mot · FW02988 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. Mitten av markerar en vändpunkt i efterkrigstidens ekonomiska utveckling i . har den svenska kapitalismen, frånsett smärre avmattningar, haft en relativt gynnsam och närmast accelererande ekonomisk utveckling. Men förbyts denna utveckling i tilltagande stagnation. Ekonomiska data visar med närmast fullständig entydighet detta. Industriproduktionens tillväxt har succesivt accelererat till denna tidpunkt, men därefter avtar tillväxttakten markant. Trots de synnerligen starka högkonjunkturåren 1969 och 1970, med en snabb tillväxt för industrin, så har de därpå följande åren visat en så svag sammanlagt tillväxt att totalresultatet av utvecklingen dessa blir likvärdig med den föregående fyraårsperioden. Följande tabell visar detta: 1950-1953 1953-1957 1957-1961 1961-1965 1965-1968 1969-1972 0,4,5,7,4,4, (Källa: V. i m. fl. Svensk finanspolitik i teori och praktik s. 286, samt rev. finansplaner 1970-1972 och prel. finansplan 1973.) Industrins minskande tillväxt senare hälft har gått hand i hand med en rad andra viktiga ekonomiska företeelser. Kapitalkoncentrationen har ökat i takt och omfattning som i ekonomiska historia. ägde 3 576 samgåenden eller fusioner rum mellan svenska industriföretag. Av dessa ägde nära hälften rum . Denna utveckling har fortsatt in . Enligt ett meddelande från pris- och kartellnämnden blir det allt vanligare att företag köps upp av eller slås samman med andra företag. redovisades 269 sådana fall. 1972 har noterats 255 förvärv, en siffra som enligt SPK kommer att justeras uppåt, så att den blir större än 1971. har kapitalintensiteten i industrin fått en stegrad takt i jämförelse med och även 1960-talets förra hälft. Enligt beräkningar som finns gjorda av kapitalintensitetens utveckling kapitalintensiteten uttrycker procentuella förändringar i kvoten kapital i förhållande till antalet anställda har denna genomgått följande genomsnittliga årliga förändringar: 1950-1953 1953-1957 1957-1961 1961-1965 1965-1968 hela industrin 6,3 1,6 4,4 4,6 7,3 (Källa: V. i m. fl. Särskilt markant har denna utveckling varit inom metall- och verkstadsindustrin. Den årliga förändringen var där förra hälft , medan den av dess senare hälft de för vilka uppgifter föreligger - var . Med denna tillväxtstagnation, stegrade kapitalkoncentration och tilltagande kapitalintensitet i driften har följt en ökning av arbetslösheten. Trots att utgjorde ett högkonjunkturår så visar folk- och bostadsräkningen (FoB) att antalet förvärvsarbetande minskade från 3 436 000 1965 till 3 412 000 1970 eller med 24 000 personer. Förvärvsbegreppet i denna beräkning gäller personer med minst halv normal arbetstid, medan det 1970 gäller personer som arbetat minst . Vad som har gjort att sysselsättningen kunnat hävdas någorlunda är den stora ansvällningen av anställda i statlig och . Enligt FoB ökade dessas antal med 132 000 personer . Däremot företedde antalet förvärvsarbetande inom industrin en nedgång med 48 000 personer eller i fråga. Högkonjunkturen 1970 kunde inte pressa arbetslösheten till års nivå. Detta framgår av följande diagram: ARBETSLÖSHETEN / PROCENT AV ARBETSKRAFTEN Källa: SCB.? ISäsongrensat genom löpande medeltal'.) 1964 1965 1966 1967 19t>8 1969 1970 19 71 * I t å » « * Arbetslösheten dämpades något för att åter öka. Därefter visar siffrorna en viss nedgång i arbetslösheten jämfört med . Men fortfarande noterade arbetskraftsundersökningen för 107 000 personer som arbetslösa. Enligt statistik ökade arbetslösheten mellan , men siffran för januari är 1 200 mindre än motsvarande . är således arbetslösheten mycket hög trots den milda vintern. Arbetslösheten begränsar sig emellertid inte till de öppet arbetslösa. Dels har vi att göra med en dold arbetslöshet: kvinnor som vill ha arbete men som går hemma för att inget står att få, studerande som fortsätter sina studier, för att det är ont om jobb osv. Dels finns också från den s. k. normala arbetsmarknaden arbetslösa, som bereds sysselsättning i olika slag av reservarbeten. För att få en rättvisande bild av arbetslösheten bör åtminstone dessa adderas till de egentligt arbetslösa. Därigenom ges ett minimimått på dem som kapitalisternas näringsliv inte kan bereda arbete. Personer borörds ev arbetsmarknadsåtgärder och arbetslösa. Kella: AMS, Arbetsmarknadsstatistik nr 4 1972. | A "genomsnittligt antal arbetslöss. B==genomsnittligt antal personer i arbetsmarknadsutbildning. C=genomsnittligt antal parsons? D-genomsnittligt antal personer I arkivarbeten resp. musikerhjälp. fc, å -,n, Diagram 2 visar dessa kategorier adderade till genomsnittstalet arbetslösa enligt AMS. Den anmärkningen bör göras att personer i arbetsmarknadsutbildning inte kanske kan hänföras till den officiellt dolda arbetslösheten, enär alla som befinner sig i denna utbildning inte har varit arbetslösa . Därför ligger arbetslösheten någonstans mellan de båda övre kurvorna. Men statistiken ger ett entydigt belägg för att lågkonjunkturerna ständigt fördjupats och att högkonjunkturerna i förhållande till arbetslösheten blivit allt lägre. För långsiktigheten i de ekonomiska stagnationstendenser som skildras talar också andra fakta. 1971 kunde LOs utrednings grupp visa att antalet varsel senaste hälft legat 2,5 gånger över antalet varsel under dess förra hälft. Den ändring och utvidgning sorn varselskyldigheten genomgick 1968 förklarar bara till en del denna uppgång. Strukturomvandlingen får mer omfattande verkningar än tidigare ansåg LO. Också den genomsnittliga arbetslöshetslängden hade stigit mellan högkonjunkturåren 1965 och 1970 och har även visat en stigande tendens. Den svenska kapitalismen befinner sig i stagnation. Tillfälliga konjunktursvängningar kommer självfallet fortfarande att känneteckna utvecklingen. Men trenden är klar. Kapitalismen kan inte garantera de arbetande rätt till arbete och social trygghet. Den kan inte tillförsäkra landet regional balans. Kapitalismen är historiskt utlevad. Den kommer alltmer i motsättning till folkets ekonomiska och sociala rättigheter. Dessa motsättningar kan hävas först genom att kapitalismen förpassas till historien. Hur bemöter regeringen denna långsiktiga kris i det kapitalistiska systemet? För den en politik som siktar till att beröva kapitalisterna, vars profitjakt styr ekonomin, deras maktställning? Regeringen upprepar i finansplanen de traditionella ekonomiska målsättningarna: full sysselsättning, snabb ekonomisk tillväxt, jämnare inkomstfördelning, rimlig prisstabilitet och balans i utrikesbetalningarna. Dessa målsättningar får alltmer karaktären av officiell mytbildning. upprepas de stärks tendensen att ekonomin avlägsnar sig ifrån dem. Detta gäller självfallet inte målsättningarna var och en varje enskilt år utan målsättningarna sammantagna. Det ekonomiska systemet leder till att de står i visst motsatsförhållande till varandra. Höjs sysselsättningen och folkets levnadsnivå, har balansen i utrikeshandeln rubbats osv. Regeringen påstår i sin finansplan att man utformar sin politik med hänsyn till långsiktiga utvecklingstendenser och för att främja en långsiktig ekonomisk expansion. Därmed bedrar regeringen sig själv. Ingen av de ekonomiskt-politiska åtgärder den föreslår är av en långsiktig karaktär. Tvärtom utmärks regeringens ekonomiska politik av kortsiktighet och ett blint förlitande på att en kapitalistisk högkonjunktur åter skall ta fart. Självfallet beror långsiktigheten på vad man menar med termen. Regeringen har satt in stora resurser i reservarbeten, t. ex. för vägproduktion och vägförbättring. Naturligtvis kommer dessa vägar förmodligen att ligga kvar länge men någon förändring av den ekonomiska strukturen på lång sikt, så att det skapas ett ökat antal produktiva arbetstillfällen, innebär inte det slaget av insatser. Utöver offentliga beredskapsarbeten har regeringens politik utmärkts av gåvor och lindringar för kapitalet. Inte heller frisläppande av investeringsfonder, bidrag till lageruppbyggnad, särskilda investeringsavdrag osv. bidrar till någon långsiktig förändring av ekonomins stagnationstendenser. Dessa lättnader för bolagen kan få dem att tidigarelägga sina investeringar investeringar som de ändå förr eller senare hade gjort. Kapitalisternas investeringar är spekulativa; de görs därför att kapitalisterna förväntar sig en god avkastning. Kapitalisterna måste investera för att kunna fortleva som kapitalister utan investeringar inga profiter. Men å andra sidan investerar inte kapitalisterna hur mycket som helst utan endast i sådana mängder som de anser ger de bästa och tryggaste profiterna. Investeringar som tidigareläggs genom statliga stimulansåtgärder ökar inte långsiktigt totalmängden investeringar. Kortsiktigheten i regeringens politik och osäkerheten i att förlita sig på kapitalismens konjunkturer visar utvecklingen . var mängden offentliga beredskapsarbeten stor jämte andra s. k. konjunkturstimulerande åtgärder. trappades beredskapsarbeten och övriga åtgärder ner något, eftersom man gjorde bedömningen att kapitalismen skulle komma i gång på högre varv igen. Resultatet blev en kraftig avsaktning för att använda finansplanens eget språk . Insatserna ökades på nytt samma slag av insatser upprepades. Den svenska ekonomin har kommit in i en situation där staten i allt större utsträckning får spela rollen av stöttepelare för kapitalisternas ekonomi. Staten har nära lierat sig med kapitalägarnas ledande skikt storfinansen eller monopolkapitalet. Kapitalismen i måste därför ges beteckningen statsmonopolistisk kapitalism. Utvecklingen har nått fram till en nivå som måste karaktäriseras som den statsmonopolistiska kapitalismens onda cirkel. Tendenser till avmattning och stagnation i den privatkapitalistiskt ägda sektorn av ekonomin gör sig gällande. Sysselsättningen i de kapitalistiskt produktiva sektorerna, dvs. de där mervärde skapas, minskas, För att dölja en annars öppen arbetslöshetskris måste statsmakten träda in med en råd åtgärder och skapa många arbeten inom administration och därtill en särskild reservarbetsmarknad för de som slås ut ur kapitalets näringsliv. De produktivt arbetandes antal minskar de improduktivt arbetandes antal ökar. Detta ökar sysselsättningen för . Men ekonomiska nyttigheter administreras inte fram genom en svällande statlig byråkrati, vårdas inte fram genom en svällande vårdapparat, skrivs inte fram av ett växande antal kontorsflickor i offentlig förvaltning, övningsskjuts inte fram av en växande militärapparat och spekuleras inte fram av kapitalister. Ett stigande välstånd måste produceras. Den arbetslöshetsdöljande arbetsmarknaden kan inte ökas hur som helst. Den driver upp priser och skatter. Dess expansion måste då hejdas. Kapitalets näringsliv påverkas expansivt av efterfrågestimulerande åtgärder, men genom kapitalkoncentration och utslagning av arbetskraft gör sig tendenser till överproduktionskris snart åter gällande, och stagnationsfenomen uppträder åter. Statliga insatser med tillfälliga och/eller vidgade lättnader för kapitalet och flera reservarbeten måste åter öka i omfattning men kan inte öka hur långt som helst på grund av prisstegringar och ökande skatter. De statliga insatserna avtar. En tillfällig högkonjunktur i den produktiva i huvudsak av privatkapitalet ägda sektorn fortsätter . Så inträder avmattning, och de statliga insatserna måste åter ökas. Så ser den statsmonopolistiska kapitalismens onda cirkel ut. Dess orsak ligger i det kapitalistiska systemets funktionssätt och i att den statliga politiken får styras av kapitalismens intressen. Bidrag till kapitalet, mera kapital till det kapitalistiska näringslivets förfogande och en ökad mängd i allmänhet improduktiva - reservarbeten kan inte bryta denna onda cirkel. Men finansplanen fortsätter i upptrampade spår. Huvudlinjen är att stärka kapitalisternas ekonomi och förbättra förutsättningarna för deras spekulativa verksamhet. De gamla bidragen finns kvar. Skattefria investeringsfonder, extra in vest eringsa vdrag, förmånliga avskrivningsregler och möjligheter att kunna utnyttja stora s. k. skattekrediter belopp som skulle betalats i skatt men som man genom för stora avskrivningar slipper står kvar. Dessutom signaleras nya bidrag och lättnader. a. förutskickas att regeringen skall lägga fram ett förslag om ett generellt skatteavdrag för forsknings- och utvecklingsarbete. AP-fonderna skall börja användas som s. k. riskvilligt kapital i kapitalisternas näringsliv. Och från regeringspartiets kongress signaleras att fackföreningsrörelsen skall avstå från löneförhöjningar i vissa företag för att främja kapitalbildningen. Även skall man satsa på storkapitalet. Den s. k. strukturomvandlingen och folkom fly ttningspo litiken skall fortsätta. Under den förskönande omskrivningen att det blir inte endast en fråga om att för framtiden acceptera en fortsatt strukturomvandligng utan den ekonomiska politiken måste även på olika sätt stimulera exporten och bereda denna ett tillräckligt kapacitetsmässigt utrymme döljs en fortsatt framtida understödspolitik till storfinansens monopolisering av den svenska ekonomin. Ett element i den statsmonopolistiska kapitalismens onda cirkel är prisstegringarna. Dessa har första år varit avsevärt större än genomsnittet för sextiotalet, trots att de år som förflutit varit utpräglade stagnationsår. steg konsumentpriserna , varav hänförs till ökning av den indirekta skatten (också denna en prishöjning föranledd av den onda cirkeln). 1972 steg priserna med . var prisstegringarna genomsnittligt . Det är föga tröst för svenska folket att prisstegringen varit lika hög utomlands. Det gör inte mat, kläder och bostäder billigare. Prisstegringarna har inte bara utgjort ett hot mot utan i många fall direkt sänkt reallönerna för en stor del av de svenska arbetarna och tjänstemännen. Icke desto mindre söker regeringen i finansplanen att styra avtalsrörelsen och rikta ett pekfinger till de fackliga organisationerna att dessa skall dämpa sina krav på arbetsköparna. I finansplanen heter det: På kommer resultatet av nästa avtalsrörelse på arbetsmarknaden att få en avgörande betydelse för såväl den inhemska prisutvecklingen som för den svenska industrins konkurrensförmåga. Det ligger i arbetsmarknadspartemas eget intresse att omsorgen om den fulla sysselsättningen och om den externa balansen i vår ekonomi får prägla utformningen av det kommande avtalet. Resonemanget i detta lönepolitiska pekfinger rymmer en rad ekonomiska fördomar. Löner och priser hänger inte ihop på det mekaniska sätt som det citerade stycket söker ge intryck av. Lönernas inverkan på prisnivån är ringa. Allt som produceras går inte till löner. En växande andel går till profiter som används till vinstuttag och investeringar. Ökade löner kan minska kapitalisternas profiter lika gärna som att spela någon roll för prisutvecklingen. De stigande priserna orsakas i stället framför allt av monopolisering och en växande improduktiv sektor av ekonomin. Kapitalisterna söker ta ut mesta möjliga oavsett arbetarnas löner. Lönekampen är i allt väsentligt en försvarskamp försvar från de arbetande för att hävda sin andel av det de producerar. Den fulla sysselsättningen kan heller inte spelas ut mot lönerna så som regeringen gör. Återhållsamhet har visats i närmast alla avtalsrörelser . Likväl har arbetslösheten på lång sikt ökat. Det är inte för att arbetarna hävdar sin rätt till ekonomisk trygghet som arbetslöshet skapas utan därför att kapitalisterna inte räknar med för dem godtagbara profiter på sitt kapital och hellre sparar eller investerar utomlands. Inte heller den s. k. internationella konkurrenskraften har så mycket med löneläget att skaffa. I så fall skulle de s. k. vara de mest konkurrenskraftiga inom utrikeshandeln. Så är det inte. Deras andel av världshandeln stagnerar eller t. o. m. minskar. Utrikeshandelns villkor bestäms av andra faktorer: varusortiment och kvalitet, produktivitet, förmåga att hålla leveranstider, konjunkturer i importerande länder osv. Regeringens ekonomiska politik är kortsiktig. Den främjar inte den ekonomiska tillväxten. Dess skattepolitik har medfört lättnader för bolagen men skatteskärpningar för de arbetande. Regeringen söker stärka kapitalismen det system som orsakar arbetslöshet och utslagning, folkomflyttning och social isolering, miljövandalisering och stressjukdomar. Mot denna politik ställer kommunisterna en politik riktad mot storfinansens maktställning en politik som syftar till att bana väg för en socialistisk samhällsomvandling. Endast en planerad socialistisk ekonomi kan trygga folkets ekonomiska och sociala rättigheter. Steg i riktning mot en sådan samhällsomvandling är: Startande av statligt ägda basindustrier inom moderna industrigrenar. Dessa bör främst lokaliseras till områden som avindustrialiseras av kapitalismen. Därigenom motverkas storfinansens och regeringens folkomflyttningspolitik. Därigenom skulle avindustrialiseringen av t. ex. också kunna hävas. De statligt ägda basindustrierna blir utgångspunkten för annan kollektivt ägd eller kooperativ industrialisering. Tillväxteffektema blir viktiga. Antalet arbetstillfällen ökar, och tendenserna till regional obalans hejdas. Storfinansens maktställning böljar naggas. De statliga basindustrierna kan finansieras med medel ur AP-fondema. Det är en bättre användning av dessa än att sätta in dem som riskvilligt kapital i kapitalisternas företag. Kapitalet i dessa tjänstgör som medel att utsuga förhyrd arbetskraft. Denna statliga företagspolitik kompletteras med vissa förstatligande insatser av storfinansens egendom. Främst gäller att förstatliga affärsbanker och församhälleliga försäkringsväsendet. De utländska oljemonopolens inflytande minskas genom förstatligande av den privata bensin- och oljehandeln liksom av den icke-kooperativt ägda petrokemiska industrin. För att driva ned byggnads- och boendekostnader förstatligas den tyngre byggnadsämnesindustrin. Mot spekulationen i läkemedel och passiviserande droger förstatligas läkemedelsindustrin. Jämsides med en utbyggd statlig företagssektor startas samhällsnyttiga arbeten inom produktiva områden efter en medveten plan. Därvid spelar en utbyggnad av barnstugeverksamheten en viktig roll. Den är en förutsättning för kvinnornas frigörelse. Ingen kvinna skall behöva bindas vid hemmet av brist på samhällelig barntillsyn. Också andra insatser krävs: förbättrad miljövård, förbättrad hälso- och sjukvård osv. Åtgärder måste vidtas mot kapitalflykten. De svenska kapitalisterna ökar sysselsättningen starkt i sina dotterbolag utomlands som svenska arbetare går utan arbete. Det kapital som exporteras kommer i sista hand från den svenska arbetarklassens produktion. Sysselsättningsskäl och förhindrande av de svenska kapitalisternas utplundring av arbetarklassen i andra länder ger kravet om en ytterst skärpt restriktivitet mot kapitalexport. Systemet med statliga investeringsgarantier för kapitalisternas investeringar i avskaffas. En politik måste föras som gör ett slut på prisstegringarna. Dessa äventyrar folkets levnadsnivå. Ett första steg i en sådan politik är en vidgning av prisstoppet så att det inte bara gäller vissa baslivsmedel utan alla varor. Ett andra nödvändigt steg som måste vidtas nu för att ge ökad ekonomisk trygghet är en omläggning av skattepolitiken. gäller som ett centralt krav att mervärdeskatten på livsmedel avskaffas. Skatterna skall tas där pengarna finns. För bolagen är skattereglerna synnerligen förmånliga i . Regeringen brukar ursäkta detta med att de är förmånliga bara så länge företagen avstår från att ge utdelningar och i stället investerar. Man förbiser därvid helt att kapitalets ökning är det samma som och förutsättningen för ökningen av ägarnas makt över arbetare och tjänstemän och samhällslivet i dess helhet. Än en gång: Kapital är arbetsköparnas medel att utvinna vinster ur arbetarklassens arbete. Genom avskrivningsregler kan bolag komma ned i en effektiv skatt på av den verkliga vinsten. Vilka arbetare når en så låg skattesats? Endast de som inte har en beskattningsbar inkomst. Bolagsherrarnas många kryphål i skattelagstiftningen måste täppas till. Bolagsoch förmögenhetsskatt ökas. Systemet med skattekrediter och skattefria investeringsavdrag avskaffas. Vidgade åtgärder mot skattesmiteriet vidtas. Omsättningsskatt på handel med aktier införs. Ingen skatteflykt genom krognotor tillåts. I särskilda motioner till årets riksdag tar kommunisterna mera utförligt upp här berörda frågor: startandet av statliga basindustrier, förstatligande av vissa näringsgrenar, åtgärder mot kapitalflykten, allmänt prisstopp och en skattepolitik för folket mot storfinansen. Med hänvisning till ovanstående föreslås att i anledning av regeringens proposition 1973:1 som sin mening uttalar vad som anförs i motionen om den ekonomiska politiken och finanspolitiken. (vpk) i (vpk) i GOTAB 73 3222 S 1973