mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Vi föreslår emellertid utredning av dessa frågor med syfte att uppnå full likställighet oberoende av parternas civilstånd. Sociallagarna tillämpas numera som skattelagarna så, att samboende som har eller har haft barn tillsammans behandlas som gifta. Skatte- och bidragsregler tillförsäkrar ensamstående föräldrar en standard jämförbar med eller, i vissa fall, överstigande vad som gäller för fullständiga familjer i samma inkomstläge. Särskilt om i tvåförälderfamiljen bara den ena maken förvärvsarbetar blir den disponibla inkomsten densamma i båda familjetyperna, trots att i tvåförälderfamiljen två vuxna och ett barn skall leva på inkomsten, i enförälderfamiljen endast en vuxen och ett barn. Detta förhållande är säkert ägnat att bidraga till att i flera fall föräldrarna avstår från äktenskap eller gemensam bosättning. Barnfamiljernas ekonomiska situation har försämrats trots en icke obetydlig ökning av det ekonomiska familjestödet. Härtill har bl. a. den senaste skattereformen medverkat. Barnfamiljerna drabbas av samma hårda beskattning som de barnlösa med förvärvsavdraget som enda skillnaden. Dettas maximibelopp har för övrigt sänkts . , som barntillsynskostnaderna stigit. En snabb utbyggnad har skett av barntillsynen i offentlig regi, men tillgången svarar på intet sätt mot efterfrågan. Ensamstående föräldrar har förtur till denna form av barntillsyn, varför det i många fall är svårt för andra kategorier att utnyttja den kommunala barntillsynen. Många gifta kvinnor måste avstå från förvärvsarbete, därför att barntillsyn skulle kosta mer än nettot efter skatt. En ensamstående förälder med mycket låga barntillsynskostnader frestas att avstå från att gifta sig, eftersom äktenskapet skulle medföra en mycket stor kostnadsökning. Moderata samlingspartiet anser det vara fel av samhället att så ensidigt som gynna en enda tillsynsform. Rätt till skatteavdrag för barntillsynskostnader skulle minska snedvridningen. Sådan avdragsrätt ligger helt i linje med principen att utgifter för inkomstens förvärvande inte skall beskattas. Svårt eller omöjligt att utnyttja den kommunala barntillsynen är det för familjer med många barn, familjer med infektionskänsliga eller handikappade barn, familjer i glesbygd och familjer med oregelbundna arbetstider. Därtill kommer de familjer som av någon anledning inte önskar just denna tillsynsform för sina barn. Rättvisan kräver att också dessa familjer får möjlighet till barntillsyn till rimlig kostnad. Daghemssubventionen är det största bidrag som över huvud taget utgår inom det familjepolitiska systemet för dem som vill och kan utnyttja det. Även den som betalar en relativt hög daghemsavgift kan den vägen sägas åtnjuta ett mycket stort skattefritt bidrag. Det är förklarligt att familjer som inte efterfrågar eller inte kan få plats i daghem eller familjedaghem upplever detta som orättvist. Förvärvsarbetande föräldrar bör i deklarationen få dra av styrkta barntillsynskostnader upp till ett visst belopp. Detta skulle inte bara ge större rättvisa utan också öka möjligheterna för dem som vill eller måste ordna barntillsynen i det egna hemmet att betala marknadsmässiga löner. Avdragsrätten bör förbehållas skattskyldiga som har barn . Hur avdragsrätten närmare skall utformas bör utredas. För barnfamiljerna och framför allt enarbetstagarfamiljerna är emellertid en sådan avdragsrätt icke tillräcklig. Sistnämnda familjer drabbas hårt av det nuvarande skattesystemet. Genom ett extra familjeavdrag liksom förvärvsavdraget maximerat till skulle nu föreliggande orättvisor kunna mildras. Det skulle öka valfriheten och göra det lättare för hustrun att avstå från förvärvsarbete. Avdraget bör därför utgå till enarbetstagarfamiljer med barn . Vidgad rätt till tjänstledighet för vård av småbarn Många föräldrar skulle i betydligt större omfattning än nu själva kunna svara för barntillsynen om vidgad rätt till tjänstledighet för vård av småbarn infördes liksom ökade möjligheter till flexibel arbetstid. infördes rätt till sex månaders tjänstledighet för kvinnor i samband med barnafödande och vård av det späda barnet. Staten som arbetsgivare brukar i regel medge tjänstledighet, dock utan lön . I övrigt varierar tjänstledighetsmöjligheterna från arbetsgivare till arbetsgivare, från kommun till kommun. Att tvingas ta avsked från en eftertraktad tjänst av brist på barntillsyn känns hårt för många, i synnerhet om arbetsmarknadsläget är sådant att det kan väntas bli omöjligt att senare återfå en likvärdig tjänst. I detta hänseende är läget särskilt bekymmersamt för människor med kvalificerad utbildning på områden där det råder eller snart kan väntas råda arbetskraftsöverskott. abortkommitté föreslår att rätten till havandeskapsledighet utvidgas till förslagsvis . Vidare heter det: Gifta eller sammanlevande bör själva kunna avgöra vem av dem som bör ta tjänstledighet för att vårda barnet , dvs. anställningstrygghet bör beredas även mannen för de fall att de finner det mest lämpligt att han utnyttjar en del av tjänstledigheten. Vi delar denna uppfattning. Förslag bör framläggas om lagstadgad rätt till full tjänstledighet för förälder tills barnet fyllt . bör möjligheterna till deltidsarbete tills barnet fyllt underlättas. Erfarenheterna visar tydligt vikten av att barnet tillförsäkras en lugn och trygg uppväxtmiljö. Normalt kan en sådan miljö bäst tillförsäkras barnet genom vård och tillsyn i det egna hemmet. Även efter treårsperioden skulle föräldrarna själva i betydande utsträckning kunna svara för barntillsynen om de finge möjlighet till flexibel arbetstid. Inom den enskilda sektorn har flexibel arbetstid i viss utsträckning prövats med positivt resultat. Vi föreslår att den försöksverksamhet som påbörjats även inom delar av den statliga sektorn utvidgas. Sammanfattningsvis föreslår vi alltså att Kungl. Maj:t utreder och föreslår lagfäst rätt till full tjänstledighet för föräldrar i samband med vård av små barn tills barnet fyllt . Föräldrar som avstår från förvärvsarbete för att själva vårda sina barn går miste om ett antal pensionsgrundande år inom ATP med risk att inte sammanlagt uppnå fullt antal pensionsår. En hemarbetande förälders insats är lika värdefull för samhället som en förvärvsarbetandes, eftersom vid arbete utom hemmet barntillsynen på något sätt måste ordnas och då belastar samhället. Det måste därför anses rimligt att föräldrar tillföres pensionsår för tillsyn av barn i hemmet, förslagsvis ett pensionsår så länge barnet är och därefter ett halvt pensionsår per inkomstlöst år tills barnet fyller . Den s. k. hemmamakeförsäkringen innebär redan ett avsteg från principen att försäkringar sådana som sjukförsäkringen och ATP oundgängligen förutsätter att försäkringstagaren har inkomst av förvärvsarbete. I de flesta fall torde i övrigt förvärvsarbetande föräldrar kunna uppnå fullt antal pensionsår även om de, som , inte får tillgodoräkna sig pensionsår för den tid då de själva vårdat sina barn. Detta gäller emellertid inte familjer med många barn. Det är för deras skull rätten behövs att räkna pensionsår för tid som använts till vård av små barn. att diskrimineringen av äktenskapet som samlevnadsform upphör genom avskaffande av den faktiska sambeskattningen, individuell beskattning av förmögenhet och B-inkomst, övergång till individuell folkpension för gifta samt lika behandling av gifta och ogifta i fråga om rätten till och återbetalning av studiemedel, att en utredning tillsättes med uppgift att se över lagar och förordningar i syfte att även i övrigt undanröja diskrimineringen av äktenskapet i jämförelse med andra samlevnadsformer, att rätt till skatteavdrag införes för styrkta barntillsynskostnader upp till ett visst tak för familjer som inte efterfrågar eller inte kan få plats inom samhällets barntillsyn, att ett särskilt familjeavdrag om införes för enarbetstagarfamiljer med barn , att rätten till tjänstledighet med bevarad anställningstrygghet i samband med barnafödande och vård av små barn utsträckes till , att arbete med vård av egna barn skall ge rätt till ett pensionsår per inkomstlöst år tills barnen fyller , därefter ett halvt pensionsår så länge barnet är . Allt flera människor känner otrygghet och vanmakt inför den stigande brottsligheten. Kravet på trygghet till liv och egendom är lika självklart som kravet på trygghet vid sjukdom och arbetslöshet. Garantier måste finnas för att rättsordningen upprätthålles. Den allmänna normupplösning som kännetecknat samhället utgör en grundläggande orsak till den tilltagande brottsligheten. Familjen och skolan har av olika skäl inte utövat den nödvändiga fostran. Respekten för de regler som uppställts för att underlätta medborgarnas allmänna livsföring och relationer till varandra har försvagats. Statsmakterna har genom en, som det förefaller, systematisk politik medverkat till att bryta ned traditionella värden och livsmönster. Som exempel på detta kan nämnas inställningen till religionsundervisningen, den successiva urholkningen av familjens betydelse, avskaffandet av i stort sett alla traditionella ordningsregler i skolan samt oviljan att uttrycka sitt stöd för de myndigheter som har till uppgift att upprätthålla rättsordningen i landet. Den omedelbara följden av normupplösningen och den därmed sammanhängande kriminalitetsutvecklingen har blivit att solidariteten och lojaliteten olika medborgare emellan har försvagats. Massmedia spelar en viktig roll i detta sammanhang. Det är främst genom dem som attitydförändringar och nya opinioner skapas. När medborgarnas skyldighet att efterleva gällande lagar gång på gång ifrågasättes i framför allt radioTV, är det ofrånkomligt att respekten för rättsordningen urholkas. Den ekonomiska utvecklingen har lett till en i många stycken olyckligt snabb urbanisering. Tiotusentals människor har under funnit sig tvingade att överge sina traditionella livsmiljöer och flytta till tätorterna. Resultaten har i många fall blivit rotlöshet, isolering, trångboddhet och ekonomiska bekymmer. Kriminalitet har i många fall följt i spåren på en misslyckad anpassning. Detta har kommit till särskilt starka uttryck i de nya stadsmiljöer som skapats , i vilka exceptionellt stora problem uppstått framför allt i fråga om ungdomens anpassning. Antalet anmälda brott mot har nära fyrdubblats , och de prognoser som utarbetats inom pekar på en fortsatt snabb stegring . året har visat på en viss nedgång i totala antalet brott enligt polisens preliminära statistik. Större delen av nedgången hänför sig till sedlighetsbrott och checkbedrägerier. En allvarlig ökning har skett när det gäller rån, speciellt väpnade sådana. Totalt ligger brottsligheten kvar på en mycket hög nivå, och vissa grövre brott fortsätter att öka kraftigt. Till detta skall läggas att andelen brott, som aldrig blir föremål för anmälan, enligt polisens mening fortsätter att öka. I samband med att bankgarantin för checkar slopades, sökte sig brottsligheten nya former. Rån, butiksstölder och lägenhetsinbrott har ökat kraftigt. Inte minst för detaljhandelns och bank- och postkontorens personal innebär denna utveckling stor otrygghet. Sammantaget ger informationerna om brottsutvecklingen ett otvetydigt intryck av att den organiserade brottsligheten vuxit i omfattning i vårt land. Denna organiserade brottslighet dirigeras ofta från utlandet och har uppenbarligen starkt utökat sin verksamhet i bl. a. därför att risken för upptäckt här är förhållandevis låg. En starkt bidragande orsak till att bl. a. egendomsbrott och butiksstölder har ökat kraftigt är det stigande missbruket av narkotika. Enbart i uppgår antalet grova missbrukare enligt polisens beräkningar till cirka 10 000, och en missbrukares penningbehov kan räknas till . Den attityd som samhället länge intagit gentemot narkotikaproblemet måste förändras. Narkotikamissbruket kräver en bestämd vårdpolitik och effektiva polisinsatser mot den illegala handeln. Vårdfrågan är därvid det allvarligaste problemet, inte minst mot bakgrund av den djupgående oenighet som råder om vilken vårdpolitik som skall föras samt de helt otillräckliga vårdresurserna. väntade Råd och anvisningar beträffande narkomanvården föreligger ännu icke. De för vården ansvariga sjukvårdshuvudmän, läkare, socialarbetare m. fl. saknar i stor utsträckning kunskap om narkomanin. Anhöriga till narkomaner kämpar en hopplös kamp med myndigheterna för att få hjälp för sina ungdomar. I skrämmande många fall blir fängelse eller rentav självmord resultatet av att inga effektiva insatser göres . Den som frivilligt efterfrågar vård skall självfallet ha rätt till sådan. De många som saknar sjukdomsinsikt måste tas om hand även mot sin vilja för att kunna räddas. Med hänsyn till narkotikafrågans stora vikt och till den oenighet som råder i vårdfrågan har vi tidigare förslagit tillsättande av en parlamentarisk kommitté. Genom att regeringen nu beslutat tillsätta ett centralt råd för brottsbekämpning, kommer samarbetsorganet för bekämpande av narkotikamissbruket att upphöra med sin verksamhet. Ett antal upplysningsbroschyrer synes vara det enda resultatet av dess verksamhet. Vi vill därför nu föreslå att inom det centrala rådet bildas en särskild arbetsgrupp för narkotikafrågor bestående av parlamentariker och exper Arbetsgruppen skall ha till uppgift att framlägga förslag om en human och realistisk narkomanvård samt initiera saklig information om narkomanin. Vårdinsatserna måste utformas som en behandlingskedja, dvs. en organisation för uppsökande verksamhet, vårdplatser för akut avgiftning, behandlingshem och familjevårdsenheter. Vidare bör statsbidragsbestämmelsema överses så att alla seriösa behandlingsåtgärder uppmuntras. Särskilt angeläget synes vara att statsbidrag införes till kommunalt anställda fältarbetare för deras uppsökande verksamhet och för eftervård. Vi vill därför föreslå att Kungl. Maj:t skyndsamt framlägger förslag till sådana statsbidragsbestämmelser. Någon särskild lagstiftning om vård och behandling av narkomaner finns inte. Tvångsintagning av en narkoman i anstalt kan därför förekomma endast i den mån han faller under lagar, som medger tvångsintagning, t. ex. barnavårdslagen, nykterhetsvårdslagen eller lagen om sluten psykiatrisk vård. En väsentlig fråga för den parlamentariska gruppen bör därför vara att se över de legala möjligheterna att vidtaga sådana åtgärder och till placering av narkomaner tillhörande olika klientelkategorier på behandlingshem. Ett särskilt problem utgör det splittrade huvudmannaskapet för sjukvård, socialvård och kriminalvård. Arbetsgruppen bör därför överväga åtgärder för att åstadkomma nödvändig samordning och kontakt. Barnavårdsnämnderna i vissa kommuner synes på ett alltför godtyckligt sätt tillämpa barnavårdslagens omhändertagandebestämmelser. Det bör därför särskilt undersökas vilka åtgärder i form av anvisningar eller lagändringar som erfordras för en mer enhetlig och för de enskilda fallen adekvat tillämpning. Narkotikabrotten kan inte lösas enbart med insatser inom vårt lands gränser. Narkotikahandeln är internationellt organiserad, och för att kunna strypa tillgången måste det internationella samarbetet intensifieras. En fortsatt samordning av den europeiska lagstiftningen på detta område bör eftersträvas. Ungdomsbrottsligheten, dvs. brott begångna av personer , utgör ett särskilt svårt problem. Samhällets insatser är splittrade på flera organ. Huvudansvaret åvilar barnavårdsnämnderna. Barnavårdslagen anger hur nämnderna skall förfara gentemot ungdomar, i första hand under , som begått brottslig gärning, eller som kontinuerligt missbrukar alkohol eller narkotika. Polisen har vid upprepade tillfällen konstaterat att samarbetet med de sociala myndigheterna framför allt i fungerar illa. Otaliga ingripanden från polisens sida gentemot ungdomar har icke resulterat i några åtgärder från vederbörande barnavårdsmyndigheters sida. Liknande rapporter föreligger från flera andra kommuner i landet. Många ungdomar tillåts på detta sätt bli alltmer kriminellt belastade, innan samhället vidtar några meningsfulla åtgärder. Samhällets åtgärder mot ungdomsbrottsligheten måste kunna sättas in så snabbt som möjligt. Redan nu gällande bestämmelser medger i icke ringa utsträckning att brott begångna av ungdomar kan behandlas med förtur. Trots detta och trots att både polis, åklagare och domstolar prioriterar handläggningen av mål och ärenden som rör unga, så har antalet ungdomsbrottslingar ökat i så snabb takt att väntetiderna blivit oacceptabelt långa. Genom t. ex. någon form av jourdomstolar åtminstone i storstäderna borde bättre möjligheter kunna skapas till en snabb reaktion. Det skulle också kunna övervägas om inte någon form av kortvarigt frihetsberövande bör införas i strafflagstiftningen. Vid övervägande av nya former när det gäller både utredning av och påföljder för brott måste rättssäkerhetsaspekten för den enskilde noga beaktas. Det bör också undersökas om handläggningstiden på något sätt kan förkortas. Vad kostar brottsligheten? Brottsbekämpningen kostar samhället stora summor. Utgifterna för polis och kriminalvård uppgår till över 1,5 miljarder, men detta belopp utgör endast en mindre del av de totala kostnaderna. Försök har gjorts att uppskatta bl. a. det totala värdet av allt som stjäls i landet. När det gäller stölder i lägenheter och egnahem är det svårt att få fram en totalt rättvisande siffra, bl. a. på grund av att en icke obetydlig del av inbrotten över huvud taget icke blir föremål för anmälan till polis eller försäkringsbolag. Försäkringsbolagens totala utbetalningar till olika försäkringstagare i denna kategori uppgick föregående år till ca , och därutöver utbetalades ca 75 miljoner i ersättning för stulna fordon. Enligt beräkningar som gjorts av köpmannaorganisationen i går ett belopp motsvarande av omsättningen i centrala delar förlorat i form av stölder. För hela regionen räknar man med att siffran är . Utslaget över hela landet skulle detta innebära att varor för ca 1 miljard stjäls inom detaljhandeln, ett belopp motsvarande i genomsnitt . Utöver dessa kostnader förorsakar brottsligheten direkt och indirekt utgifter för bl. a. sjuk- och socialvården.Uppskattningar är svåra att göra, men en rimlig siffra torde vara ca . Därutöver skall givetvis arbetskraftsbortfallet för de intagna och en del av frivårdsklientelet medräknas. Det torde kunna värderas till ca . Även trafikbrott och skattebrott drar stora kostnader. Kostnaderna för brottsligheten drabbar de enskilda medborgarna. Till en stor del sker detta indirekt via skatterna, men även indirekt åsamkas den enskilde stora kostnader i form av stölder, stigande försäkringspremier och ökade varupriser till följd av stölder och snatterier i detaljhan Vi finner det angeläget att försöka beräkna samhällets totala kostnader för brottsligheten. En sådan sammanställning skulle vara ett värdefullt komplement till den sedvanliga brottsstatistiken. I årets statsverksproposition anges samhällets kostnader för brottsbekämpning inom rättsväsendet. För /74 beräknas de på driftbudgeten till inemot . Samhället satsar emellertid också inom andra samhällssektorer betydande belopp för brottsbekämpning. Någon uppskattning av dessa kostnader föreligger veterligen inte, i varje fall inte i sådan form att den kan tjäna som underlag för en ekonomisk bedömning av insatserna. Det vore enligt vår mening naturligt, om man också sökte uppskatta kostnaderna för brott, som direkt drabbar enskilda människor. Vissa försök härtill har gjorts inom . En sammanställning av dessa uppgifter skulle, trots uppenbara felkällor, vara av värde. Vi vill därför föreslå att får i uppdrag att söka göra sammanställningar och beräkningar över vad brottsligheten kostar den enskilde med utgångspunkt från polisens anmälningsrutiner. Samlad syn på brottsproblemen behövs Moderata samlingspartiet har sedan en följd av år krävt ett samlat grepp från statsmakterna när det gäller brottsbekämpningen. En nedgång i kriminaliteten kan icke åstadkommas genom insatser på endast ett eller ett par områden. Ytterst är den allmänna livsmiljöns utformning en avgörande faktor för individens anpassning i samhället. De bostadsmiljöer som vuxit fram torde i hög grad ha medverkat till en ökad kriminalitet bland de unga. Möjligheter till kontakt och gemenskap saknas ofta i höghusens asfaltmiljö och känslan av rotlöshet och främlingskap förstärks. Det är därför högst angeläget att få belyst bostads- och stadsplaneringens funktion för individernas anpassning i samhället. Moderata samlingspartiet har ansett det angeläget att få till stånd en kriminalpolitisk utredning, där samtliga samhällets brottsförebyggande åtgärder kunde sammanvägas och utvärderas. Socialdemokraterna har ständigt avvisat detta krav, bl. a. med hänvisning till redan sittande utredningar. Regeringens beslut att tillsätta en brottskommission för att föreslå åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen måste betraktas som ett resultat av våra krav. Som vi länge framhållit måste också långsiktiga åtgärder planeras mot den tilltagande brottsligheten. Regeringens beslut om inrättandet av ett centralt råd för samordning av samhällets insatser mot brott innebär därför också det ett bifall till våra tidigare yrkanden och ett erkännande av att den tilltagande kriminaliteten inger oro. Mot bakgrunden av det nytänkande i fråga om brottsbekämpningen som kommit till uttryck i regeringens nämnda åtgärder att tillkalla en brottskommission och tillsätta ett centralt råd för brottsbekämpningen hade man väntat sig motsvarande insatser i fråga om konkreta åtgärder för ordningsmaktens upprustning. Dessa förväntningar har icke infriats. I statsverkspropositionen omnämnes icke ens de nämnda åtgärderna, och polisförstärkningen motsvarar icke ens tillnärmelsevis vad polismyndigheterna ansett oundgängligen nödvändigt. Avståndet från ord till handling har som vanligt varit stort. En nödvändig åtgärd för att kunna bryta brottskurvan är en förstärkning av polisernas resurser. Uppklaringsprocenten, som länge varit uppseendeväckande låg för flertalet brott, visar t. o. m. en sjunkande tendens. En ökad upptäcktsrisk är ett absolut krav för att komma till rätta med nuvarande utveckling. Polisen har sedan sitt förstatligande tilldelats nya tjänster , men dessa har icke ens motsvarat den nedgång i de totala resurserna som åstadkommits genom arbetstidsförkortningen. Därutöver har de minskade möjligheterna till övertidsuttag ytterligare minskat polisens möjligheter att klara sina uppgifter, som brottsligheten ökat mycket kraftigt. Resursminskningen har framtvingat en sänkning av ambitionsnivån i åtskilliga polisdistrikt, särskilt i stadsområdena. Ordningssituationen i dessa har också blivit allt sämre . a. från köpmannaorganisationen i liksom uttalanden från styrelsen för lokaltrafik samt från ett flertal pensionärsorganisationer i landet vittnar om detta. Det förekommer att kommuner anlitar enskilda vaktbolag för uppgifter som åvilar ordningsmakten. Enligt uppgifter har på flera håll i landet olika medborgargrupper allvarligt diskuterat att själva organisera brottsbekämpningen en självfallet oacceptabel lösning. Också när det gäller spanings- och utredningssidan lider polisen en akut brist på resurser.Mängder av anmälda brott kan icke handläggas, och i många distrikt kan polisen inte ens hinna med utredningar i ärenden där gärningsmannen är känd. En naturlig följd har blivit att många brott aldrig ens blir föremål för anmälan. Lägets allvar framgår av att landets polischefer yrkat en förstärkning på sammanlagt inte mindre än 2 270 tjänster. föreslår i sina petita att 1 060 nya tjänster inrättas, varav 760 för polismän och 300 för annan personal. Departementschefen föreslår totalt 165 nya polismanstjänster. Av dessa hänför sig det övervägande antalet till och i viss mån också till och polisdistrikt. Landet i övrigt tilldelas sammanlagt endast 10 nya polismanstjänster. Till detta kommer 15 tjänster som flygplatspolis vid de tre stora flygplatserna.