mot · FW02108 · 1973-01-12 00:00:00 — av m. fl. om teknikvärdering vid framställning av miljöbudget, m. m. Miljöpolitikens främsta mål är att göra det möjligt för vår egen och för kommande generationer att överleva. Överlevnad är viktigare än levnadsstandard. måste det traditionella standardbegreppet ges ett vidare innehåll. All mänsklig verksamhet måste ske inom de ekologiska ramarna. Så formuleras de grundläggande tankarna i denna motion om miljöfrågorna, med särskild betoning av dels krav på en värdering utifrån miljösynpunkter på den teknik vi har och den nya teknik som kommer fram, dels krav på åtgärder för att i högre grad än nu återföra i produktionen de råvaror vi använder. Ett sätt att börja se långsiktigt på de här problemen är att göra upp miljöbudgetar för industrier och kommuner. En miljöbudget skall vara en sammanställning av alla uppoffringar och all nytta som är förenade med en planerad åtgärd eller produktion, där man också räknar in kostnaderna för de skador som miljön utsätts för och vinsterna av de fördelar för miljön som verksamheten innebär. I den tankegången ingår också att man måste börja värdera framför allt den nya tekniken på ett annat sätt än . Den skall inte bara bedömas från ekonomiska eller andra effektivitetssynpunkter utan också med hänsyn till dess verkningar på bl. a. miljön. I motionen föreslås att man i alla större tekniska projekt som får stöd från samhället skall lägga in en värdering utifrån bl. a. miljösynpunkter och att förslag om teknikvärdering av några försöksprojekt föreläggs . Det finns redan nu institutioner som kan användas för försök av det här slaget. Teknikvärdering måste utföras av olika organ, så fristående och oberoende som möjligt, för att garantera att värderingen inte görs av dem som själva utformat eller beställt tekniken. Det område där det förefaller mest angeläget att kunna använda de här metoderna är hanteringen av avfall. Motionen kräver därför att utredningen rörande kostnaderna för miljövården också skall få i uppdrag att utarbeta förslag till metoder för begränsning av avfallsflödet och förbrukningen av naturresurser som bl. a. gör det lönsamt att återanvända så mycket som möjligt av avfallet. Miljöpolitikens främsta mål är att göra det möjligt för vår egen och kommande generationer att överleva. Överlevnad är viktigare än levnadsstandard. Människans omedvetenhet om de begränsningar naturen sätter upp för hennes existens har efter industrialismens genombrott fått förödande konsekvenser. Naturresurser har förslösats, luft, vatten, djur och människor har förgiftats. Medvetandet om att all mänsklig verksamhet måste ske inom de ekologiska ramarna är en hörnsten för den sociala liberalismen. Det gäller att frigöra politiken från de föreställningar som innebär att människans möjligheter är obegränsade och att alla nya företeelser i samhället automatiskt är av godo. Men domedagsprofetionema kan utgöra en fara; de frestar till passivitet och uppgivelse. Mot denna bakgrund har i sitt nya partiprogram uttryckt behovet av en ny miljö- och resurspolitik på följande sätt: Grundläggande för fortsatt utveckling är därför tillämpningen av det ekologiska betraktelsesättet, dvs. att man beaktar konsekvenserna i hela det levande systemet och inte bara i skenbart begränsade delar av det. Det finns gränser för de möjliga påfrestningarna på naturen. De gränserna måste vi finna och efter dem skall vi anpassa våra krav, vår teknologi och produktionsapparat. En ekologisk balans skall uppnås. Utan tvivel finns det starka bindningar mellan ekonomisk tillväxt och miljöförstöring. Men motsatsställningen mellan tillväxt och god miljö behöver inte vara absolut. Tvärtom är växande resurser nödvändiga, bl. a. för att miljöförbättrande åtgärder skall kunna genomföras. Men det traditionella standardbegreppet måste ges ett vidare innehåll; en förgiftad eller på annat sätt försämrad miljö är sänkt standard. Och självklart är det omöjligt att diskutera vår egen standard och överexploatering av mänskliga resurser och naturresurser fristående från frågor om fördelningen av jordens tillgångar. Det är de redan rika länderna som i alltmer växande omfattning tar dessa knappa naturresurser i anspråk. Det är de redan rika länderna som ger upphov till den övervägande delen av den globala nedsmutsningen. Miljö- och naturresursfrågorna handlar därigenom också om internationell solidaritet och om en jämnare fördelning av jordens resurser. Det är inte vår ekonomiska standardhöjning som är det centrala utan en politisk kamp för att rättvist fördela knappa tillgångar och rum. Detta kräver en helt annan inställning än den som räder såväl till miljöpolitik och hushållning med naturresurser som till den internationella politiken. Den ekologiska grunduppfattningen måste överföras till praktisk politik. Vi måste rätta oss efter verkligheten våra begränsade resurser. Här finns plats för stora tekniska och vetenskapliga insatser för att anpassa samhället till de nu alltmer uppenbara, verkliga miljökraven. Vi behöver en ny typ av materialbesparande teknik och nya metoder för att återvinna och återföra förbrukade material till produktionen. Mängder av processer som är accepterade måste ersättas med nya, mindre material- och energiförbrukande. Detta är en internationell uppgift. Men det är i första hand inom varje land som den bristande balansen mellan naturtillgångarna och deras utnyttjande måste uppmärksammas och rättas till. Det är inom varje land som den internationella solidariteten måste tränga igenom. Är detta möjligt? Kan man begränsa ökningstakten i energi- och råvaruförbrukning? Redan på kort sikt är en begränsning oundviklig. Resurserna är begränsade. Vi måste söka både tekniska metoder att utnyttja resurserna optimalt och politiska metoder för att fördela dem solidariskt. För svenskt vidkommande kan vi inte nöja oss med att finna metoder som nödtorftigt i efterhand rättar till de värsta misstagen eller bygga reningsanläggningar som förhindrar de värsta föroreningsutsläppen. Självklart är detta viktigt, men skall vi klara miljöproblemen måste vi också se på hela vår produktionsapparat från nya utgångspunkter. Vad finns det för alternativ till dagens produkter och produktionsmetoder? Hur skall vi få fram en helhetssyn på miljöförstöring och förödande av naturresurser som inte återskapas? Hur skall vi utveckla en teknik som klarar de krav vi ställer? Vilken teknik vill vi eller behöver vi ha? Dagens miljöförbättrande åtgärder ter sig dyra, men kostnaderna kommer att bli ännu större om vi väntar eller bara lappar på. På tjänar alla på miljöförbättrande åtgärder. Givetvis finns det däremot på kort sikt motstående intressen när det gäller att bevara resurser och skydda miljön. Men om man skall ha någon möjlighet att nå vettiga och hållbara resultat, som kan samla en majoritet omkring sig, måste man först och främst ha större kunskaper än vi häri dag om de vidare konsekvenserna av olika tekniska åtgärder. Vem som än bestämmer, kan det enbart vara till skada om avgöranden sker i blindo och utan vetskap om handlingarnas följder. Mycket som ter sig självklart för de flesta skulle kanske se ytterst tvivelaktigt ut om man kände till alla följderna. Det finns de som har fått för uppfinningar, som senare visat sig medföra svåra problem för mänskligheten. Ett sätt att börja se långsiktigt är att göra upp miljöbudgetar för t. ex. industrier och kommuner. En miljöbudget skall vara en sammanställning av alla uppoffringar och all nytta som är förenade med en planerad åtgärd eller produktion. Även påfrestningarna på miljön skall räknas in liksom de fördelar för miljön som verksamheten kan innebära. Inte bara hur mycket energi och råvaror som går åt och hur mycket varor som framställs, utan också t. ex. hur mycket luft och vatten som smutsas ner och hur mycket avfall och hur besvärligt avfall produktion, distribution och konsumtion resulterar i; sjukdomar och skador som arbetarna i fabriken och de som bor runt fabriken drabbas av; hur mycket miljön på andra ställen skadas, eller räddas, genom just den här industrins varor och processer. skulle t. ex. få sätta på sin debetsida den elkraft som dess produktion kräver från olje-, vatten- eller atomkraftverk och med en del av deras miljöeffekter inräknade. Frågan gäller då inte så mycket hur vi skall göra aluminiumverket energisnålare och mindre förorenande utan än mer om aluminium är så mycket bättre än t. ex. stål att det är värt den extra energiförbrukningen. Kartong: s. 12, tabell Står: 5,1 4,40 Rättat till: -5,1 -1,40. Den sortens frågor måste vi ställa i ökande utsträckning. Det är därigenom klart att man inte kan beräkna miljövårdskostnaderna genom att enbart se efter vad ett visst rökreningsaggregat eller ett visst reningsverk kostar industrin eller kommunen. Man måste också räkna med andra effekter av föroreningen resp. reningen. För att ta ett extremt exempel. Vad kostar en koleraepidemi eller andra ständigt återkommande epidemier jämfört med ett fungerande avloppssystem? Just den sistnämnda frågan har vi löst genom att säga att vi tolererar inte kolera på några villkor. Andra länder tvekar ännu på tröskeln till detta avgörande, och i vårt land tvekar vi t. ex. ännu inför valet: Skall vi tolerera nedsatt hörsel och psykiska skador hos en mängd av våra medborgare i stället för att betala vad det kostar att ha mindre bullrande maskiner och trafik? Framsynt miljö- och resurspolitik innebär inte som det ibland hävdas att vi måste stoppa all produktion. Man kan inrikta produktion och konsumtion så att materialet finns kvar och kan användas igen. Vi kan beställa en teknik som gör detta möjligt. Vi kan värdera en ny teknik för att ta reda på om vi verkligen vill ha den eller om den kanske ger oss sådana nya problem som gör den ytterst tvivelaktig eller direkt olämplig. Den typen av val har gjorts. Den amerikanska kongressens beslut att säga nej till fortsatt utveckling av civila överljudsplan är ett. I två av världens tekniskt mest framstående länder, och , har man börjat komma in på dessa tankegångar en värdering av den teknik som är fullt möjlig men kanske tvivelaktig från andra utgångspunkter än de rent teknologiska. Båda länderna håller på att organisera teknikvärdering som ett hjälpmedel för politikerna att veta vad de gör, när de avdelar stora delar av nationalinkomsten till olika tekniska projekt. I den japanska regeringens vitbok om landets framsteg inom vetenskap och teknik påpekas att regeringens inställning till forskning och utveckling har förändrats i riktning mot ett ökat intresse för teknikens inverkan på den sociala och mänskliga miljön snarare än på en forskning uteslutande inriktad på ekonomiska framsteg. håller de japanska myndigheterna, främst departementet för internationell handel och industri, på med studier i teknikvärdering i några specialfall. Den amerikanska kongressen inrättade en teknikvärderingsbyrå, knuten till kongressen och avsedd att ge kongressledamöterna upplysningar om och insikt i de samhälleliga och miljömässiga konsekvenserna av stora projekt. I debatten kring detta institut har nämnts att om det existerat tidigare skulle kongressen aldrig ha förletts till att lägga ner miljarder dollar på STT-planen och inte heller lägga ner liknande summor på flygplatser i , som sedan måste överges av miljöskäl. Även för är det en aktuell och trängande fråga, hur naturvetenskaplig, samhällsvetenskaplig och teknisk sakkunskap skall kunna tillföras det politiska beslutsunderlaget i sådan utsträckning och i så god tid att nutidens beslut skall kunna tillgodose även framtidens intressen. Det är uppenbart att även vi måste ta hänsyn till konsekvenserna av teknisk utveckling i mycket vidare sammanhang än som varit vanligt. Inte minst viktigt är det att har tillgång till underlag som gör detta möjligt. Men vi kan inte sitta och vänta på att metoder utvecklas i andra länder vi måste utforma våra egna, som passar vårt samhälle. Utan eget arbete på metodutveckling är det för övrigt svårt för oss att utvärdera de resultat man kommit till utomlands. Vi anser därför att krav bör ställas på teknikvärdering av alla större tekniska projekt som utförs med samhällsstöd. Som en början till detta bör några försöksprojekt läggas ut vid sådana institutioner som redan har någon erfarenhet av dessa frågor, t. ex. och styrelsen för teknisk utveckling. Synpunkter på framtidsforskningen i har lagts fram av en utredning (Att välja framtid, SOU 1972:59). har anledning att i annat sammanhang kommentera utredningens förslag. Vi vill här citera nya partiprogram där det angående framtidsforskningen bl. a. framhålls: Framtidsforskningen bör stimuleras. Dess uppgift är inte bara att söka klarlägga olika trendförlopp och långsiktiga förändringar. Den skall framför allt anvisa alternativa utvecklingsmöjligheter och ge underlag för en skärpt medvetenhet om framtidens möjligheter. I partiprogrammet förordas vidare en fri . Denna bör också kunna åta sig att förmedla teknikvärderingsuppdrag av denna art samt följa den internationella utvecklingen på området och samla dokumentation om den. Det ligger i ämnets natur att teknikvärdering måste utföras av olika organ och främst organ som är så fristående och oberoende som möjligt, så att värderingen inte sker inom samma kretsar som har utformat eller beställt de tekniska projekten. Självklart måste en bedömning av sociala och miljömässiga konsekvenser ingå i all planering. Men teknikvärdering, så som vi här diskuterar den, är av den omfattningen och karaktären och har en sådan svårighetsgrad att man får börja i mindre omfattning lämpligen med projekt som får statligt stöd. Vi kommer i nästa avsnitt att diskutera miljöbudgettänkandet och teknikvärdering med avseende på ett speciellt område, nämligen avfallshanteringen. Men självklart är teknikvärdering tillämpbar på en rad andra områden. Ett intressant sådant område är trafiksystemet. Det borde vara möjligt att utföra samma transportarbete eller större än med mindre uppoffringar av naturresurser, energi och miljö. Vad vi saknar är den helhetsanalys som påvisar detta förhållande. Om vi haft denna skulle vårt transportsystem antagligen sett annorlunda ut. En teknikvärdering av byggandet skulle med stor sannolikhet resultera i en annan inriktning av byggnadstekniken. I stort sett likvärdiga funktioner, sorn vi åstadkommer, kan sannolikt uppnås med mindre materialinsatser, mindre miljöingrepp samt lägre energiförbrukning vid både uppförande och drift av byggnader. Avfallshantering och sparsamhet med naturresurser Ett exempel på ett angeläget område för miljöbudgettänkande och teknikvärdering är avfallshanteringen. Denna är ju inte bara en fråga om att bäst och billigast ta hand om och bli kvitt det avfall som en gång uppkommit. Än mer gäller det att med minsta möjliga ansträngning och frihetsförlust styra produktion, distribution och konsumtion av både varor och emballage in på banor, där det blir så litet och så ofarligt avfall som möjligt att ta hand om och där detta i så stor utsträckning som möjligt kan återanvändas. , som är knuten till , har i en rapport diskuterat problemen med de växande sophögarna eller, med andra ord, det ökande slöseriet med råvaror. Han framhåller att det inte är nödvändigt att öka produktionstakten för att öka den materiella levnadsstandarden, uttryckt i mängden varor som är i bruk. Det vi måste göra är att minska hastigheten med vilken råvaror förvandlas till avfall via varor. Här finns flera tänkbara vägar. Man får en ökning i materiell välfärd genom att bibehålla samma produktionstakt men öka produkternas livslängd. Man kan tänka sig att minska mängden råvara per produkt. Man kan återföra materialet efter användning och göra nya varor av det. Självklart finns här en rad problem av teknisk och sociologisk art. har gjort ett försök att analysera vilka samhälleliga åtgärder som kan förväntas åstadkomma det resultat man önskar. Hans modell är närmast att betrakta som ett räkneexempel men är fördenskull inte ointressant. Han kommer fram till att för att effektivast få ned materialflödet utan att sänka levnadsstandarden och öka miljöförstöringen krävs inte en åtgärd utan en kombination av fem olika åtgärder, nämligen skatt på utvinning av råvaran, subvention för återföring av råvaran, ökning av varornas livstid, en fördubbling av den del av varan som kan återföras och en minskning av andelen råvara per vara som är så lagom stor att varans livslängd inte fördenskull minskar i lika hög grad. Vi gör ingen värdering av de slutsatser kommer fram till, men exemplet visar att det finns möjlighet att finna konkreta och påtagliga förslag till politiska modeller för att hantera avfallsproblemet. anser att vi har maximalt på oss för att ta itu med avfallsproblemet efter den tiden, menar han, kommer bristen på råvaror att vara akut. Men kan en alltför stor mängd fast avfall ha behandlats på sådant sätt att vi inte kan få tag i det för att dra nyttiga råvaror ur det, och då är tidshorisonten ännu snävare. Självfallet finns andra motsvarande åtgärder än de som skisserat och som i praktiken ger likande resultat. Subventioner kan t. ex. delvis ersättas med att folk själva sorterar soporna, eventuellt i kombination med lägre sophämtningsavgifter. Vi anser det angeläget att modeller för avfallshantering framställs och prövas på svenska förhållanden. Bland de åtgärder som i första hand är nödvändiga är att införa lagar och bestämmelsr som knyter ihop tillverkarens ekonomiska intressen med avfallshanterarens, i stället för att som vanligen ställa dem emot varandra. Ju mer tillverkaren får bära av den ekonomiska bördan att hantera avfallet, desto mer kommer han att satsa på att få fram varor som lättare gör att återbruka resp. kostar mindre (i pengar och miljöförstöring) vid hantering och behandling. Det krävs också mekanismer som gör själva insamlandet av avfall fördelaktigt i inkomster eller uteblivna utgifter. Redan på detta stadium kan sannolika slutsatser vara att de framtagna nya systemen för att återvinna råvaror ur avfallet inte kan lova höga vinster men däremot betydande sänkningar av kostnaderna jämfört med nuvarande avfallsbehandling. Pyrolys en metod för upphettning och förgasning av avfallet, varvid gaserna kan förädlas och utnyttjas som i och för sig inte är någon lämplig lösning är dock billigare och bättre än traditionell förbränning av sopor i ugn. De flesta nya avfallsbehandlingsmetoderna blir i alla fall minst lika billiga som tippning och har mindre negativa miljöeffekter. Vi föreslår att utredningen rörande kostnaderna för miljövården skall få i uppdrag att utarbeta modeller och förslag i syfte att begränsa avfallsflödet och resursförbrukningen bl. a. genom metoder som skapar ekonomisk stimulans för varutillverkare att framställa avfallsvänligå varor, exempelvis genom avgifter eller subventioner. Att miljöförstöring medför sociala kostnader är ofrånkomligt. Vår uppgift är att lägga dessa kostnader på sådana ställen att de automatiskt framdriver åtgärder för att minska miljöförstöringen. I dagens läge betyder detta bl. a. att en del av dessa insatser måste läggas på att finna nya tekniska metoder för att kunna producera varor och tjänster på så litet miljöskadligt sätt som möjligt. Teknikvärdering och dess utvidgade tillämpning, miljöbudget, hör till de oumbärliga redskapen för att upptäcka var sådana åtgärder bör och kan sättas in. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi 1. att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna att som ett led i arbetet på att framställa miljöbudgetar för olika verksamheter alla större statliga investeringar i princip skall föregås av teknikvärdering, dvs. en uppskattning av deras sociala och ekologiska effekter, 2. att hos Kungl. Maj:t begär att förslag om teknikvärdering av några försöksprojekt, utlagda på lämpliga institutioner, föreläggs , 3. att hos Kungl. Maj:t begär att utredningen rörande kostnaderna för miljövården genom tilläggsdirektiv ges i uppdrag att utarbeta förslag till metoder för begränsning av avfallsflödet och förbrukningen av naturresurser. /ENKEL (fp)