mot · FW021709 · 1973-04-03 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:55 angående omlokalisering av viss statlig verksamhet. I den officiella regionpolitik som grundlädes 1964 var tilltron till marknadskrafterna och till den kapitalistiska koncentrationens välsignelsebringande effekter en grundläggande idéprincip. Det officiella synsättet utgick också från att storstadstillväxt var liktydigt med samhällsekonomiska effektivitetsvinster. Några motsättningar mellan det privatkapitalistiska vinsttänkandet och den samhällsekonomiska totalaspekten uppfattades inte. Den växande folkliga opinionen mot koncentration och avfolkning har framtvingat modifikationer i den koncentrationsvänliga regionpolitiken. statsverksproposition framhölls en viss dämpning i storstadsregionernas tillväxt som önskvärd. Den väsentligaste åtgärden för att åstadkomma en sådan dämpning har varit utflyttningen av delar inom den centrala statliga administrationen. Övriga åtgärder, t. ex. lokaliseringssamrådet, har haft ringa effekter. kommunisterna företräder i regionpolitiska sammanhang grundsatsen att målsättningen för vaije län skall vara full och effektiv sysselsättning utan flyttningsförluster. Som ett nödvändigt fördelningspolitiskt och administrativt medel härför framstår en allmän, av politiska instanser genomförd, investeringsstyrning. Från denna principiella ståndpunkt är vårt parti anhängare av en geografisk decentralisering inom den statliga förvaltningen. Vi har visserligen menat att det finns lämpligare praktiska former för denna än utflyttning av hela verk eller komplex av verk. Även sistnämnda typ av decentralisering har vi dock accepterat som genomförbar och till sina regionalpolitiska effekter positiv. Vi har dock alltid framhållit att dess effekt på koncentrationsprocessen är marginell och endast berör takten i denna. kommunisterna har ingen anledning att frångå sin principiella syn i dessa frågor. Det måste emellertid understrykas att den växande sysselsättningskrisen i det kapitalistiska samhället har starkt komplicerat både den allmänna regionalpolitiska problematiken och de speciella storstadsproblemen. Frågan om utlokalisering av central statsadministration har kommit i ett delvis nytt perspektiv. Den måste klarare än tidigare infogas i ett större allmänt program för bekämpande av de sysselsättnings- och regionpolitiska krisfenomenen. Två väsentliga drag har karakteriserat sysselsättningsutvecklingen i landet . För det första har en stagnation, enligt vissa källor en direkt minskning, i det totala antalet arbetstillfällen inträtt. En betydande tillväxt av det fasta kapitalet är möjlig för det kapitalistiska systemet utan att sysselsättningen behöver öka. För det andra har den ogynnsamma sysselsättningsutvecklingen och arbetslösheten böljat framträda också i regioner vilka tidigare, , kännetecknats av snabb tillväxt och t. o. m. visst överskott av företagens efterfrågan på arbetskraft. Detta förvärrade stadium i sysselsättningskrisen har, tillsammans med andra drag i kapitalismens utveckling, väsentligt försämrat läget för storstadsregionernas befolkning. Betydande arbetslöshet och undersysselsättning råder nu också i dessa regioner, inte minst inom bygg- och anläggningssektorn. En betydande utflyttning av tillverkningsindustrier har redan tidigare skett till låglöneområdena i landet. När nu sysselsättningen böijat allmänt stagnera i storstadsregionerna blir effekten av industriutflyttningen ännu starkare än förut. Föga eller inga motverkande effekter står nu till buds. Både kvantitativt och strukturellt har alltså sysselsättningen i storstadsområdena kommit i ett svårare läge. Genom den minskade tillväxten i service- och administrationssektorn har just industriutflyttningen kommit att bli själva centralpunkten i storstädernas sysselsättningssituation. Speciellt håller på att förvandlas inte endast till en allt ensidigare förvaltningskommun utan till en stagnerande, ensidig förvaltningskommun. En sådan snedvridning av arbetsmarknaden minskar givetvis avsevärt den individuella valfrihet som brukat framhävas som fördelen med en storstadsregions arbetsmarknad. Härtill kommer att den av koncentrationsprocessen och spekulationen framdrivna konstlade zoneringen av verksamheter och omflyttningen inom storstadsområdet fått förstärkta negativa effekter. Storstadsregionernas innerområden avfolkas och kontoriseras och skatteunderlaget påverkas negativt, som de skärpta plan- och miljöproblemen samt förskjutningarna i befolkningssammansättningen leder till krav på ökade insatser. I en situation där vissa regioner tillväxer starkt och det råder visst överskott på arbetstillfällen, medan andra lider av kronisk arbetslöshet, är en omfördelning av arbetstillfällen till de senares förmån givetvis en riktig åtgärd för att minska den regionala obalansen. Men i ett läge där arbetslöshet och stagnationstendenser gör sig gällande i alla regioner blir vikten av omfördelningsåtgärder reducerad. Satsar man i ett sådant läge enbart eller huvudsakligen på omfördelningsåtgärder, förvandlar man lätt hela regionpolitiken till en fråga om vilken region som lyckas påbörda en annan följderna av den kapitalistiska sysselsättningskrisen. Man angriper inte alls problemets kärna utan skapar en ofruktbar och meningslös konflikt mellan regioner. I det nuvarande läget måste i stället tyngd punkten i region- och sysselsättningspolitiken läggas på skapandet av nya sysselsättningstillfällen och detta i alla regioner, låt vara i växlande utsträckning och av delvis olika typ. Först inom en sådan ram kan omfördelningsåtgärder få rätt verkan. De län där avfolknings- och utflyttningsområdena dominerar har givetvis nytta av att delar av centralförvaltningen utlokaliseras dit. Man får å ena sidan ett tillskott av arbetstillfällen inom just den sektor som vanligen är svagt företrädd där. Men fördelarna är å andra sidan begränsade, om man inte genom en allmän sysselsättningsexpansion lyckas vända utvecklingen i dess helhet i dessa regioner. Sekundäreffekterna av utlokaliseringen blir då ringa. I ett stagnerande län är serviceapparaten oftast uppbyggd på basis av ett tidigare existerande underlag: den kan därför ha viss överkapacitet och vara i stånd att utan särskild expansion svälja även den ökade serviceefterfrågan som följer av utlokaliseringen. Multipeleffekterna blir med andra ord försvagade genom regionens allmänna läge. Utlokaliseringen är heller aldrig tillnärmelsevis så stark att den vänder utvecklingen. Dessutom begränsas effekterna lätt till länets centrumort. Övriga bygder får ringa glädje av det hela. Man har emellertid också . Mot dem som kritiserar utflyttningen kan man anföra att det inte är arbetstillfällen inom förvaltningssektorn som behövs i utan industriarbetsplatser, anläggningsarbeten samt arbeten inom den sociala sektorn och miljösektom. Vinsten med att avstå från utflyttningen blir därför begränsad. Att låta verken stanna kvar löser på intet sätt de stora sysselsättningsproblemen för regionen. Däremot är det sant att utflyttningen kan förvärra sysselsättningsproblemen, framför allt för folk inom kontorssektom och då speciellt för kvinnorna. Dessa befinner sig i ett dilemma, som inte kan lösas så länge inte en expansiv sysselsättningspolitik bildar ramen för omflyttningsåtgärderna. De som efter utflyttningen stannat kvar kan få betydande svårigheter på den då reducerade kontorssektom. De som är gifta och flyttat med maken till utflyttningsorten hamnar i regel på en arbetsmarknad där de har sämre möjligheter än i storstaden. Som synes minskar det allmänt dåliga sysselsättningsläget utlokaliseringens positiva effekter och förstärker de negativa. Detta understryker att problemets lösning ligger i att inte begränsa regionpolitiken till sådana marginella omflyttningar som kan åstadkommas med lokaliseringsstöd och utlokalisering av verk. I stället bör utlokaliseringen fogas in i ett brett upplagt sysselsättningspolitiskt program, som tar sikte på att bekämpa arbetslösheten i alla regioner. Ett allmänt sysselsättningspolitiskt program kommunisterna hävdar att ett sysselsättningspolitiskt program, avpassat efter de olika regionernas behov och med sikte på att säkra full sysselsättning utan flyttningsförluster, är nödvändigt. Vi har i motionen 1973:1472 till årets riksdag utförligt utvecklat detta tema. För flertalet provinsregioner utanför storstäderna krävs ett omfattande statligt industrialiseringsprogram, understött främst med hjälp av APfonderna. Statliga basindustrier med goda tillväxtmöjligheter, med framtidsbetonad och avancerad karaktär och med möjligheter att förnya den föråldrade industristrukturen måste tillskapas. Detta kan vända utvecklingen i de stagnerande eller tillbakagående provinslänen. I sin tur medför en sådan vändning att de positiva effekterna av nytillskott inom den statliga förvaltningssektom blir så stora som möjligt. Också för storstäderna är nya, avancerade statsindustrier, som ersätter de ofta föråldrade nedlagda eller utflyttade industrierna, av avgörande betydelse för att bekämpa industri- och byggarbetslösheten. Därutöver spelar just i storstäderna övriga delar i det sysselsättningspolitiska programmet en särskilt viktig roll. Storstäderna lider i markant grad av sociala och miljöpolitiska bristproblem, vilka både undergräver befolkningens levnadsstandard i vid bemärkelse och förorsakar onödiga lidanden för redan hårt drabbade befolkningsgrupper: barn till förvärvsarbetande föräldrar, de gamla, de sjuka, invånarna i bullerstörda distrikt, invånarna i den s. k. betongslummen och offren för dåliga arbetsmiljöer. Här väntar ett stort fält på mångsidiga arbetsinsatser och detta med att tusentals människor inom olika yrkesområden i storstäderna är öppet eller dolt arbetslösa. Endast inom ramen för en sysselsättningspolitik, sådan den ovan skisserats, blir omfördelning i form av decentraliserad förvaltning verkligt effektiv. Mot bakgrund av vad här anförts hemställes att uttalar sig för 1.att ett sysselsättningspolitiskt program genomförs, baserat på följande tre element: a) statliga industrier, uppbyggda med hjälp av bl. a. AP-fonderna, b) en genomgripande upprustning av jämvägsväsendet och annan kollektiv trafik, c) insatser på sociala och miljömässiga bristsektorer; 2. att storstadsområdena får del i den industriella uppbyggnaden, 3. att organisatoriska och personalrättsliga problem i samband med utlokaliseringarna löses i fortlöpande och nära samarbete med de anställda, 4. att de föreslagna utlokaliseringama inom de i denna motion angivna ramarna planenligt genomförs. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i