mot · FW021757 · 1973-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Majrts proposition 1973:45 med förslag om allmän tandvårdsförsäkring, m. m. har det bedömts vara en allvarlig brist i det svenska samhällets hälso- och sjukvårdsprogram, att en tillfredsställande tandvård icke kunnat erbjudas den vuxna befolkningen inom socialförsäkringarnas ram. Flera undersökningar har klarlagt, att framför allt den vuxna befolkningen har ett starkt eftersatt vårdbehov, vilket i sin tur har sin grund i att stora medborgargrupper av ekonomiska skäl fått avstå från god tandvård. Maj:ts proposition om en allmän tandvårdsförsäkring framstår därför som väl motiverad. Utformningen av försäkringen i vad den avser den enskilde medborgaren ger ej heller anledning till några större invändningar. Däremot synes skäl föreligga till kritik mot, framför allt, propositionens förslag till försäkringens utformning beträffande dem som kommer att bära huvudansvaret för att den vuxna befolkningen erhåller en god och regelbunden tandvård de privat verksamma tandläkarna. Finansieringen medelst arbetsgivaravgift ger även anledning till invändning men berörs inte i detta sammanhang. har föreslagit en frivillig anslutning av privattandläkarna till försäkringssystemet samt som en yttersta garanti för tillgodoseende av folktandvårdens personalbehov under dess av utredningen påyrkade snabba expansion i försäkringens inledningsskede en till tid och rum begränsad möjlighet för huvudman att begära förbud mot nyetablering av privattandläkare inom sitt område. I propositionen föreslås en obligatorisk anslutning till försäkringssystemet av i princip alla privattandläkare samt en väsentligt utvidgad rätt för att besluta om ett hela eller delar av landet omfattande etableringsstopp. Grunden härför är så vag som om finner anledning antaga att folktandvårdens behov av tandläkare skall bli otillräckligt tillgodosett. Detta ger anledning till allvarliga betänkligheter. Det svenska samhället har utmärkts av en markerad öppenhet. Näringsfrihet har varit en självklarhet, och konkurrensbegränsande överenskommelser eller motsvarande åtgärder från näringslivet har motverkats genom bl. a. kartellagstiftningen. Att förordning om utvidgad näringsfrihet upphört att gälla i och med utgången av utgör icke något bevis på en ändrad inställning från samhällets sida. Tvärtom fastslogs i den proposition (1968:98), vari nyssnämnda förordning föreslogs upphöra att gälla, att tvekan oavsett lagstiftning ej kan råda om att svenska medborgare har full frihet att idka näring, om ej annat följer av särskild föreskrift som tillkommit i grundlagsenlig ordning. Vi kan inte finna annat än att propositionens förslag om än tidsbegränsat till utgången av men med en antydd eventuell förlängning om tvångsanslutning av privat verksamma tandläkare, resp. etableringskontroll, utgör ett allvarligt intrång i näringsfriheten. Därmed synes förslaget även sätta sig över FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, där det i artikel 29, mom. 2 utsäges: "Vid utövandet av sina fri- och rättigheter må envar underkastas endast sådana inskränkningar, som blivit fastställda i lag i uteslutande syfte att trygga tillbörlig hänsyn till och respekt för andras fri- och rättigheter samt för att tillgodose det demokratiska samhällets rättmätiga krav på moral, allmän ordning och allmän välfärd. Förslaget om en allmän tandvårdsförsäkring bygger de facto även på den allmänt omfattande principen om konkurrens på lika villkor i vad avser vuxenklientelet. Detta framgår med all tydlighet av tandvårdstaxans utformning. Vi kan inte finna annat än att redan lagstiftning om en villkorad etableringskontroll bryter mot den etablerade principen om fri konkurrens, åt vilken uttalat sitt stöd. Med utgångspunkt i principerna om näringsfrihet och fri konkurrens, vilka båda vi finnér böra kunna tillämpas utan varje inskränkning för den grupp av fria yrkesutövare som privattandläkarna utgör, kan vi ej heller ansluta oss till propositionens förslag om tandvårdstaxans fastställande . I de fall tidigare medverkat till att ge Kungl. Maj:t eller annan statlig myndighet rätt att fastställa priser eller taxor har detta betingats av förhållanden där näringsutövningen varit förknippad med någon form av koncession, dvs. där den fria konkurrensen av olika skäl befunnits böra utbytas mot en monopolställning. I dessa fall har det ansetts nödvändigt att tillse, att den faktiska monopolställningen ej medfört en oskälig prissättning. I föreliggande fall som ingalunda bär prägel av något privattandläkarmonopol synes taxans fastställande närmast böra ses som ett led i ett normalt upphandlingsförfarande från statens sida. Det gäller helt enkelt priset på den vara, tandvård, som staten söker hos olika leverantörer - i detta fall hos landsting, kommuner, privattandläkare m. fl. Utifrån denna angreppsvinkel framstår det som helt naturligt att varje tandläkare i princip skall behandlas som ett självständigt, offertingivande företag, som utifrån sina förutsättningar anger ett pris, som antas eller förkastas av upphandlaren. Av såväl administrativa, praktiska skäl som det självklara kravet på lika behandling av dem som skall vara leveransmottagare, den tandvårdssökande allmänheten, framstår det som helt naturligt, att betraktas som central offertgivare för samtliga privattandläkare. Dessa ges då icke blott en formell utan även reell möjlighet att direkt påverka utformningen av de villkor under vilka de skall arbeta. Denna i alla andra sammanhang erkänt självklara rätt för såväl anställda som egna företagare anser vi även bör komma de privatverksamma tandläkarna till del. Med stöd av det anförda hemställs 1. att privattandläkarnas tvångsanslutning till den föreslagna försäkringen utgår genom att övergångsbestämmelserna punkterna 512 i förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring utgår, 2. att hos Kungl. Maj :t anhåller om sådan ändring av föreliggande förslag att privattandläkarna inom tandvårdsförsäkringens ram bereds möjlighet till överläggningsrätt om tandvårdstaxans framtida innehåll och utformning. () PER () ()