mot · FW021525 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder för kvinnornas likställdhet med männen. Ett av de mest löftesrika dragen i vårt lands utveckling är kvinnornas, i synnerhet de yngre generationernas, allt starkare uttalade vilja att ta det likaberättigande i anspråk som de länge tillförsäkrats i lagformuleringar och officiella deklarationer, som t. ex. i rapporten till om kvinnans ställning i och perspektiven för dess stärkande. Erfarenheterna har därvid visat att klyftan mellan kvinnor och män alltjämt består. Verkligheten på arbetsmarknaden och på andra av samhällslivets områden - inte minst i hemmen och i skolorna - förändras inte därför att de officiella attityderna ges en annan framtoning. För landets allmänna utveckling är det betydelsefullt att det skapas reella möjligheter att ta till vara all vaknande kvinnokraft inom politik, ekonomi och kulturliv, på alla områden av samhällslivet. I botten för kvinnornas ökade självmedvetande och anspråk på ett annat liv, på ett samhälle där de får mer att säga till om och möjligheter att förverkliga sina önskemål, ligger deras starkt ökade betydelse i svenskt arbetsliv, ökat ekonomiskt oberoende, bättre utbildning och en ny medvetenhet om kvinnornas omistliga betydelse världen runt, sådan den tagit sig uttryck i uppbyggandet av länder, som härjats av fascism och krig, mot imperialistisk aggression, för nationellt oberoende och fred. Det har härigenom växt fram en ny medvetenhet om att verkligt likaberättigande mellan män och kvinnor är otänkbart utan att kvinnorna spelar en till sin betydelse likartad roll i produktionen och samhällslivet i övrigt som männen. monopolkapitalistiska utveckling har, med alla dess motsägelsefulla drag, gett kvinnorna möjlighet att träda ut i förvärvslivet. Sedan koncentrationsprocessen i växande grad fört jordbrukare, hantverkare, småföretagare och utövare av så kallade fria yrken över till de lönearbetande, stod väsentligen de gifta kvinnorna kvar som den stora arbetskraftsresursen. Under de ekonomiska lagarnas tryck började man så ifrågasätta den dittills omhuldade uppfattningen att naturens ordning krävde en hemmafru på heltid. kunde låginkomstutredningen påvisa att av kvin noma hade någon form av förvärvsarbete från heltid ner till strötimmar under undersökningsveckan. Därvid framträdde två faktorer. Endast drygt hälften av samtliga fem miljoner (kvinnor och män) i nämnda åldrar arbetade , dvs. hade någorlunda full arbetsdag. Av dem som arbetade var kvinnor och män. Av dem som arbetade undersökningsveckan visade sig 224 000, därav kvinnor, vilja öka om det gavs tillfälle därtill. Den andra faktor som låginkomstutredningen uppenbarade var att det fanns 253 000 personer, därav kvinnor, som var latent arbetslösa, dvs. sådana som skulle anmäla sig som arbetssökande om lämplig sysselsättning stod att få i hemorten. Den aktuella situationen på arbetsmarknaden uppvisar ett par hundratusen arbetslösa kvinnor i . Hit hör kvinnor som saknar en utbildning anpassad efter arbetsmarknadens krav och därför inte får förvärvsarbete, kvinnor som bor på orter där arbete inte finns att få och kvinnor som inte kan få barntillsynen tillfredsställande ordnad. De flesta av dessa kvinnor finns inte med i arbetslöshetsstatistiken utan räknas in i begreppet »dold arbetskraft» om de inte kallas »partiellt arbetslösa» eller »latent arbetssökande». Den förda arbetsmarknadspolitiken, som vpk i olika sammanhang hårt kritiserat, har i hög grad gått ut på att flytta arbetskraften till arbetstillfällena. Eftersom kvinnorna inte kunnat eller velat acceptera de villkor som ställts upp, så har de inte räknats som arbetslösa på samma sätt som männen. Ändå har den registrerade arbetslösheten bland kvinnorna legat på en högre nivå än männens. Under de senaste årens stora arbetslöshet har kvinnornas arbetslöshet också ökat lika kraftigt som männens, vilket kan antas till en del förklaras av att de kvinnor som förlorat sina arbeten inte såsom tidigare återgått till arbete i hemmen utan i högre grad än förut anmält sig hos arbetsmarknadsmyndigheterna. Kvinnokön ger lägre lön Väl ute på arbetsmarknaden möter kvinnorna andra uttryck för diskriminering. I officiella sammanhang sägs det att det inte får förekomma någon särbehandling efter kön på arbetsmarknaden. Men det är ändå ett faktum att kvinnorna får lägre lön. Allt tal om minskade löneklyftor till trots så ökade löneskillnaderna mellan manliga och kvinnliga arbetare i industrin med och mellan manliga och kvinnliga tjänstemän med . Orättvisorna finns emellertid inte endast på lönesidan. Det är ett känt förhållande att de flesta cheferna och förmännen är män även i indu strier där kvinnorna utgör majoriteten av arbetskraften. På tjänstemannasidan har kvinnor avgjort större svårigheter när det gäller befordran. I detta sammanhang är utbildningsfrågorna av stor intresse. Flickorna utgör ungefär hälften av de ungdomar som söker inträde i gymnasieskolan. Bland sökandena från har flickorna oftast högre medelbetyg än pojkarna. Ändå framträder fortfarande en mycket stark könsbundenhet i utbildningsvalet, där flickorna inriktar sig på ett fåtal linjer, främst vårdlinjen och den sociala linjen. På arbetsmarknaden återspeglas detta i att flickorna kommer ut på områden där löneläget traditionellt är lågt, och på så sätt upprätthålles ojämlikheten generation efter generation. Målen för läroplan kan förefalla oantastliga på den här punkten. Där finns inget stöd för att kunskap om hem och barn, liksom närliggande ämnen, endast skall delges flickorna. t. ex. i Lgr 69 Mål och riktlinjer att »skolan bör stimulera eleverna till att debattera och ifrågasätta rådande förhållanden». Men fortfarande råder det en påfallande brist på skolböcker som stämmer överens med de uttalade målen. En undersökning som gjordes av en grupp vid pedagogiska institutionen vid 1971 visade att verkligshetsanknytningen i läroböcker inte var större än i böcker när det gällde beskrivningen av kvinnor och män i samhället. beskrevs mannen som den yrkesverksamme och kvinnan som de allt ordnande i hemmet. Skillnaderna i inriktning fortsätter när kvinnor i hemmet söker omskolning för yrkesarbete. Visserligen erbjuder industrin omskolning till s. k. manliga jobb i tider när den kvinnliga arbetskraften behövs, men det vanliga är ännu att omskolningen går ut på utbildning i vård- och kontorsarbeten. är det kvinnorna själva som väljer den inriktningen därför att utbildningstiden då inte blir så lång. Men det förekommer också att de tillråds att inte välja längre utbildningsvägar. En undersökning gjord på ett vuxengymnasium i visar att av de vuxenstuderande kvinnorna uppfattar och arbetsförmedlingens inriktning så, att det är dessa institutioners könsbundna politik som avgör vilken utbildning de vuxenstuderande ska ledas in på, inte den faktiska arbetsmarknadssituationen. Eftersom AMS bestämmer vilka som skall få utbildningsbidrag, så bestämmer den också vilka som skall få studera. I gällande regler finns intet som skiljer i fråga om behandling av män och kvinnor. Det måste alltså vara i den praktiska tillämpningen som det gått snett när det som den åberopade undersökningen visar vid ett vuxengymnasium i kan bli så, att mer än hälften av de män som sökt AMS-bidrag för gymnasiestudier beviljas sådana, medan motsvarande siffra för kvinnorna bara är . I detta sammanhang är det också nödvändigt att påtala det felaktiga i att kvinnliga studerandes AMS-bidrag bestäms av vilken lön deras män har. Bidragen till vuxenstuderande män påverkas inte av att deras fruar eventuellt har goda inkomster. De arbetsmarknadspolitiska och utbildningsmässiga hindren är emellertid inte de enda hindren för kvinnornas deltagande i produktionslivet. Dit hör i hög grad också bristen på barnstugor och annan kollektiv service. Det år ökade statliga stödet till utbyggnaden av barntillsynen har ännu inte resulterat i att behovet av barntillsynsplatser tillgodosetts. Trögheten ute i kommunerna, men säkerligen också felaktiga satsningar på de olika formerna av tillsyn, är orsaker härtill. Så prioriterades lekskoleutbyggnaden, medan daghem som kunde erbjuda heldagstillsyn eftersattes. Naturligtvis spelar också kommunernas ekonomiska situation en stor roll. Det är därför nödvändigt att samhället som helhet tar på sig ansvaret för en fullgod barntillsyn. Som ett första steg mot ett sådant förhållande har vpk föreslagit att staten skulle överta kostnaderna för personalens löner för att därigenom avlasta kommunerna. Det krävs alltså ökade samhälleliga resurser för att barntillsynsfrågan skall bli tillfredsställande löst. Å andra sidan skapas sådana resurser inte minst genom kvinnornas allsidigt utvecklade förvärvsarbete. Just en sådan utveckling ger dessutom möjlighet till en sådan väsentlig förkortning av arbetstiden för alla förvärvsarbetande som länge varit ett krav i den allmänna samhällsutvecklingens intresse. Det bör sägas att utvecklandet av barntillsynsverksamheten har en vidare betydelse än den rent arbetsmarknadspolitiska, nämligen den att de flesta barn behöver uppleva en sund gruppgemenskap utanför familjen för att därigenom fostras till att ta ansvar och få självförtroende och inte minst för att få möjlighet till en allsidig utveckling. Rätt till fri abort Till bilden av kvinnornas situation inom samhällslivet hör också den omständigheten att de, trots att de i alla andra fall anses rättskapabla, förvägras rätten att själva bestämma om de vill föda ett barn eller avbryta havandeskapet. Visserligen tillstyrks de flesta abortansökningar, men avgörandet sker fortfarande över kvinnans Utredningsarbetet och de samtal som förs därunder, är ofta klart förödmjukande för den abortsökande kvinnan. Till följd av det utdragna utredningsförfarandet hinner havandeskapet i många fall gå så långt att aborten, som fram till tolfte havandeskapsveckan kunde ske utan obehag eller smärta, måste ske genom koksaltsinjektion i fjärde, ibland av havandeskapet. Detta medför onödig fysisk smärta för kvinnan och medför också psykiska påfrestningar, då fostret ofta är relativt fullgånget. Det är inte möjligt att här upprepa alla de argument som förts fram under den långa debatten om fri abort. Det räcker med att påpeka att en majoritet av de svenska kvinnorna i fruktsam ålder uttalat sig för fri abort. Enligt utredningen 1969:2 »Om sexuallivet i », var av de kvinnor som aldrig varit gravida för fri abort, av kvinnor som haft en önskad graviditet var för fri abort och av kvinnor som haft en oönskad graviditet var för fri abort. Naturligtvis vore det önskvärt att oönskade havandeskap aldrig påbörjades. En effektiv preventivteknik är att föredra. Men i dagens läge, då vänteköerna till kvinnoklinikerna, där p-piller skrivs ut och spiraler provas in, i många fall är upp långa, måste man ta konsekvensen och lagstifta om kvinnans rätt till abort. Den tilläggsutredningsgrupp, som tillsattes efter det att abortutredningen blivit klar, bör därför uppmanas att påskynda sitt arbete. När det gäller hushållsarbete är det inte rimligt att även i fortsättnigen enbart tala om en förnuftigare arbetsfördelning inom familjen. Åtskilligt av det arbete som görs i varje enskilt hushåll skulle kunna skötas kollektivt, t. ex. av speciella serviceorgan. I det framtida bostadsbyggandet måste frågan om kollektiv service få ett ökat utrymme. Det är också nödvändigt att pågående utredningsarbete i servicefrågorna påskyndas. I finns förutsättningar för en sådan omfattande familjeservice. Ännu längre skulle vi komma om alla kvinnor som vill ha arbete kunde få det. Det främsta hindret för en sådan utveckling är att produktionen här sker för profit. Detta omöjliggör en planerad utbyggnad och omläggning av den samhälleliga produktionen så att den skulle motsvara familjernas verkliga behov. Men även under rådande förhållanden bör det vara möjligt att göra servicen för barn och sjuka liksom för de i produktionen indragna människorna mindre beroende av de enskilda familjernas inkomst. Även om den traditionella familjen - man, kvinna och barn - utgör den vanligaste samlevnadsformen i vårt samhälle, finns det skäl att betona att också andra samlevnadsformer måste accepteras. Med utgångspunkt i det synsättet är det riktigt att, som familj elagssakkunniga gör i sitt första betänkande, framhålla att äktenskapet inte får vara en institution där den ena parten är ekonomiskt beroende av den andra utan att det skall ses som ett samlevnadskontrakt som parterna ingått av ömsesidig böjelse. Det är också riktigt att lagen bör förhålla sig neutral till olika samlevnadsformer och utformas så, att den i första hand värnar om barnens trygghet. För att sådana uppfattningar skall få någon reell innebörd är det dock ett krav att alla vuxna människor, män som kvinnor, har möjlighet att kunna försörja sig själva. Det ger ytterligare tyngd åt de krav som är nödvändiga att ställa när det gäller den arbetsmarknadspolitiska situationen. Dessutom krävs en bättre precisering än vad nu aktuella utredningar åstadkommit av kravet om fullgod barntillsyn. Hänvisningar till att barntillsynen inte skall vara något problem »» är otillräckliga. Det förhållandet att långtidsutredningen kommit fram till en prognos enligt vilken högst av alla kvinnor kommer att kunna försörja sig genom eget förvärvsarbete visar tydligare än någonsin att det krävs mer än ord i en lagskrift för att äktenskapets karaktär av ekonomiskt beroende av den andra parten skall kunna förändras. Undersökningar som bygger på en vetenskaplig rapport till trafiksäkerhetsrådet om produktionsbortfallet på grund av dödsfall i trafiken visar, omräknat penningvärde, att en kvinna är mycket mindre värd än en man. På arbetsmarknaden visar sig detta i att lönerna är lägst på de områden där kvinnorna finns. Förmän, arbetsledare, personalchefer osv. är oftast män. På utbildningssidan är inriktningen alltjämt mycket skev. Samhället visar påtagliga brister när det gäller att ta ansvar för barntillsyn och hushållsarbete. Kvinnornas svårigheter att få arbete konserverar äktenskapet som en institution där kvinnan är den ekonomiskt beroende parten. Så länge det nuvarande ekonomiska systemet består, med sin syn på kvinnorna som ett medel att reglera behovet av arbetskraft i förhållande till konjunkturväxlingarna, kan självklart inga avgörande förändringar uppnås. Därtill krävs ett samhälle där vars och ens insats värderas utan anknytning till kön. Men i borde, med hänsyn till traditioner, en jämförelsevis hög levnadsstandard och teknisk utvecklingsnivå samt med en starkare uppmärksamhet på förändringen i kvinnornas ställning inom arbetsliv men också inom utbildning, i kulturliv, inom familjen och i det politiska livet, kampen för likställighet mellan kvinnor och män kunna föras till väsentligare resultat än de uppnådda. Med stöd av det anförda föreslås1) A. att uttalar sig för vidtagandet av snara åtgärder, syftande till att uppnå väsentliga framsteg i strävandena att uppnå likställighet mellan könen; B. att hemställer hos regeringen om att denna skyndsamt vidtar åtgärder i enlighet med i motionerna anförda riktlinjer avseende 1. att säkerställa allas rätt till arbete, oavsett kön, 2. att hemarbetande kvinnor utan barn registreras som arbetslösa, 3. att arbetslöshetsunderstöd utgår till kvinnor som på grund av bristande tillgång till barnstugeplats hindras från förvärvsarbete, 4. att kvinnliga studerandes AMS-bidrag inte görs beroende av makens inkomst. (vpk) i (vpk) i (vpk) (vpk) 4) (Se även motion 1973:1185.) N. , 1973