mot · FW021945 · 1973-04-26 00:00:00 — av fröken m. fl i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:101 med förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822), m. m. Enligt 29 § naturvårdslagen är fastighetsägare berättigad till ersättning, om hans möjligheter att använda marken till följd av vägrat eller med föreskrifter förenat täkttillstånd kommer att stå i uppenbart missförhållande till dess värde. Så långt överensstämmer bestämmelsen med de ersättningsprinciper som vid naturvårdslagens ikraftträdande gällde i byggnadslagen. Det stadgas emellertid också att ersättning skall bestämmas med hänsyn till markens värde , nämligen . Denna konstruktion innebär att ersättning visserligen kan lämnas för värden som grundas på förväntningar om framtida täktverksamhet. Men regelns anknytning till förhållandena vid lagens ikraftträdande gör att den närmast får karaktären av en övergångsbestämmelse, som med tiden leder till att ersättning för s. k. förväntningsvärden inte kommer att utgå. I proposition 1973:101 föreslås att 29 § i naturvårdslagen skall upphävas. Föredragande departementschefen anför som motiv härför att ersättningsreglerna i naturvårdslagen, vilka med undantag av 29 § fått ändrat innehåll från , bör uniformeras och att skyddet för våra naturtillgångar måste förbättras. Markägarens ersättningsrätt enligt 29 § vilar, menar han, på en förlegad rättsuppfattning; de nuvarande ersättningsreglerna har t. o. m. blivit ett allvarligt hinder för naturvården. Redan då naturvårdslagen behandlades i kritiserade vi den i 29 § intagna värdeanknytningen till tidpunkten för lagens ikraftträdande. Den ersättningsrätt som enligt lagtexten tillkommer markägaren kan med tiden bli utomordentligt svårbestämbar, och tolkningssvårigheterna kan befaras medföra betydande rättsosäkerhet. Vi gjorde därför gällande att beräkningen av föreliggande ersättningsrätt borde hänföras till tiden för det beslut på vilket ersättningen kunde grundas. De senaste årens förändringar på mark- och planlagstiftningens område har syftat till att flytta fram statens och kommunernas positioner på den enskildes bekostnad. Urholkningen av rätten till ersättning för ingrepp i äganderätten eller förfoganderätten över fast egendom har inneburit målmedvetna steg i riktning mot en socialisering av mark och vatten. Den nu föreslagna lagändringen måste ses i detta sammanhang. Departementschefen har haft att överväga två olika förslag, som båda berör den framtida täktverksamheten. I en inom upprättad promemoria hade föreslagits att nuvarande ersättningsbestämmelse i 29 § naturvårdslagen skulle upphävas, medan grustäkts kommittén i sitt betänkande föreslagit att förbättrad landskapsvård skulle åstadkommas genom samfällighetsbildning. förslag är enligt vår mening väl ägnat att ligga till grund för lagreglering av täktverksamheten. Huvudtanken är att planläggning av den behövliga brytningen skall kunna ske utan hänsyn till fastighetsgränserna genom att ägarna samverkar i täktsamfälligheter. En från naturvårdssynpunkt lämplig lokalisering skulle därigenom möjliggöras, som man tillgodosåg behovet av värdeutjämning mellan fastigheter på vilka brytning medgavs och på sådana på vilka brytning förbjöds. Kommitténs förslag har på ett par undantag när rönt ett positivt mottagande. Regeringen har valt att skjuta grustäktskommitténs förslag . Felet med förslaget är enligt departementschefen att det förutsätter att 29 § i naturvårdslagen alltjämt skall gälla. Enligt departementschefen bör denna bestämmelse upphävas. Frågan om lagstiftning om samfälligheter bör därefter prövas från de nya förutsättningar som då föreligger. Enligt vår mening måste lagstiftningsarbete bedrivas på ett helt motsatt sätt. Det nu föreslagna tillvägagångssättet kommer att medföra ett oreglerat tillstånd, ett glapp i lagstiftningen. För dem som sysslar med grustäktsverksamhet, för markägare, liksom för de berörda myndigheterna, kommer detta att innebära ett osäkerhetstillstånd, som kan vara mer besvärande än en i och för sig otillfredsställande lagstiftning. Hela problemet och möjligheterna att lösa här föreliggande rättskonflikter genom grustäktskommitténs förslag samt utformningen av ersättningsreglerna i naturvårdslagen bör alltså enligt vår mening prövas i ett sammanhang. Inom täktverksamheten, liksom på andra verksamhetsfält i det moderna samhället, möts konkurrerande intressen. Lagstiftarens uppgift är att väga de i sammanhanget berättigade intressena mot varandra. Det som i förevarande sammanhang främst aktualiseras är dels behovet av grus, sten och andra täkt tillgångar, dels naturskyddet, dels också ägarens intresse av trygghet i sin äganderätt. förslag byggde på en avvägning av dessa intressen och innebar dessutom att principen om allas likabehandling inför lagen skulle kunna ges en praktisk lösning genom att i samfällighetens form vinster och förluster olika fastighetsägare emellan skulle kunna utjämnas. Det förtjänar i detta sammanhang erinras om de förslag som i den allmänna naturvårdsdebatten vid olika tillfällen förts fram om att lösa betydelsefulla miljövårdsproblem genom en kombination av förbuds- och avgiftsregler. Genom att samhället låter prissätta förbrukningen av vissa naturtillgångar skulle en prioritering mellan olika intressen kunna åstadkommas och stimulans vinnas till aktivt miljövårdande och skadeförebyggande åtgärder. I och för sig borde det inte vara otänkbart att lösa de problem som kan uppkomma på täktområdet genom en avgiftsbeläggning på utvunnet grus och en fondering av dessa avgifter för att möjliggöra ersättning för sådana täkter som i natur- och miljövårdens intresse icke kan tillåtas. liknande problem bör emellertid, som sagts, prövas i ett sammanhang. Det nu föreliggande lagförslaget innebär ett föregripande av möjligheterna att finna en lösning som tillgodoser både naturvårdens och rättssäkerhetens intressen. Propositionen eftersätter ägarintresset på ett icke godtagbart sätt. Det är givet att vården om och skyddet av vårt lands naturvärden ofta måste förutsätta begränsningar i enskild ägande- och förfoganderätt. Lika självklart borde det i ett rättssamhälle vara att sådana inskränkningar i princip skall förenas med rätt till ersättning. Det är dessa rättsprinciper som regeringen nu målmedvetet söker sätta ur kraft. Enligt den av dåvarande riksskattenämnden sammanställda Handledning för allmän fastighetstaxering 1969 bör täkter åsättas taxeringsvärde om tillstånd sökts eller meddelats samt om fastigheten eljest omfattar fyndighet, som kan förmodas väsentligt påverka fastighetens saluvärde. Sådana täkter och fyndigheter har alltså åsatts taxeringsvärde och beskattats vilka vid vägrat täkttillstånd nu kommer att bli utan ersättning. Departementschefen åberopar till stöd för förslaget något som han kallar nutida rättsuppfattning. Enligt en allmänt vedertagen och grundläggande princip på det rättsliga området skall en rättsuppfattning för att kunna ligga till grund för lagstiftning ha stöd i det allmänna rättsmedvetandet. En majoritet av svenska folket vill enligt gjorda undersökningar värna om enskilt markägande. Den av departementschefen åberopade rättsuppfattningen är därför en konstruktion utan annan förankring än i en doktrinär socialism. Departementschefen gör gällande att en effektiv naturvård skulle förhindras, därest samhället vore skyldigt att betala ersättning i de fall då den enskilde förbjöds tillgodogöra sig värdet av sin egendom. Detta påstående är icke riktigt. Rättssäkerhe tsin tresset, dvs. kravet på att en enskild medborgare icke skall förorsakas förmögenhetsförluster på grund av samhällets åtgärder, kan i en rättsstat icke mätas i pengar. De ersättningsbelopp som det här skulle kunna bli fråga om måste dessutom ställas i relation till de omistliga naturvärden som man avser att bevara och till vad samhället i andra sammanhang lägger ned för att tillvarata enskilda människors trygghet och rättigheter. Vi vill däremot understryka angelägenheten av att länsstyrelserna i större utsträckning än vad som tycks vara fallet ges möjlighet att tillse att föreskrivna återställningsåtgärder vidtages. I propositionen föreslås vidare att helt eller delvis skall kunna upphäva ett redan lämnat täkttillstånd eller meddela ändrade föreskrifter. Detta skall gälla även sådana tillstånd som givits utan tidsbegränsning. Ett stadgande härom föreslås bli infört i 18 § naturvårdslagen. Förslaget kan, om det genomföres, komma att medföra stora förluster och ett osäkerhetstillstånd, som den enskilde tillståndshavaren inte skäligen skall behöva tåla. Avsevärda investeringar kan komma att visa sig tillspillogivna. Propositionen innehåller även ett förslag till övergångsbestämmelser. Talan som väcks efter utgången av skall inte föranleda ersättning. Lagändringen kommer på så sätt att få retroaktiv verkan. Detta strider mot en av grundsatserna i ett rättssamhälle. Övergångsbestämmelsen måste självfallet knytas till dagen för lagändringens ikraftträdande. De nu föreslagna lagändringarna bör alltså enligt vår bestämda mening icke nu vidtagas. Avvägningen mellan de skilda intressen det här är fråga om måste ske i ett vidare sammanhang. En förändring av de i naturvårdslagen stadgade värderingsreglerna skulle kunna försvåra eller omöjliggöra en förnuftig och ur principiell synvinkel godtagbar lösning av de betydelsefulla miljö- och ersättningsproblem det här är fråga om. Med anledning härav hemställes att måtte avslå propositionen 1973:101. () H. () () ()