mot · FW02199 · 1973-01-17 00:00:00 — om inrättande av länsdjurskyddsnämnder, m. m. Djurskyddet i vårt land har fått ett väsentligt stöd genom den ändring i , som föreslogs i proposition 1972:122 och antogs av . är det i vårt land straffbart, inte bara att plåga djur med avsikt, utan även att göra det av grov oaktsamhet. Vad som återstår på denna punkt är främst organisatoriska åtgärder som gör det möjligt att övervaka efterlevnaden av denna lag. Organ med denna uppgift saknas givetvis inte, men de lider av vissa hinder i sin verksamhet. De närmast ansvariga är hälsovårdsnämnderna. Men dessa består inte sällan av personer, som i varje fall på landet är bekanta med de djurägare som de är satta att övervaka, och det kan ofta vara svårt för dem att gå in och ingripa, där det skulle behövas. Djurplågeri kan dessutom ofta bottna i total okunnighet om hur djur bör skötas, och den som då blir anklagad för djurplågeri ställer sig ibland totalt oförstående inför anklagelsen. Vi vill därför föreslå en djurskyddsnämnd i varje län alltså på samma nivå som länsskolnämnder och länsvägnämnder som skulle bestå av personer med allsidig samhällsbakgrund och med sakkunskap inom djurskyddet samt av länsveterinären. Denna nämnd skulle driva uppsökande verksamhet hos alla som har djur i sin vård kennlar, stuterier, fåravel, katterier, minkfarmer etc. Den skulle stå mera obunden och kunna göra inspektioner utan förvarning samt med tillräcklig sakkunskap. Inte minst behövs sådan inspektion vid försöksdjursanstalter, där det ofta är mycket svårt att få verklig inblick i hur djuren sköts. Centrala forsknings- och rådgivningsinsatser, genom universitetsveterinärer och/eller konsulenter i husdjurshygien vid , är givetvis också av stor betydelse. Men utan den direkt uppsökande och kontrollerande verksamheten ute på fältet blir dock även sådana åtgärder mera verkningslösa än de behövde vara. Den föreslagna länsdjurskyddsnämnden behövde inte dra några större kostnader, utan närmast verka som ett organ till hjälp för länsveterinären och med honom som ledande kraft. Beträffande försöksdjuren vid olika forskningsanstalter är situationen fortfarande långt ifrån tillfredsställande. Det förekommer att försöksdjur får utstå olika plågsamma långtidsförsök, t. ex. med bränning, utan några som helst smärtstillande preparat annat än under själva operationen. Även deras dagliga skötsel lämnar ofta mycket övrigt att önska. Deras dygnsrytm störs i onödan, vilket är mycket besvärande för dem, och det förekommer att de hålls i alldeles för trånga burar man har sett exempel på att åtta apor hålls i en bur som var nästan för liten för en. Forskarna framhåller i sådana fall, att det är i deras eget intresse att djuren sköts så väl som möjligt, eftersom experimenten annars blir värdelösa. Givetvis bör varken ekonomiska förutsättningar eller andra yttre omständigheter föranleda att djuren utsätts för plågor som är helt onödiga. Det förtjänar härvid att anmärkas, att djurförsök ingalunda alltid är av den stora nytta som forskarna anger. 1 remissutlåtande till motionen 1972:364 anförde t. ex. medicinska fakulteten vid , att neurosedynkatastrofen torde ha kunnat undvikas om mera omfattande undersökningar gjorts på dräktiga djur innan preparatet kom till klinisk användning på människa. Detta är ingalunda ett okontroversiellt påstående. I , , skriver professor . Magee, biokemist från en medicinsk högskola i , följande: Vi vet numera, att neurosedynets fosterskadande verkningar visar sig bara hos vissa raser av somliga däggdjursarter t. ex. vita kaniner från . Det är alltså osannolikt att denna effekt skulle ha avslöjats genom djurprov . Professor skriver vidare: Om alla djurarter reagerade på samma sätt för ett kemiskt ämne, skulle problemet med att dra slutsatser beträffande människan i hög grad förenklas. Tyvärr är detta inte fallet. Ett välkänt exempel på en sådan artskillnad är kontrasten mellan den dödliga, blödande enterit, som pencillin orsakar hos marsvinet, och ämnets ytterst låga giftighet hos råttor. Detta exempel illustrerar dramatiskt vilken praktisk betydelse dessa skillnader mellan djurarterna har ty penicillinet kunde ha blivit förbjudet att användas på människor, om man hade känt till dess effekt på marsvin när det började nyttjas på sjukhus. En senare artikel finns i (Journal för klinisk farmakologi) februarimars 1972. Där skriver . om hur man skall skydda allmänheten från ämnen som skadar fostren eller framkallar cancer. Han citerar ett dokument från , där det står att inga djurförsök kan med absolut säkerhet hindra nya fosterskadande ämnen att bli använda. Eftersom djurförsöken alltså aldrig kan ge någon total visshet om oskadlighet måste man hålla läkemedlen under noggrann kontroll efter det att de har börjat användas. Dessa citat torde åtminstone visa, att det inte är självklart att människornas hälsa blir bättre, ju fler försöksdjur som används. Det är vidare klart, att en från djurskyddssynpunkt godtagbar försöksdjurshållning ännu inte är uppnådd på alla ställen i vårt land där sådan bedrivs och att ytterligare åtgärder behövs så länge försöksdjur över huvud taget används. vid statens medicinska forskningsråd har tillbaka ansett, att kunskapen kring försöksdjursfrågorna borde samlas och drivas i form av ett svenskt försöksdjurscentrum. Denna fråga utreds av medicinska forskningsrådet i samarbete med UKÄ. Vi föreslår, att frågan blir grundligt utredd antingen av den redan arbetande utredningen eller av en annan, tillsatt för detta speciella ändamål. Utredningen bör bl. a. inrikta sig på sätten att kontrollera leverantörerna av försöksdjur och exempelvis undersöka möjligheten av att registrera alla sådana återförsäljare och därvid endast godtaga sådana som kan bevisa att deras djur inte är stulna. Med hänvisning till det ovan anförda hemställer vi att hos Kungl. 1. att en utredning tillsätts om inrättande av länsdjurskyddsnämnder i varje län, samt 2. att en utredning tillsätts för att granska hela den inhemska försöksdjurssituationen i avsikt att uppnå en från djurskyddssynpunkt godtagbar sådan.