard, inte bara allmänt utan även i de enskilda fallen. Det räcker heller inte med att allmänt informera om möjligheterna till bostadsförbättringsbidrag. Om man med verkningsfulla åtgärder skall nå alla dem som behöver nås, måste kommunen gå in och konkret medverka till att bostadsförbättringsförslag upprättas och genomförs. Om bostaden är i så dåligt skick att ombyggnad inte lönar sig eller om den ligger så illa till att annan nödvändig service försvåras bör kommunen se till att annan bostad skaffas fram. För detta omfattande men betydelsefulla arbete måste lämpliga organisatoriska former skapas. Dessa former kan säkert med fördel variera från kommun till kommun. En tänkbar form är att inrätta ett särskilt samarbetsorgan för de äldres bostäder. I detta organ skulle i så fall ingå representanter för berörda nämnder samt en kontaktman, som står i direkt och naturlig förbindelse med de äldre. Kontaktmannen skulle genom sin närkontakt ha en central funktion för att ge upplysningar och medverka till att åtgärder i praktiken vidtas. Arbetsgruppen för låginkomstfrågor har bl. a. föreslagit snabba åtgärder i bostadsförbättrande syfte. Gruppen föreslår därför att förbättringslån i särskilda fall och efter särskild prövning skall kunna utgå också till andra än dem som kan få lån, framför allt till ensamstående äldre personer med låga inkomster och dåliga bostäder. Åtgärderna bör enligt arbetsgruppen baseras på en kommunalt bedriven aktivt uppsökande verksamhet, där olika kommunala organ bör kopplas in och samordna sitt arbete. Redan befintliga låneformer bör enligt arbetsgruppen utnyttjas i första hand och gruppen understryker särskilt att kommunerna bör aktivt hjälpa dem som är berättigade härtill att få sina bostäder upprustade med förbättringslån. Inrikesministern har i statsverkspropositionen anslutit sig till förslaget, varför vi avstår från att yrka att kommunerna bör stimuleras till åtgärder för att förbättra de äldres bostadssituation. Det är för att nå snabba förbättringar av de äldres bostadsförhållanden också nödvändigt att det ekonomiska stödet förbättras. I detta sammanhang är framför allt de kommunala bostadstillägen samt bostadsförbättringslånen av intresse. De kommunala bostadstilläggen till pensionärer, som vi diskuterar utförligare i en annan motion, måste förstärkas, inkomstprövningsreglerna mildras och staten gå in med sådana bidrag till kommunerna att en fortsatt utbyggnad av bostadstilläggen kan ske. Förbättringslånen blir av än större betydelse med den uppsökande verksamhet i fråga om de äldres bostäder som skall komma till stånd. Med anledning av arbetsgruppens för låginkomstfrågor förslag till vidgad långivning förordar departementschefen att möjligheter öppnas att ge förbättringslån till hushåll som har bostäder med särskilt låg utrustningsstandard och som kan väntas få så låg inkomst att de inte kan bära kostnaden för förbättring med hjälp av bostadslån. De för förbättringslån i allmänhet gällande inkomst- och förmögenhetsgränserna skall gälla också för lån i här avsedda fall. Som vi vid tidigare riksdagar har framhållit erfordras även andra ändringar av bestämmelserna för förbättringslån. Den akuta boendesituationen bör vara avgörande. Den av oss tidigare föreslagna mildringen av inkomstprövningsreglerna tillgodoses tills vidare i huvudsak av höstriksdagens beslut. Den ränte- och amorteringsfria delen av bostadsförbättringslånet kan emellertid fortfarande uppgå till högst . Vi föreslår en höjning till . Förbättrat ekonomiskt stöd till de äldre, inte minst det stöd som är knutet till bostaden, bör i förening med en uppsökande verksamhet och en utbyggd hemserviceverksamhet kunna verksamt bidra till att ge de äldre ökade möjligheter att bo kvar i en miljö de är vana vid och trivs i. Människans aktivitet är i mycket stor utsträckning knuten till arbetet. Där finns kontakterna med vänner och en rad organisationer. av familj, släktingar och grannar är arbetsplatsens möjligheter till mänskligt utbyte det viktigaste fältet för sociala aktiviteter. Pensioneringen innebär i flertalet fall avbrott i yrkeslivet och därigenom av viktiga kontakter med andra människor. Det pensionssystem vi nu har bygger på två orealistiska förutsättningar. Den ena är att alla människor åldras lika snabbt. Den andra är att alla yrken är likadana att åldras i. I själva verket vet vi att både individerna och miljöerna är olika. För en del människor i en del yrken upplevs det som en befrielse att få pensioneras. För andra, kanske för flertalet, blir ett adrupt avbrott i ett långt yrkesliv detsamma som en övergång till ett mindre meningsfullt och kontaktrikt liv. Det är mot denna bakgrund har förespråkat en sänkt och rörlig pensionsålder, där individens egen bedömning inom vissa ramar blir avgörande för när och om han avbryter sin yrkesverksamhet. Denna uppfattning utvecklas i en annan motion från till årets riksdag. Den rörliga, individuellt bestämda pensionsåldern tillhör de frågor som övervägs i pensionsålderskommittén. Men för att hela tanken bakom den rörliga pensionsåldern skall kunna förverkligas räcker det inte med att införa en viss typ av pensioneringssystem. Det fordras aktiva samhälleliga insatser för att ge arbete också till de äldre om de vill ha arbete. Åldersrelaterade problem på arbetsmarknaden uppkommer långt innan pensionsåldern. Det vi här närmast diskuterar är den yrkesverksamhet för äldre som mera direkt hänger samman med den rörliga pensionsåldern. Om man kan och vill, bör det på vara en rimlig princip att man får arbete så länge man lever. Detta innebär inte att det behöver röra sig om ungefär samma sorts arbete som man tidigare hade. Det sägs ofta att de äldre är mindre väl anpassade till det moderna yrkeslivets krav. En vanlig inställning är att det är individen som skall anpassas till de tekniskt-ekonomiska produktionsförhållandena. Modern forskning har visat att man genom en förändring av arbetsmiljön, kombinerad med större hänsynstagande till individen, avsevärt skulle kunna förbättra de äldres situation på arbetsmarknaden. I det moderna arbetslivet är kraven på hög arbetstakt, stor iakttagelseförmåga och snabb inlärning av nya arbetsmetoder stora. Men den tekniska utvecklingen har även medfört större krav på noggrannhet, övervakning av tekniska produktionsprocesser m. m. som ligger väl till för de äldres förutsättningar och kan öka deras möjligheter i arbetslivet. Med den ålderstruktur som kommer att karakterisera torde åtgärder för att främja sysselsättning för de äldre som kan och vill arbeta också samhällsekonomiskt sett att vara motiverade. En allt mindre andel av befolkningen kommer att befinna sig i åldrarna , vilket på innebär brist på arbetskraft. Samhället kan visa en positivare attityd genom att stat, landsting och kommuner själva i större utsträckning anställer äldre, inrättar deltidstjänster etc. Gemensam service samt marknads- och produktutveckling kan göra det möjligt att bedriva ekonomiskt försvarbar hemindustri eller liknande i utflyttningsbygder eller industriellt svaga områden, vilket skulle vara av betydelse för de äldre som bor i glesbygder. Funktionärsuppgifter i föreningar och kommunala serviceuppgifter, t. ex. inom ramen för uppsökande social verksamhet, är andra exempel på områden där äldre personer skulle kunna engageras. Inte minst viktigt är att man systematiskt kartlägger vilka möjligheter till lämpliga arbetsuppgifter som kan finnas. Samhällets arbetsmarknadsorgan har här en betydelsefull uppgift. De samhälleliga åtgärderna för en anpassning av yrkeslivets krav till de äldres förutsättningar och för att öka de olika arbetsmöjligheter som bör kunna stå till buds för de äldre måste självfallet ytterligare studeras och konkretiseras. I direkiven till pensionsålderskommittén heter det: Det skall vara utredningen obetaget att utreda och framlägga förslag i frågor som inte särskilt nämnts men som anknyter till de utredningsuppgifter som angetts i det föregående. Då frågan om bättre arbetsmöjligheter för de äldre, särskilt i form av deltidsarbete, hänger nära samman med förslaget om rörlig pensionsålder, anser vi det lämpligt att uttalar sig för att utredningen även får till uppgift att lämna förslag till åtgärder som samhället kan vidta för att underlätta för de äldre som så önskar att fortsätta sitt yrkesliv. Mot bakgrund av vad som anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t begär att förslag avges om förbättring av villkoren för bostadsförbättringslån, innebärande en höjning av gränsen för den ränte- och amorteringsfria delen av lånet. /ENKEL (fp) () () () ()