mot · FW0295 · 1973-01-16 00:00:00 — om åtgärder för att minska antalet motioner. den nya enkammarriksdagen arbetat har upprepade gånger såväl i riksdagsdebatterna som i den allmänna debatten berörts problemet med ökade arbetsbörda och långa arbetsplena. Olika förslag till åtgärder för att komma till rätta med de därav följande olägenheterna har diskuterats och prövats, varvid utgångspunkten varit att suveräna rätt att själv bestämma omfattningen av sitt arbete och den enskilde riksdagsledamotens rätt att ta initiativ och agera inte får beskäras. a. har man försökt att genom förhandsanmälan av talare i riksdagsdebatterna och angivande av beräknad tidsåtgång för anförandena få ett grepp om hur mycket tid som behöver reserveras för plenaärenden. Det är givetvis inte möjligt att med bestämdhet uttala sig om effekten härav, men man torde kunna utgå ifrån dels att detta givit bättre möjlighet att planera debatterna, dels att det för den enskilde riksdagsledamoten inneburit ett incitament till större koncentration i anförandena. finns det emellertid ett starkt behov av att undersöka andra framkomliga vägar att rationalisera och minska arbetsbörda. Här skall ett försök göras att bidra till denna debatt genom att peka på ett område där man, om tanken kan realiseras, avsevärt skulle kunna nedbringa inte bara antalet plenatimmar utan också utskottens arbetsbörda, varjämte avsevärda besparingar i fråga om tryckningskostnader m. m. skulle bli följden. Redan under den gamla tvåkammarriksdagen noterades en år för år svällande motionsflod under den s. k. fria motionstiden, varvid dock bör ihågkommas att ofta lika lydande motioner väcktes i de båda kamrarna. Tendensen har fortsatt i den nya . Under den s. k. fria motionstiden väcktes sålunda 1 200 motioner och 1 464. Man kan förmoda att detta rekord kommer att slås 1973. Vi har i rätt att vara stolta över den frihet riksdagsledamöterna åtnjuter och över den omsorg och grundlighet varmed varje väckt motion prövas. Det kan med skäl göras gällande att denna frihet inte bör inskränkas och att man inte skall göra avkall på noggrannheten i prövningen av framlagda förslag. Emellertid förekommer bland de under den fria motionstiden väckta motionerna ett mycket stort antal som år återkommer med samma yrkanden och samma motivering eller med praktiskt taget inga ändringar i sak och som år oföränderligt avslås av efter att ånyo ha prövats med samma omsorg i vederbörande utskott och med samma resultat. Debatterna i kammaren upprepas ofta utan att något nytt tillföres debatten. sådana ärenden upptar i arbetsplena torde inte bidra till att öka allmänhetens intresse för arbete i nämnvärd grad. Det kan förefalla tämligen meningslöst att i de fall, då en motion blivit avslagen av , redan året efteråt återkomma med samma motion, om någon förändring av de politiska styrkeförhållandena inte skett i kammaren och motionen avslagits med så stor majoritet, att det på förhand med stor visshet kan förutsägas att resultatet kommer att bli detsamma. Annorlunda förhåller det sig givetvis efter ett nyval, då kammaren har en annan sammansättning och de politiska förutsättningarna kan vara helt annorlunda. Utgången vid föregående behandling kan också ha varit sådan att motionären kan ha berättigad anledning förmoda att kammarens beslut kan komma att utfalla annorlunda. Det kan också hända att, sedan motionen sist väcktes, nya omständigheter tillkommit som kan göra det motiverat att ånyo ta upp frågan. Ett annat skäl att återkomma med samma motion kan vara en i och för sig vällovlig önskan att väcka debatt kring en fråga, som man anser vara av vikt. Det kan dock framhållas att interpellations- och frågeinstituten ger ledamöterna vida möjligheter att ta upp frågor till debatt i kammaren. Det skulle självfallet vara lyckligast om riksdagsledamöterna i syfte att underlätta arbete självmant ville ålägga sig en viss begränsning i fråga om att återkomma med samma motion . Måhända skulle partigrupperna genom rekommendationer härom till sina medlemmar kunna nå ett visst resultat. Men om detta inte skulle bli fallet finns det enligt min mening skäl att överväga om inte i riksdagsordningen borde införas en regel av innebörd att under samma mandatperiod motioner med lika innehåll och syfte inte får upptagas till prövning mer än en gång, annat än i de fall då särskilda omständigheter föreligger och man med fog kan anta att förutsättningar föreligger för ett ändrat ståndpunktstagande från sida eller det eljest kan vara befogat att ta upp frågan på nytt. Det torde kunna ankomma på talmanskonferensen att besluta huruvida sådan motion skall remitteras till utskott eller avvisas. Med stöd av vad jag sålunda anfört får jag föreslå att A. uppdrar åt talmanskonferensen att genom överläggningar med riksdagspartierna söka åstadkomma frivilliga överenskommelser dem emellan för att söka nedbringa antalet likalydande och återkommande motioner, B. hos Kungl. 1. att om överenskommelser som avses under A. inte kan uppnås - utredning görs om möjligheten att på sätt i motionen antytts införa en viss begränsning av den fria motionsrätten och 2. att om utredningen visar att sådan möjlighet föreligger förslag härom föreläggs riksdag.