mot · FW02523 · 1973-01-24 00:00:00 — av m. fl. om ett handlingsprogram för jämlikhetspolitik. Vårt samhälle har inte nått fram till godtagbara jämlikhetsförhållanden. Den livliga jämlikhetsdebatt som förts bör rimligtvis leda fram till en praktisk jämlikhetspolitik. Man måste emellertid beklaga att denna debatt brustit väsentligt i fråga om preciserat innehåll och klara konturer, vilket delvis torde ha sin förklaring i att det obestridligen är en svår uppgift att konkretisera en praktiskt genomförbar jämlikhetspolitisk målsättning. Det är i förevarande sammanhang knappast fruktbart att fastna i teoretiska ställningar kring jämlikhetsbegreppets innehåll. Vi vill i all korthet framhålla, att vi med jämlikhet avser likvärdiga allmänna förhållanden för människorna, dvs. likhet i möjlighet att ta del av det som vi alla sätter värde på. Det gäller fördelningen av ekonomiska och kulturella resurser, makt och inflytande i samhälle och näringsliv samt att samhället skall behandla alla lika och att människornas inställning till varandra präglas av solidaritet. Utgångspunkten för detta är vår uppfattning om alla människors lika värde och rättigheter. Slutsatsen är att de politiska strävandena måste inriktas på att komma nära målet största möjliga jämlikhet. Denna jämlikhetspolitiska målsättning måste prägla alla politiska avgöranden. Vår s. k. efterkrigstid har obestridligen präglats av otillfredsställande jämlikhetsförhållanden. I blickpunkten måste man då först ställa inkomst- och lönebildningen, även om denna i vår samhällsekonomi i huvudsak ligger utanför de direkt politiska åtgärderna. påvisade t. ex. att de totala inkomst- och löneskillnaderna ännu var betydande. De senaste årens arbetsmarknadsavtal torde i viss mån ha minskat klyftorna. Men alltjämt förekommer det stora grupper med extremt låga inkomster. Strukturomvandlingen har ställt allt flera människor långvarigt utan arbete och i många fall slagit ut dem från arbetslivet. Detta är förhållanden som inte kan godtas från jämlikhetssynpunkt. Anmärkningsvärt är att kvinnor i allmänhet har de lägsta inkomsterna, trots att principen om jämlikhet för kvinnorna på arbetsmarknaden är antagen. I praktiken förekommer alltjämt könsdiskriminering på arbetsmarknaden. Låginkomsterna förekommer särskilt mycket inom vissa delar av näringslivet, t. ex. textilindustrin, träindustrin, vårdyrken, vissa kontorsarbeten, detaljhandel, lantbruks- och skogsarbeten. Jordbruksbefolkningen har, såsom låginkomstutredningen och långtidsutredningen påvisade, lägre genomsnittlig inkomst än övriga inkomsttagare. Småföretagargruppema har generellt sett låga inkomster. Ett anmärkningsvärt drag är också de stora regionala variationerna i inkomstbildningen. Såsom framgått av låginkomstutredningen och olika regionalpolitiska undersökningar finns det stor inkomstskillnad mellan och övriga regioner. I glesbygdsområdena är löner och inkomster särskilt låga. Den situation som här redovisats tyder på brister i samhällets politik i fråga om t. ex. regional-, arbetsmarknads-, närings- och jordbrukspolitiken. är det uppenbart att samhällets åtgärder även på andra områden varit otillräckliga och otillfredsställande ur jämlikhetssynpunkt. Skattepolitiken bör vara ett av flera viktiga instrument för jämlikhetssträvan. De sämst ställda inkomsttagarna har dock inte genom 1970 och skattereformer fått den lättnad som varit önskvärd och möjlig efter de grunder som förordats från vårt håll. De kraftigt höjda kommunalskatterna har drabbat låginkomstgrupperna hårdast och sålunda motverkat jämlikhetssträvan. Den fördubblade löneskatten har blivit en svår belastning särskilt för många mindre företag. Socialpolitiken har haft ökad effekt för utjämning. Man kan peka på folkpensioner, barnbidrag och bostadstillägg, sjukvård, åldringsvård, handikappvård, socialhjälp. Men ännu återstår mycket inom socialpolitiken för att åstadkomma likvärdig social trygghet. Bostadspolitiken har i vissa avseenden främjat jämlikhet men också lett till motsatt effekt genom de extremt höga hyrorna för nyproducerade lägenheter. Även i miljöhänseende är boendesituationen mycket olika för människorna. Utbildningspolitiken, särskilt , har minskat skillnaden i utbildning mellan olika grupper och främjat en rättvisare inkomstfördelning bland de yngre. Men den har medfört ökad ojämlikhet mellan generationerna, dvs. mellan ungdom med god utbildning och äldre som inte haft sådana utbildningsmöjligheter. Slutligen måste konstateras att situationen i väsentliga avseenden försämrats när det gäller jämlikheten i fråga om makt och inflytande. Kommunsammanslagningarna och de strukturella förändringarna inom näringslivet har inneburit att avståndet mellan den enskilda människan och de styrande blivit större. Något har detta kompenserats genom framstegen på det företagsdemokratiska området. Finansministern har i årets finansplan, liksom tidigare , upptagit en jämnare inkomstfördelning bland de centrala målen för den ekonomiska politiken. Flera aktuella reformförslag är av betydelse för jämlikhetsmålsättningen. Det kan i sammanhanget noteras med tillfredsställelse, att regeringen nu godtagit det från vårt håll framlagda förslaget att genom budgetmedel lyfta bort en del av mervärdeskattens prishöjningseffekt på viktiga livsmedel. Detta är av stor betydelse för barnfamiljer och människor med små ekonomiska möjligheter. Vi vill understryka angelägenheten av att aviserade reformer i fråga om t. ex. arbetsmiljöer, arbetslöshetsförsäkring och tandvårdsförsäkring får en sådan utformning, att jämlikhetsmålet så långt möjligt beaktas. 1 * 1973. Såsom vi påvisat måste en aktiv jämlikhetspolitik innebära att man strängt taget i alla politiska avgöranden är beredd att främja jämlikhetsmålet. Detta kräver att samhället har ett handlingsprogram för jämlikhetspolitik som kan ge en enhetlig samordning av strävandena. Bristen på ett sådant program torde vara en väsentlig orsak till att jämlikhetspolitiken inte haft tillfredsställande effekt. Någon sådan målplanering diskuteras emellertid inte i finansplanen och statsverkspropositionen. I den aktuella politiska reformdebatten finns åtskilliga aspekter som enligt vår mening måste direkt anknytas till en jämlikhetsmålsättning. Några punkter vill vi ange som exemplifiering. Det är angeläget att inkomst- och lönebildningen utformas så att klyftorna minskas. Staten och kommunerna måste beakta detta gentemot sina egna anställda och även i övrigt främja denna målsättning. Ortsgrupperingen av lönerna måste helt avvecklas. Kvinnorna på arbetsmarknaden måste ges samma praktiska förutsättningar och villkor som männen. Strukturpolitiken skall effektivisera näringslivet till förmån för jämlikhet men måste utformas så, att inte enskilda människor slås ut från arbetslivet eller får försämrade villkor. Det är nödvändigt med ökad hänsyn till äldre och handikappad arbetskraft. Näringspolitiken skall inriktas på att främja ekonomisk tillväxt och ökad välfärd. Det är härvid nödvändigt att ge de mindre företagen gynnsammare utvecklingsmöjligheter. Nuvarande näringspolitik missgynnar småföretagen, t. ex. genom skattepolitikens utformning. Jordbrukspolitiken måste inriktas på att jordbruksbefolkningen skall kunna uppnå med andra grupper likvärdiga villkor och förutsättningar. En mera målmedveten kamp mot inflation och prisstegringar är angelägen, inte minst för låginkomstgrupperna, som har små möjligheter att kompensera sig. Arbetsmarknadspolitiken och arbetsvärden måste inriktas på att ge ökade sysselsättningsmöjligheter åt äldre och handikappade. Företagen måste ha särskilt ansvar för sådan arbetskraft. Det är en viktig uppgift för arbetsmarknadspolitiken att skapa ökad tillgång till deltidsarbeten för föräldrar med småbarn. Yrkesutbildningen måste bedrivas med sikte på att underlätta för ungdomen att få yrkesarbete. Det är viktigt att med en aktiv och decentralistiskt inriktad regionalpolitik, som i områden med arbetslöshet förbättrar förutsättningarna för näringslivet och skapar nya sysselsättningstillfällen, så att de regionala inkomstskillnaderna kan utjämnas. En angelägen uppgift för arbetsmarknadspolitiken och regionalpolitiken är att främja arbetstillfällen för s. k. dolt arbetslösa, som främst utgörs av kvinnor i områden med sysselsättningssvårigheter. Kommunikationsmöjligheter och övrig samhällsservice måste fördelas så att skillnader i produktionsförutsättningar och levnadsvillkor utjämnas mellan olika delar av landet. Glesbygdspolitiken måste förstärkas med sikte på att i glesbygdsområdena ge tillfredsställande sysselsättningsmöjligheter och service. En allmän arbetslöshetsförsäkring måste utformas så, att alla som kan och vill förvärvsarbeta får ordentligt skydd vid arbetslöshet. En aktiv konsumentpolitik måste drivas för att stärka konsumenternas inflytande. Utbildningspolitiken måste i ökad utsträckning inriktas på att ge ungdomarna från olika miljöer likvärdiga utbildningsmöjligheter. Elever som är missgynnade socialt eller utbildningsmässigt måste ägnas särskild omsorg. Vuxenutbildningen kräver ökade insatser som främst måste inriktas på de sämst utbildade grupperna. Kulturpolitiken måste i ökad utsträckning användas som instrument för jämlikhet. Det betyder ökade insatser för kulturpolitiskt missgynnade grupper. En aktiv miljöpolitik, inriktad på såväl yttre som inre samhällsmiljöer, är av stor jämlikhetspolitisk betydelse. Arbetsmiljöerna måste formas så, att hälsorisker undviks och olika arbetstagargrupper får goda och likvärdiga miljöförhållanden. En företags- eller arbetsdemokrati måste förverkligas som ger alla arbetande goda möjligheter att forma sin egen arbetsmiljö och att påverka produktionsbesluten. Skattepolitiken måste i ökad utsträckning användas i jämlikhetspolitiskt syfte. De höga kommunalskatternas inverkan för de lägre inkomstgrupperna måste särskilt beaktas. Samhället måste genom vårdbidrag och ökade insatser för barntillsyn ge föräldrar med småbarn ökad valfrihet i vad gäller förvärvsarbete. Stödet till barnfamiljerna måste förstärkas och utformas med sikte på att bättre främja en jämlikhetspolitisk målsättning. Hemarbetande måste ges förbättrad social trygghet. Sänkt pensionsålder är en viktig jämlikhetsfråga. Den allmänna pensionsåldern måste sänkas till , i syfte att alla grupper skall få likvärdiga villkor. Socialpolitiken måste utnyttjas för en jämlikhetspolitisk målsättning. Det är angeläget att få fram ett system med garanterad minimiinkomst för trygghet åt låginkomstgrupper som är förbisedda eller otillräckligt beaktade. Bostadspolitiken måste få en sådan inriktning att även de som har mindre inkomster kan erhålla bostad med god standard. Fördjupad demokrati och länsdemokrati är väsentliga mål för jämlikhet i medborgarnas inflytande över egna samhällsangelägenheter. En framgångsrik jämlikhetspolitik förutsätter, såsom vi framhållit, att man i politiska avgöranden på olika områden ständigt är inriktad på att främja en jämlikhetspolitisk målsättning och att till grund härför finns ett handlingsprogram, som kan ge en enhetlig samordning av strävandena till Det synes oss nödvändigt att en särskild parlamentarisk kommitté tillsättes med uppdrag att utarbeta förslag till ett sådant handlingsprogram. De exemplifierande punkter som vi anfört bör härvid kunna tjäna som ett underlag för utredningsarbetet. På olika områden försiggår nu i kommittéer eller på annat sätt beredning av frågor som är av betydelse för jämlikhetspolitiken, såsom redovisats bl. a. i statsverkspropositionen. Särskild vikt fäster vi vid den kartläggning, som låginkomstutredningen utförde. Det är enligt vår mening att beklaga att denna utredning inte fick fullfölja sitt arbete. Det är angeläget att sådana undersökningar liksom mera avgränsade utredningar fortlöpande kommer till stånd, så att så säkra underlag som möjligt kan vinnas för jämlikhetspolitiska bedömningar. Experter från olika områden måste givetvis utnyttjas för sådant kartläggnings- och utredningsarbete. Den parlamentariska kommitté, som vi förordar, bör i hög grad inrikta sig på att hålla kontakt med olika pågående detaljutredningar, som är av betydelse för uppgiften. Det har i tidigare sammanhang ibland hävdats, att ett övergripande och långsiktigt handlingsprogram för jämlikhetspolitiken inte skulle vara en uppgift för samhället. Sådant programarbete skulle ankomma endast på de politiska partierna. Motiveringen skulle vara dels att uppgiften är svår och omfattande, dels att frågorna är kontroversiella. Detta är en ohållbar ståndpunkt, vilket också framgår av att samhället tidigare antagit övergripande och långsiktiga handlingsprogram, t. ex. för regionalpolitiken, arbetsmarknadspolitiken, jordbrukspolitiken och bostadspolitiken. Det gäller här problemkomplex, som måste betecknas som såväl svåra och omfattande som i väsentliga avseenden kontroversiella. Inte minst regionalpolitikens behandling vid höstriksdag är uttryck för detta. Om en fråga är särskilt omfattande och svårbemästrad, är det enligt vår bedömning desto angelägnare att samhället har ett övergripande handlingsprogram för dess lösning. Svårigheterna kan härvidlag inte vara större för samhället än för partierna. Det förhållandet att en fråga är kontroversiell talar också för att samhället bör utforma ett handlingsprogram som fäster uppmärksamheten på såväl åsiktsgemenskap som skiljelinjer mellan partiernas program och därmed ökar förutsättningarna för konkreta lösningar. Liksom i fråga om regionalpolitiken vid höstriksdag gäller detta givetvis även jämlikhetspolitiken. Ett jämlikhetspolitiskt handlingsprogram, antaget av samhället, kommer att tjäna som värdefull utgångspunkt för fortsatta utredningsoch beredningsarbeten på olika politiska områden. Med stöd av vad ovan anförts får vi hemställa att hos Kungl. anhåller om skyndsamt tillsättande av en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utarbeta förslag till handlingsprogram för jämlikhetspolitik enligt de grunder som ovan angivits. () () . () i Skegrie () i Glömminge