mot · FW021483 · 1973-01-26 00:00:00 — om skärpt lagstiftning mot konkurrensbegränsningar. I de flesta industriellt utvecklade länder har man kunnat notera en klar utveckling mot att ett fåtal stora företag blir helt dominerande på marknaden. En bidragande orsak till detta är den tekniska utvecklingen, som driver fram ett rationellt utnyttjande i stor skala av planerings-, produktions- och kontrollteknik. Den ökade internationella konkurrensen och behoven av stora satsningar på forsknings- och utvecklingsarbeten verkar i samma riktning. Utvecklingen mot fåtalsdominans gäller även . Tre aktuella fall kan illustrera detta. Inom kvarnindustrin domineras marknaden nästan helt av två stora företag, ett ägt av jordbrukskooperationen, det andra ägt av konsumentkooperationen. Mellan dessa båda företag tillämpas en marknadsuppdelning, som innebär att det jordbrukarägda svarar för av försäljningen till den enskilda handeln. När det gäller glasstillverkning och glassförsäljning är situationen densamma. Marknaden domineras av två företag ett kooperativt och ett jordbrukarägt med en faktisk marknadsuppdelning dem emellan. Det tredje exemplet gäller bryggeribranschen, där genom successiva uppköp av företag kunnat skaffa sig en helt dominerande marknadsställning. Även om koncentrationen sällan drivits så långt som i dessa tre fall, är de långtifrån unika. Det framgår av de undersökningar rörande konkurrensförhållandena inom industrin som dels koncentrationsutredningen, dels SPK har lagt fram. Beträffande den marknadsmässiga koncentrationen fann koncentrationsutredningen i sina undersökningar av industrins struktur- och konkurrensförhållanden att av 442 undersökta varugrupper något mer än hälften kunde betecknas som dominerade av en eller ett fåtal säljare. Hänsyn togs därvid också till konkurrenseffekterna av importen. Endast i 142 varugrupper, dvs. knappt en tredjedel, var säljarkoncentrationen låg eller måttlig. Likartade resultat kom SPK fram till i en uppföljningsundersökning avseende situationen . Av 352 varugrupper förelåg enföretagsdominans för 113 grupper, medan 80 kunde betecknas som fåtalsdominerade. En- och fåtalsdominerade varugrupper återfanns framför allt inom dryckesvaru- och tobaksindustri, massa- och pappersindustri samt kemisk industri. Om hänsyn även tages till förekomsten av kartellavtal, uppgick antalet enföretagsdominerade varugrupper till 164, motsvarande av samtliga varugrupper. När det gäller tillverkningssidan svarade det största företaget för av produktionen i drygt 1/5 av varugrupperna, medan närmare hälften av grupperna () i produktionshänseende kunde betecknas som fåtalsdominerade. Motsvarande uppgifter har tagits fram av SPK ur det s. k. storföretagsregistret. De pekar entydigt på en utveckling mot fortsatt koncentration inom svensk industri. Antalet varugrupper som i produktionshänseende var enföretagsdominerade ökade från 1963 till 1967, medan antalet fåtalsdominerade varugrupper sjönk från 198 till 189. Utvecklingen mot ett fåtal dominerande företag i varje varugrupp framgår tydligare om man studerar hur produktionsandelen för de största företagen förändrats. Genomsnittligt svarade de åtta största företagen inom en varugrupp för av tillverkningen 1967. Räknat på de fyra största företagen hade produktionsandelen stigit från 1967. För det största företaget hade den genomsnittliga produktionsandelen växt från . Utvecklingen varierar emellertid inom olika industrisektorer. Bland de sektorer för vilka en ökad koncentration kan noteras var livsmedelsindustri, textilvaruindustri, kemisk industri, träförädlingsindustri samt jordoch stenindustri. Otvivelaktigt är företagssammanslagningar i många fall berättigade. Det gäller särskilt inom de mest exportintensiva branscherna, där även svenska storföretag internationellt sett ofta måste räknas till kategorin mindre och medelstora företag. Stora företag innebär också fördelar för konsumenterna genom att varor kan tillverkas rationellare, ökade satsningar göras på nya produkter etc. Men fåtalsdominansen medför också påtagliga problem. Den leder lätt till att konkurrensen inte kommer att gälla pris och kvalitet utan ta sig uttryck i ökade reklamsatsningar och s. k. skenbara produktförändringar. Att lösa de problem som sammanhänger med en ökad företagskoncentration är inte lätt. Det gäller ju att eliminera de negativa verkningarna och ta till vara de positiva effekterna av stordrift. I princip står fyra möjligheter till buds för att motverka konkurrensbegränsningar eller verkningarna av sådana. En effektiv konkurrens- och prisövervakning, som innebär att man studerar verkningarna av fåtalsdominansen på olika marknader för att kunna slå larm om t. ex. alltför stora prishöjningar uppträder, är självfallet av stort värde. Redan själva dess existens kan förmå även företag med en helt dominerande ställning att iaktta återhållsamhet när det gäller prishöjningar. Skärpt övervakning kan därigenom till en del begränsa verkningarna av konkurrensbegränsningar. En annan väg är att försöka hålla uppe konkurrensen geom att tillse att det inom olika branscher finns en stark och utvecklingskraftig sektor av mindre och medelstora företag och att det finns goda möjligheter att etablera nya företag. I detta avseende kan den förda regeringspolitiken sägas ha haft snarare koncentrationsförstärkande än konkurrensbefrämjande effekter. Med en ekonomisk politik som leder till starkt nedpressad lönsamhet i företagen är det förståeligt om många företagsledare i mindre och medelstora företag gärna säljer sitt företag när möjlighet ges. Låg lönsamhet och dåliga framtidsutsikter är inte heller något gott incitament för att locka till etablering av nya företag. Möjligheterna att använda mindre och medelstora företag som konkurrensbefrämjande medel begränsas också av att man inte kan förhindra att framgångsrika mindre företag köps upp av större konkurrenter. Ett uppmärksammat exempel på detta är inköp av mekaniska verkstad, som därefter lades ner med att ett stort antal personer friställdes. Även i branscher där det endast finns en tillverkare kan konkurrensen upprätthållas genom import. och SPK:s undersökningar visar också att marknadskoncentrationen sjunker betydligt om man tar hänsyn till importen. Men som medel att skärpa konkurrensen har importen sina begränsningar. I branscher där transportkostnaderna är en tung faktor eller där det rör sig om från transportsynpunkt skrymmande varor är det knappast realistiskt att räkna med att monopol eller fåtalsdominans skall kunna brytas genom ökad import. I vissa fall förekommer också att den störste importören just är det företag som dominerar på tillverkningssidan. Den fjärde och enligt min mening enda riktigt effektiva vägen för att bekämpa konkurrensbegränsningar är lagstiftning. Endast genom sådan har man möjlighet att direkt angripa konkurrensbegränsningarna. i ett internationellt perspektiv framstår den svenska lagstiftningen som relativt försiktigt hållen. Enligt den är konkurrensbegränsningar i och för sig fullt tillåtna. Detta gäller oavsett om de har formen av monopol, fåtalsdominans eller karteller i sistnämnda fallet dock med vissa undantag. Avgörande är i stället vilken effekt de har. För att ingripande enligt konkurrensbegränsningslagen skall kunna ske måste det visas att konkurrensbegränsningen på visst sätt medför skadlig verkan. Bevisbördan för detta åvilar den anklagande, dvs. Om en skadlig konkurrensbegränsning befinns föreligga, skall särskild förhandling upptas i syfte att undanröja denna. Om förhandlingarna misslyckas, finns inga sanktioner i vanlig mening att tillgripa. Frågan kan dock anmälas till Kungl. Maj:t, som har möjlighet att vidta åtgärder genom lagändring eller på annat sätt. Missbruksprincipen, som således den svenska lagstiftningen bygger på, tillämpas i en rad andra länder. På sina håll har man emellertid försökt skärpa dess tillämpning, bl. a. genom s. k. omvänd bevisbörda, vilket innebär att det åligger den anklagade att visa att någon skadlig verkan av konkurrensbegränsningen inte föreligger. är också förhandlingsprincipen unik. Utländska konkurrensbegränsningslagar är oftast försedda med stränga sanktioner. På en del håll bygger emellertid lagstiftningen på den s. k. förbudsprincipen, vilken innebär att konkurrensbegränsningar av olika slag kan direkt förbjudas. Detta gäller t. ex. den amerikanska konkurrenslagstiftningen. Enligt den s. k. är varje avtal eller sammanslutning i form av trust eller annat förbjuden, om avtalen eller sammanslutningarna hämmar eller inskränker handeln mellan staterna eller utlandet. Lagen förbjuder också varje monopolisering eller försök till monopolisering av varuutbytet. Efter hand har dock lagen genom domstolsutslag modifierats till att bara gälla sådana inskränkningar i näringsfriheten som kan anses orimliga (s. k. Rule of reason). Förbudsprincipen återfinns också i , vars regler i detta avseende innehåller förbud mot konkurrensbegränsande avtal och missbruk av marknadsdominerande ställning, ägnade att påverka handeln mellan medlemsstaterna. Vår nuvarande konkurrensbegränsningslag tillkom 1953, även om vissa justeringar gjorts därefter. har en omvälvande utveckling ägt rum i vad gäller konkurrensförhållandena inom industrin, för vilket redogjorts i det föregående. Enligt min mening har därför tiden nu kommit för en revision av den svenska konkurrenslagstiftningen. Utgångspunkten för en sådan revision måste vara att staten i sin hand skall ha effektiva instrument för att kunna ingripa mot konkurrensbegränsningar. Den nuvarande lagstiftningen tillgodoser inte i alla avseenden detta krav. För att man skall kunna bedriva en effektiv konkurrenspolitik fordras att man har möjlighet att förbjuda konkurrensbegränsande avtal, möjlighet att förhindra fusioner som leder till monopol eller stark fåtalsdominans och möjlighet att riva upp existerande monopol. En konkurrenslagstiftning, byggd på förbudsprincipen, bör därför enligt min mening införas i . Med hänvisning till vad som anförts föreslår jag att hos Kungl. 1. att en arbetsgrupp tillsätts för att utarbeta förslag till ny svensk konkurrenslagstiftning, byggd på förbud mot monopol och karteller, 2. att förslag med anledning härav föreläggs .