mot · FW02227 · 1973-01-18 00:00:00 — av m. fl. angående arbets- och anställningsförhållanden. Förhållandena på arbetsplatserna präglas som professor uttrycker det i sin skrift Varför strejkar arbetarna? av lagstadgad ojämlikhet. Ingenstans går klassamhället som på arbetsplatserna. Arbetsdomstolen har gett paragraf 32 i prejudicerande laglig status. Enligt denna har arbetsköparna laglig rätt att leda och fördela arbetet och anställa och avskeda arbetare. Lönearbetarna förutan vilka ingen produktion kan äga rum, inga vinster och förmögenheter kan samlas på hög hos dem som har den ekonomiska makten har däremot inget inflytande över den produktion av vilken deras livsuppehälle är helt beroende. Den feodala monarkins makt har inskränkts. är det kapitalet som bestämmer och denna kapitalmakt går i arv liksom kungamakten. De samarbetsavtal som slutits mellan SAF och LO har inte avsett att hindra att kapitalets makt på avgörande punkter består. Företagsdemokratin är ett sken, likt kejsarens nya kläder. När det kommer till kritan är det arbetsköparna som bestämmer över nedläggningar, driftsinskränkningar, avskedanden, investeringar, produktionsplaner och vinstens användning. Arbetsköparna bestämmer också över arbetsmiljön, vilka maskiner som skall användas, över arbetstakten och löneformerna. Om man däremot skulle upprätta en katalog över vad fackföreningarna arbetarna och tjänstemännen bestämmer över skulle denna katalog bli mycket kort, eller ingen alls. De saknar helt rättigheter när det gäller ovan nämnda för de anställda avgörande förhållanden. Kollektivavtalslagen har kriminaliserat strejker under avtalstid. finns avtal som varar upp till . kan arbetsköparen på olika sätt i kraft av paragraf 32 påverka de anställdas arbetsförhållanden i negativ riktning, men de anställda kan inte använda det yttersta maktmedel de har strejkvapnet för att försvara sig. Arbetsköparnas övermakt kommer mest extremt till uttryck av stor arbetslöshet. Med hot om inskränkning av driften och avskedanden kan man pressa de anställda till extra eftergifter. Den övermakt som arbetsköparna har genom kollektivavtalslagen tar sig också uttryck i de lokala löneförhandlingarna och då det gäller arbetsmiljöskyddet, bägge lika viktiga för lönearbetarna. De centrala uppgörelserna följs av fredsplikt. får inga strejker äga rum. Men äger mängder av lokala förhandlingar rum, där arbetsköparna har ett överläge genom att de kan hänvisa till fredsplikten. Ändring av arbetsmetoder, försämring av ackorden, rationalisering och ökad arbetstakt genom tvångsstyrning, omflyttningar och försämring av arbetsmiljön och skyddet för hälsan kan ske utan att arbetarna genom förhandlingar kan ändra på förhållandena, därför att dessa saknar det enda effektiva stödet för sina förhandlare, nämligen strejkrätten. Förhandlingsrätten måste utökas, men den görs illusorisk å ena sidan genom att arbetsköparen har alla maktmedel på sin sida och å den andra genom att arbetarna står med bakbundna händer, därför att de saknar strejkrätten. har den kapitalistiska världens numerärt starkaste fackföreningsrörelse när det gäller både arbetare och tjänstemän. Men denna numerära styrka motsvaras inte av fackliga rättigheter. I stället för rättigheter har fackföreningarna bundits vid s. k. samarbetsavtal, men de bygger på ett samarbete som är helt beroende av arbetsköparnas välvilja. De två viktigaste avtalen, det s. k. och företagsnämndsavtalet, har inte förändrat maktläget på arbetsplatsen. Däremot söker man genom dessa skapa illusioner om intressebalans mellan arbete och kapital. Man rör sig också med begreppet arbetstillfredsställelse. Sådan kan inte befrämjas av nuvarande maktförhållanden på arbetsplatserna utan endast genom att arbetarna känner att de har rätt att bestämma över sin egen arbetssituation. Arbetsköparna är intresserade av samverkan endast så länge som denna leder till ökad produktivitet och ökad lönsamhet. Genom samverkan kommer de aldrig att avstå från de maktpositioner de nu har. För att ändra nuvarande maktförhållanden den lagstadgade ojämlikheten är lönearbetarna endast hänvisade till sin egen fackliga kamp. Men denna kamp hämmas av klasslagar som kollektivavtalslagen och lagen om arbetsdomstol. Och de resultat som uppnås genom facklig kamp kan omintetgöras genom att arbetsköparna i sin hand har paragraf 32, upphöjd till lag. För att rasera klassamhället måste man också rasera de lagar som detta klassamhälle stöder sig på. Den fackliga kampen måste bl. a. inrikta sig på att förändra lagarna så att dessa i stället blir ett stöd för fackföreningsrörelsen och garanterar lönearbetarna de rättigheter som de genom sina fackföreningar kämpat för. är dessa rättigheter framför allt följande: Arbetsköparna har ingen oinskränkt förhandlingsskyldighet. Många frågor får man inte förhandla om, och det gäller främst de s. k. paragraf 32-frågorna, arbetets ledning och fördelning och nedläggningar och avskedanden. Enligt företagsnämndsavtalet sker endast information om vissa produktionsförändringar, och det finns varselplikt. Enligt huvudavtalet kan man endast förhandla om i vilken ordning avskedanden skall ske. Avskedanden som sådana kan inte genom förhandlingar förhindras, ty arbetsköparna kan alltid hänvisa till att en produktionsinskränkning är nödvändig, och där har de ett skydd i paragraf 32. De anställda och deras fackliga organisationer måste ha lagstadgad rätt till förhandlingar i alla frågor. Genom att bestämmelser av typen paragraf 32 i ogiltigförklaras genom lagstiftning upphäves denna inskränkning i förhandlingsrätten. Lagstadgad rätt till strejk om inte förhandlingarna ger resultat. Vi vill hänvisa till ett uttalande av förbundsordförande : Utvidgad förhandlingsrätt i lokala frågor är viktig i och för sig men det löser inte problemen om man inte får strejkrätt . Som det nu är kan arbetsgivaren med fredsplikten i ryggen säga nej till snart sagt allt vad man begär på det lokala planet. Det är då man tvingas tillgripa Vilda strejker. Vidare citerar vi ur strejkar arbetarna? : Att ge de anställda förhandlingsrätt i frågor som tidigare reglerades av § 32 är ett beslut som kan genomföras snabbt. Men för att ett sådant beslut skall bli meningsfullt måste de anställda ha maktmedel att sätta bakom sina synpunkter. Det enklaste sättet att ge de anställda dessa maktmedel är att ge dem rätt att ta till stridsåtgärder i dessa frågor, dvs. att utvidga de anställdas strejkrätt. Lagstadgad rätt att avbryta hälsofarligt arbete. I delbetänkandet från arbetsmiljöutredningen föreslås: Innebär visst arbete omdedelbar och allvarlig fara för arbetstagarens liv eller hälsa och kan rättelse inte genast uppnås genom hänvändelse till arbetsgivaren, kan skyddsombud bestämma att arbetet skall avbrytas i avvaktan på ställningstagande av yrkesinspektionen. Bestämmelsen måste utvidgas, men detta tar vi upp i en anna motion. Det kan bara nämnas att en fara inte alltid är omedelbar. Ofta handlar det om en smygande fara som verkar på lång sikt. Den viktigaste invändningen måste dock göras mot den följande passusen i samma paragraf, där skyddsombud, som avbryter arbete om skäl härtill uppenbarligen saknas, kan släpas inför arbetsdomstolen och dömas till böter. Även fackföreningen kan bötfällas. Detta utgör en farlig hämsko på skyddsombudens arbete. skall ha full rätt att avgöra dessa frågor. Ingen avbryter ett arbete i onödan. Förmynderskap över de anställda måste bannlysas. Lagstadgad rätt att välja löneform samt att säga nej till sådana produktions- och tidmätningsmetoder som användes för att öka utsvettningen. Gruvarbetarna i malmfälten genomdrev genom sin strejk en fast månadslön utan inslag av prestationslön och meritvärdering. Men i de fall lokala förhandlingar med arbetsköparna ägt rum och uppgörelse träffats på vissa platser har arbetsköparna genomdrivit en viss del (i regel ) som prestationslön. De har alltså inte avstått från moroten och piskan. Även här har fredsplikten varit hämmande för fackföreningen. Hade arbetarna fått välja hade de med all säkerhet gått emot biandackorden. bör ha rätten att avgöra vilken löneform den vill ha, och den bör ha rätt att säga nej till hetsande och stressande ackordsformer. Lagstadgad rätt till möten och agitation på arbetsplatsen. I nuvarande kapitalistiska samhälle med paragraf 32 som uttryck för arbetsköparnas envälde är lönearbetarna bara objekt, en arbetskraft som arbetsköparen köper för visst pris för att skapa det mervärde eller vinst som helt tillfaller arbetsköparen i egenskap av ägare till produktions Utnyttjandet sker under minutiös övervakning. Arbetsköparen räknar i tusendels sekunder. Ingen onödig spilltid tolereras. Den anställde skall känna att han inte har någon rätt till arbetsplatsen för egna eller fackföreningens behov. Mötena måste hållas på fritid. Arbetsköparen bestämmer över vilka affischer som får uppsättas. Politiska affischer är bannlysta. T. o. m. propaganda för fackliga vuxenstudier har förbjudits. Hela arbetsstyrkan är som regel ansluten till fackföreningen. Det är viktigt att alla medlemmar får tillfälle att delta i sina egna avgöranden. Därför måste fackföreningen få lagfäst rätt att använda för möten på arbetsplatsen och utan inblandning av arbetsledningen, liksom arbetsledningen nu utan hinder använder sin arbetstid och arbetsplatsen för sina konferenser. Slaget av politisk och facklig information och agitation bör inte ensidigt få bestämmas av arbetsköparen. Yttrande- och mötesfrihet bör hållas i helgd även på arbetsplatsen. Lagstadgad rätt att hindra uppsägningar och omplaceringar. Anställningstryggheten är föremål för en utredning, och frågan om ersättning för omplacering har det förhandlats om i t. ex. Metall. är det arbetsköparna som bestämmer med stöd av paragraf 32. Vi anser att det är nödvändigt att fackföreningarna med stöd av lagstiftning får inflytande över dessa frågor och genom sitt veto kan förhindra avskedanden och omplaceringar. Detta är en oerhört viktig trygghetsfråga för de anställda. Vi har i motion 1972:766 kritiserat direktiven för den sittande utredningen angående arbetsfredslagstiftningen, där en del av ovan nämnda frågor tas upp, och vill därför här ej på nytt ingå på dessa direktiv. Klart är emellertid att de är otillräckliga, varför vi i denna motion upprepar de krav som ställdes i motion 1972:766. Med hänvisning till det anförda föreslås A. att hos regeringen hemställer att denna framlägger förslag om grundläggande demokratiska rättigheter för de anställda och deras fackliga organisationer: 1. lagstadgad rätt till förhandlingar i alla frågor, 2. lagstadgad rätt till strejk när förhandlingar inte ger resultat, 3. lagstadgad rätt att avbryta hälsofarligt arbete, 4. lagstadgad rätt att välja löneform samt att säga nej till sådana produktions-, rationaliserings- och tidmätningsmetoder som ökar utsvettningen, 5. lagstadgad rätt att hindra uppsägningar och omplaceringar, 6. lagstadgad rätt att inlägga veto i personalfrågor, 7. lagstadgad rätt för fackförening att anordna möten på betald arbetstid samt rätt till möten och agitation på arbetsplatsen, B. att vidare hos regeringen hemställer om följande lagförslag respektive lagändringar: 1. lagen om kollektivavtal av omarbetas i syfte att i första hand ur nämnda lag avlägsna paragraf 4, gällande förbud mot att tillgripa arbetsinställelse, 2. i samband med kollektivavtalslagens omarbetning företas en översyn och revidering av lagen om arbetsdomstol, 3. ur statstjänstemannalagen av strykes paragraf 3, 4. bestämmelser av typen paragraf 32 i Svenska arbetsgivareföreningens stadgar ogiltigförklaras genom lagstiftning, varigenom tillämpadet av de prejudicerande domarna i arbetsdomstolen med grund i nämnda paragraf upphäves, 5. arbetsköparens ensidiga tolkningsföreträde avskaffas. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)