mot · FW02794 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder för förbättrat oljeskydd. Oljeföroreningarna i haven utgör ett växande problem och riskerna ökar med den tilltagande fartygstrafiken. Alla moderna fartyg har i större eller mindre grad olja ombord. Oljetankbåtar ökar i storlek och därmed de potentiella riskerna för stora katastrofer. Oljeutsläpp förekommer längs svenska kuster nästan , och även om utsläppen ofta är små blir summan av dem betydande. Den ökande trafiken med tankfartyg i kustområdena och på våra stora insjöar skärper riskerna för haverier genom t. ex. kollisioner. Borrning efter olja under havsbotten innebär nya risker. De skador som uppstår vid oljeutsläpp är allvarliga. Oljeklibbiga badklippor och stränder är kanske det som syns bäst. Oljeskadade fåglar är ett annat synligt exempel. Men de mer djupgående skadorna är värre. En oljefilm på vattenytan försvårar syreutbytet. alger och andra organismer är känsliga för olja. Skadorna förvärras ofta genom de preparat, som används för att lösa upp eller sänka oljan, dvs. lämna den kvar i vattnet. Oljan kan i det senare fallet även förstöra bottnarna. Fisket påverkas givetvis negativt. Bekämpningsmetoder som bygger på mekanisk upptagning är att föredra. Oljeskadorna kan minskas genom åtgärder på olika områden. Säkerheten till sjöss måste ökas genom bättre navigationshjälpmedel, enkelriktning av farleder, förbättrad övervakning, ökat anlitande av lots etc. En kraftig utbyggnad av det svenska oljeskyddet måste komma till stånd. Katastroforganisationer, gemensamma för Nordsjöländema respektive , måste byggas upp, så att snabbbekämpning av stora oljeutsläpp blir möjlig. Övervakningen måste förstärkas så att avsiktliga oljeutsläpp kan förhindras. Omlastningshamnar, lossningsplatser för oljelaster utanför kusterna (pipelines) kan vara andra medel att minska riskerna för oljeskador. Vi begränsar oss i denna motion till några speciella frågor. Vi har möjlighet att i samband med den aviserade propositionen på basis av räddningstjänstutredningens betänkande, närmare ta upp frågan om ansvaret för oljebekämpning till sjöss och på land. Det är angeläget att en välrustad organisation får ansvaret för denna och att en oljeskadefond upprättas, så att finansieringsproblem aldrig hindrar nödvändiga insatser. Risken för oljeolyckor är särskilt stor då de stora oljefartygen skall ta sig in till hamn ofta genom trånga farleder. Möjligen skulle ett sätt att undvika dessa risker vara att bygga lossningsplatser utanför själva kustlinjen, om vattendjup etc. medger detta. Oljan skulle sedan genom en sprängd tunnel under havsbotten eller genom en ledning föras i land. Motivet för en sådan lösning är att man kan skydda känsliga kustpartier mot exploatering och undvika riskfyllda angöringar. Lagringsanordningar eller raffinaderier skulle kunna byggas längre inåt landet genom att oljeledningarna förlängdes. Det kan eventuellt också vara möjligt att lagra oljan i bergrum under vattnet. Det kan också tänkas, att en boj kan ersätta en bottenfast lossningsplattform. Fartygen skulle kunna förankras direkt vid bojen. Bojarna eller plattformarna måste givetvis kompletteras med ett effektivt skydd av länsor för att hindra oljeutflöden. I annat fall skulle eventuella missöden få besvärliga konsekvenser om oljan drev in mot kusten. Det bör utredas i vilken utsträckning plattformar och bojar är möjliga vid svenska kuster med dess skiftande djupförhållanden liksom möjligheterna att bygga omlastningshamnar för olja någonstans i . Härigenom skulle trafik med stora tankbåtar i trånga farvatten kunna begränsas. Ett för svenskt vidkommande nytt problem är riskerna för utsläpp av olja i samband med borrning under vattenytan. Från andra länder finns exempel på olyckor. Blow-outs kan inträffa om borren tränger ned i en oljereservoar, där oljan har onormalt högt tryck. Mycket stora oljemängder kan då tränga ut i vattnet innan man hinner stoppa läckan, vilket i regel tar mycket . Den välkända katastrofen utanför i vållade mycket stora skador för turism, djurliv och sjöfart och ledde till stora skadeståndskrav. På internationell nivå studeras dessa frågor i FN och dess specialorgan, men några avgörande beslut har inte fattats. Däremot har 1MCO utfärdat vissa rekommendationer. För del har dessa problem kommit närmare. Omfattande oljebormingar pågår i och borrningar är aktuella även I . Riskerna för olyckor i samband med borrning under havsytan togs i upp av Vattenvärnet, som tillskrev regeringen i frågan även 1969. Vid 1971 och riksdagar har i motioner från folkpartihåll föreslagits att de nuvarande föreskrifterna för prospektering och undersökningsarbete vid borrning efter olja under havsytan skulle kompletteras. De borde omfatta även regler för hur borrning får utföras och vilka krav som bör ställas på oljebormingsföretagens medverkan vid upprustning av oljeskydd och deras ekonomiska förpliktelser vid oljesanering i samband med borrning. De gällande föreskrifterna, som utfärdades av kungl, kommerskollegium och avsåg de undersökningsarbeten, som det till hälften statsägda fått tillstånd att bedriva enligt lagen om kontinentalsockeln, var nämligen allmänt hållna och avsåg endast prospektering. Motionerna har dock inte föranlett någon åtgärd från sida. Enligt vår mening är det angeläget, att man innan borrningar sätts i gång utfärdar detaljerade generella bestämmelser, som klart anger säkerhetskrav och reglerar de ekonomiska konsekvenser, som kan bli aktuella vid eventuella olyckor. Det måste vara önskvärt även för sökanden att få dessa sidor av företaget ingående belysta. Det kraftigt ökande antalet oljeborrningar i har på ett särskilt sätt accentuerat riskerna också för vårt land. Utöver antalet redan nu placerade borrtorn är ca 30 under byggnad för placering i . Vissa experter anser att kommer att bli ett av världens främsta oljeproducerande områden. Att riskerna för löskommen olja därvid ökar är uppenbart. Prov som kontinuerligt utförs av norska Fiskeridirektoratet har visat att löskommen olja kan driva in till de flesta Nordsjöländerna också till . Plastade brevkort som satts ut vid ett oljeborrtorn för att man skall utröna strömmarnas riktning, har drivit i land också på den svenska . Resurserna för att ta hand om oljeutsläpp och förhindra att oljan sprids måste byggas ut. Vad som gjorts eller föreskrivits om begränsning av oljeutsläpp är helt otillräckligt. Oljetransporterna över haven ökar kraftigt och medför betydande utsläpp. Om inte nationell och internationell lagstiftning kan tvinga ned utsläppen kommer stränder, vikar och flodmynningar att smutsas ned i ökande omfattning. De ekologiska riskerna är inte tillräckligt utredda men kan förmodas vara ytterst allvarliga. Det finns ingen anledning för oss vid och kuster att vara optimistiska snarare tvärtom, eftersom innanhav är ännu mera sårbara än de stora haven. Detta gäller särskilt innanhav med låg temperatur och föga eller inget tidvatten, som kan ge behövlig omsättning av vattenmassorna. Därför är det väsentligt att oljeskyddsberedskapen rustas upp snabbare än vad som sker. bör även samverka med de oljeexploaterande länderna i för att katastrofberedskapen byggs ut i takt med exploateringen och den därmed sammanhängande ökningen av riskerna för katastrofer. Vi måste också bygga upp en tillfredsställande övervakning. Här bör även kontinuerlig flygspaning bedrivas. Härigenom kan utsläpp upptäckas och bekämpningsinsatser snabbt komma till stånd. Åtskilliga oljeutsläpp är avsiktliga eller en följd av vårdslöshet. Det är dock mycket svårt, ofta omöjligt, att bevisa vilket fartyg som gjort sig skyldigt till utsläppet. Möjligheter måste skapas att identifiera utsläppen. Detta kan ske på flera sätt. Oljelaster kan märkas med radioaktiva isotoper eller andra ämnen som vid analys kan kännas igen. Det är angeläget att man här kan få fram effektiva metoder. Försöksverksamheten på detta område bör ges ökad omfattning. Ytterligare en förutsättning för en minskning av utsläppen är att det i hamnarna finns mottagningsanordningar för oljeavfall. Genom införandet av den nya lagen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg gäller krav på sådana mottagningsanordningar, dock endast för allmän hamn. Detta innebär en begränsning, eftersom en del oljelastningsplatser inte går in under detta begrepp. Mottagningsanordningar måste ordnas även vid dessa. Ordet allmän bör därför utgå ur 9 § i lagen. Kontrollen av fartygen måste också förbättras. Flertalet utsläpp längs våra kuster torde bestå av oljehaltigt barlastvatten från kusttankers, som innan de tar in ny last tömmer barlastvattnet. Det är tämligen lätt att konstatera om fartyg, som anländer till en lastningsplats, någonstans på vägen olagligt gjort sig av med sina oljerester. Vissa oljeutsläpp är tyvärr tillåtna. Enligt den senaste får tankfartyg släppa ut bestämda kvantiteter olja om de är under gång och befinner sig mer än från land. Detta innebär att utsläpp tillåts i vissa delar av , och . Detta kan inte accepteras. Det är över huvud taget oacceptabelt att oljeutsläpp tillåts i haven. Den måste med kraft verka för generellt totalförbud mot oljeutsläpp i första hand i IMCO och vid internationella havsföroreningskonferens. I första hand måste förbud införas i de avgränsade och av föroreningar svårt utsatta havsområdena i vår omedelbara närhet. Departementschefen anförde i prop. 1972:38 att åtgärder bör vidtas för att ge särskilt känsliga vattenområden bl. a. ett bättre skydd. anförde även att det förväntade sig åtgärder motsvarande syftet i bl. a. folkpartimotioner med krav på förbud mot oljeutsläpp. Vi vill understryka att detta är oerhört angeläget. Vi förutsätter att regeringen vidtar åtgärder så att förbud mot oljeutsläpp i dessa områden införs. Ett speciellt hot utgör de allra största fartygen-supertankbåtarna. I en bilaga till den senaste anges bestämmelser för hur stora tankarna i en båt får vara och hur de skall arrangeras. Men det finns inga bestämmelser som anger största tillåtna storlek för en tankbåt. Erfarenheterna visar att totalhaverier med supertankbåtar är möjliga. Skadeverkningarna vid en sådan katastrof är närmast oöverblickbara. Det finns starka skäl för en begränsning av tonnagets storlek och för en reglering av trafiken med dem. De bör t. ex. inte få trafikera innanhav som med mindre än att en tillräcklig katastroforganisation finns. Trafik med supertankbåtar pågår i , men någon tillräcklig katastroforganisation finns inte. bör verka för en internationell begränsning av tanktonnagets storlek. Det finns inget sätt att transportera olja som kan anses helt säkert. Vilket alternativ man än väljer i rör, på järnväg, per båt eller per landsväg kan olyckor inträffa eller annat hända som gör att olja kommer lös. Vid val mellan olika transportalternativ gäller det att kalkylera med både kostnader och risker. Det är inte säkert att det alternativ som strikt ekononiskt förefaller mest förmånligt i realiteten kommer att bli det, om detta alternativ innebär ett ökat rikstagande. Ingen utredning har gjorts som ekonomiskt och praktiskt belyser oljeskaderiskema vid olika transportalternativ. En sådan utredning bör göras för att bl. a. analysera riskabla punkter i transportkedjan och leda till förslag till säkerhetsbestämmelser i samband med oljetransport av olika slag. Med hänvisning till det anförda hemställer vi A. att hos Kungl. 1. att en utredning tillsätts med uppgift att analysera riskmomenten i samband med oljetransporter i dess olika former, 2. att snara åtgärder vidtas från svensk sida för att få till stånd en bättre beredskap för begränsning av oljekatastrof som kan inträffa i samband med oljeborrningarna i , 3. att aktiva åtgärder vidtas i syfte att förbjuda oljeutsläpp från fartyg i , och , 4. att åtgärder vidtas för en internationell begränsning av tanktonnagets storlek; B. att måtte besluta att 9 § lagen om åtgärder mot vattenförorening ändras så, att krav kan ställas på anläggning för omhändertagande av oljerester även i annan hamn än allmän hamn.