mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Sedan statsmakterna beslutat om en fördjupning och breddning av farlederna till och framstår utbyggnaden av västgötadel som mest aktuell. Möjligheter till ekonomiskt fördelaktiga transporter inom Vätternbygden är angelägen för en utveckling av näringslivet i området. Direkta sjötransporter mellan Vätternhamnar och hamnar i Europas kust- och inland skulle utgöra en värdefull stimulans för näringslivet i området. Förutsättningarna för en vidare utbyggnad av Västgötadelen av bör därför prövas. Flygtrafiken kännetecknas av snabb expansion. SAS :s verksamhet har varit av stor betydelse för skapandet av goda flygkommunikationer mellan och resten av världen. SAS utgör ett exempel på konkret och framgångsrikt nordiskt samarbete. Enligt trafikutskottets utlåtande 1972:18 pågår arbete inom SAS och Linjeflyg som syftar till en förhållandevis genomgripande revision av taxesystemet. Enligt vår mening bör en sådan revision syfta till att den svenska inrikes flygtrafiken inte hindras, genom att högre avgifter än nödvändigt uttas, i all synnerhet som det svenska inrikesflygets prisnivå är hög vid en internationell jämförelse. Framför allt för och del utgör de höga flygpriserna en belastning. Speciellt snabb har utvecklingen varit för charterflygningar till olika semestermål. Charterflyget har emellertid ålagts vissa restriktioner bl. a. i syfte att skydda den reguljära linjetrafikens intressen. En översyn av och precisering av reglerna för charterflygverksamheten bör skyndsamt komma till stånd. Dessa problem torde dock inte kunna lösas på nationell basis. Det vore av stort värde för turistnäringen i första hand i om charterflygningar till från kontinenten tilläts i större utsträckning. Förutsättningarna härför bör prövas. Likaså bör möjligheterna undersökas att öka beläggning och kapacitet på de svenska inrikeslinjema genom särskilda rabatter för anslutningsresor. Allmänflyget, innefattande s. k. bruksflyg (taxiflyg etc.), skol- och privatflyg, har förutsättningar att bli en viktig del av transportsystemet, ett komplement till andra transportmedel. Det torde också vara ett samhällsintresse att befintlig kapacitet på våra storflygplatser utnyttjas i största möjliga utsträckning. eftersträva ett trafiksystem, i vilket de olika trafikmedlen är integrerade på ett sådant sätt att det ur helhetens synvinkel mest ändamålsensliga trafikresultatet kan uppnås, att den samordnande planering som härför kan erfordras skall utgå ifrån en utveckling byggd på fri konkurrens mellan olika trafikmedel, anpassa SJ:s verksamhet till de krav på service, som SJ:s kunder ställer, genom bl. a. förnyelse av den rullande materielen, fortsatt upprustning av bannätet för att medge ökad snabbhet och bekvämlighet samt ökning av godstrafikens kvalitet i fråga om snabbhet, regularitet och godsbehandling, att föreläggs förslag till ett långsiktigt vägprogram för såväl byggande som drift av vägar och att i planeringen intages även s. k. tullvägar, att den kollektiva trafiken förbättras vad avser främst turtäthet, snabbhet och trafikens tillgänglighet, dvs. att kollektivtrafikutredningen ges dikretiv att skyndsamt utreda de institutionella förutsättningarna för en samordnad regional trafikplanering innebärande ökat inflytande för de regionala organen, att vissa frågor i samband med den s. k. veckoslutstrafiken med buss prövas av den trafikpolitiska utredningen, att den svenska sjöfarten skall tillförsäkras möjligheter till konkurrens på samma villkor som gäller EEC-staternas handelsflottor, att charterflygningarna till från kontinenten utökas för att främja turismen i landets norra delar, att möjligheterna undersöks att genom särskilda rabatter för anslutningsresor inom landet till charterflygningar till utlandet öka beläggning och kapacitet på de svenska inrikeslinjema. Målet för miljövården är att genom forskning och teknik få fram medel och metoder för att förhindra en fortsatt miljöförstöring och minska redan skedda skador. luft och rent vatten har ansetts höra till de mest elementära mänskliga rättigheterna. För vår framtid är det nödvändigt att vi bevarar en varierad biologisk miljö med bibehållen eller ökad produktionsförmåga. Detta innebär att vi vid exploaterandet av våra naturresurser planerar så att ekologiska, sociala och ekonomiska fakta tillsammans får vara avgörande för våra ställningstaganden. En effektiv miljöpolitik förutsätter en helhetssyn på miljön som kan läggas till grund för beslutsfattandet. För att kunna undvika fortsatt miljöförstöring och ändå tillgodogöra sig fördelarna av den tekniska utvecklingen måste beslutsfattarna alltså i betydligt högre grad än vad fallet varit förskaffa sig kunskaper om konsekvenserna inom alla områden av de beslut som fattas. Det råder allmän enighet om att miljöproblemen måste lösas. Däremot har speciellt meningsmotsättningar kunnat noteras när det gäller val av metoder för miljöpolitiken. Debatten kring den fysiska riksplaneringen under föregående år vittnar härom. Miljövården är beroende av de många människornas enskilda ansvar. Det är dock samhällets uppgift att dra upp ramar och riktlinjer. Verkningarna av en miljöfarlig produktion eller produktionsprocess går ofta långt utöver vad den enskilde kan och har skyldighet att överblicka. Lagar och förordningar som reglerar företags och andras skyldigheter i miljövårdshänseende bör ha generell karaktär. Det är statsmakternas uppgift att ange målet för miljövårdspolitiken. Trots en långvarig och intensiv debatt kring miljöproblemen saknas fortfarande i vårt land en klart vägledande målsättning för miljövården. Det är därför angeläget att miljökostnadsutredningen, som har att utreda bl. a. detta problemkomplex, påskyndar sitt arbete. En miljövård utan fastställd målsättning kan i längden inte accepteras. Under pågående utredningsarbete hade i varje fall temporära principiella riktlinjer bort uppdragas. Något målsättningsresonemang finns inte heller i departementschefens översiktliga redogörelse för miljövården i årets statsverksproposition. Moderata samlingspartiet har tidigare vid åtskilliga tillfällen påtalat behovet av att samhällets miljövård bättre struktureras och ger möjlighet till en bedömning av på vilka områden skyndsamma åtgärder behövs mot direkt hälsovådlig miljöförstöring samman med åtgärder mot sådan miljöförstöring som i och för sig innebär en förändring av miljön men som inte direkt påverkar människornas hälsotillstånd. När det gäller direkt hälsovådlig miljöförstöring är omedelbara åtgärder självfallet nödvändiga medan utrymmet för avvägningar är större i andra fall. Den av oss efterlysta målsättningen för miljövården bör konkretiseras i en handlingsplan med prioritering av olika åtgärder för samhälleis miljövårdande verksamhet. Vidtagna åtgärder måste bli effektiva och tillgängliga resurser användas på bästa och förnuftigaste sätt. Härför krävs en prioriteringsplan, som, för att kunna tjäna som vägledning för miljövårdsarbetet, bör vara förhållandevis långsiktig men ge utrymme för viss flexibilitet, som medger att nya forskningsrön kan påverka miljövården. Det bör åvila att fastställa prioriteringsplan för miljövården. Maj:t bör ges i uppdrag att förelägga riksdag ett förslag till sådan prioriteringsplan. Ställning måste också snart tas till frågan om de metoder, som bör ifrågakomma för att angripa olika steg av miljöfarlig eller miljöstörande verksamhet. När det gäller miljöförändringar av icke hälsovådlig natur kan miljöavgifter vara ett verksamt komplement till de dominerande regleringarna. Överväganden kring dessa frågor sker inom miljökostnadsutredningen, och det finns anledning att återkomma, när utredningen framlagt förslag. Den grundläggande utredningen kring miljövårdsforskning i vårt land har gjorts av naturresursutredning. Utredningens huvuduppgift var att undersöka det framtida forskningsbehovet på miljövårdsområdet. Utredningens bedömningar har fortfarande aktualitet. Bedömningarna grundades emellertid på den tillgängliga informationen för sex . Utredningens slutgiltiga rekommendation angående forskningsbehovet låg också på en lägre nivå än vad utredningens experter ansåg erforderlig. Moderata samlingspartiet har konsekvent förfäktat den uppfattningen att anslagen till miljövårdsforskning bör prioriteras högt. Forskningen måste med andra ord stå i centrum. I prioriteringsplanen för de miljövårdande insatserna bör därför anges den framtida omfattningen av miljövårdsforskningen, en uppgift som inte tillagts miljöforskningsutredningen. riksdag beslöt följa statens naturvårdsverks anslagsäskande och bevilja till miljövårdsforskning. Det är därför glädjande att konstatera att regeringen , trots att företrädare för regeringspartiet kraftigt ifrågasatte om de medel som beviljades skulle kunna användas på ändamålsenligt sätt, beslutat föreslå att följa SNV:s äskande för /74 på . Den beslutade förstärkningen av miljöforskningens resurser hänförde sig huvudsakligen till den verksamhet som ledes av . Den forskningsverksamhet som forskningsnämnden speciellt stimulerar är företrädesvis av målinriktad karaktär. Samstämmiga uppgifter från en lång rad forskare tyder på att grundforskningen eftersatts till förmån för praktiskt inriktad forskning. Dominerande är uppfattningen att avfallshanteringen, särskilt slamhanteringen, och vattenvårdsforskningen utgör speciellt eftersatta områden. För att bättre utnyttja forskningsresurser bör samordnade insatser i de nordiska länderna utvecklas. Det är angeläget att dubblerad forskning undvikes i länder med så likartade miljöbetingelser som de skandinaviska. Vi vill därför understryka vikten av de planerade åtgärder i denna riktning som förberedes inom ram. Inte minst i anslutning till rapporten med mark och vatten påtalades av åtskilliga remissinstanser behovet av ökad forskning. Enligt proposition 1972:111 anser många remissinstanser att kännedomen om natur i ekologiskt avseende är bristfällig. Bland de många angelägna projekt som nämns i detta sammanhang kan här anges: undersökningar av grundvattenförhållandena, registrering av ventilationsklimatet, effekterna av nedfallet av försurande ämnen, giftämnenas långsiktiga effekt på miljön. Moderata samlingspartiet har också påtalat att den statligt finansierade miljövårdsforskningen företer en stark splittring på ett stort antal institutioner och organ. Till följd härav är det utomordentligt svårt att få en klar bild av hur fördelningen av medel sker mellan grundforskning och mera målinriktad forskning. Otvivelaktigt är det så att de fundamentala sambanden i naturen på avgörande punkter är obetydligt kända. Som ett resultat av en moderat motion anhöll om en förutsättningslös utredning beträffande forskningens organisation med sikte på en samordning, en utredning som jordbruksministern tillsatte . Jordbruksministern frångick emellertid uttalade önskemål så till vida att den bestämda förutsättningen angavs vara att så långt som möjligt borde handha fördelning och inriktning av forskningsmedlen. Med denna utgångspunkt får utredningen en låst position som vi finner otillfredsställande. Utredningen bör äga rätt att fritt pröva även andra alternativ än det av departementschefen förordade. Insikt har alltmera nåtts om att återcirkulering är den princip som måste genomsyra hushållningen med naturresurser med hänsyn till den totalt sett knappa tillgången på vissa råvaror. måste liksom den industrialiserade världen i övrigt söka föra över så mycket som möjligt av det som karakteriseras som avfall till användbara råvaror. Ett av miljöpolitikens viktigaste mål måste därför vara att stimulera till en produktionsordning som bygger på återvinning. En uppenbar och påtaglig fördel med en sådan ordning är att avfallsproduktionen minskas. Den snabbt växande avfallsmängden håller på att bli ett av de allvarligare miljöproblemen. Statsmakterna bör därför stimulera till ökad återvinning. Beträffande industriavfall och kemiskt avfall har vissa insatser gjorts. Någon stimulans av nämnvärd omfattning, då det gällt hushållsavfallet, har däremot inte skett; de framsteg som gjorts i vårt land på detta område är praktiskt taget uteslutande tillkomna som resultat av enskilda initiativ. En intensiv debatt har under en lång följd av år pågått om engångsförpackningar. Krav har vid upprepade tillfällen framförts på förbud mot framför allt engångsglas. Dessa krav har avvisats. De stundom starka motsättningar som rått i denna fråga hade förmodligen kunnat undvikas, om möjligheterna till återvinning tidigt funnits. I stället för förbud med tvivelaktiga ekonomiska effekter är det bättre att satsa på effektiv avfallshantering byggd på återvinning. Framgångsrika försök med t. ex. egensortering av hushållsavfall har redan genomförts på vissa håll i landet. Enligt den nya renhållningslagen åvilar det kommunerna att omhänderta allt hushållsavfall, även då det gäller glesbebyggda delar av kommunerna, vilket på många håll inneburit både en avsevärd fördyring av renhållningen och väckt åtskillig irritation. Vi avser från vårt håll att återkomma till denna fråga i en särskild motion. Statsmakternas insatser på återvinningsområdet måste förstärkas. Glädjande nog har en början gjorts, då det gäller forskning om avfallshanteringsproblemen. Men också möjligheterna till stimulans till anläggande av återvinningsanläggningar bör prövas. Den tendens till anläggning av stora centraler för avfallsdestruktion som kunnat förmärkas kan få effekter rakt motsatta de önskvärda. Inte bara råvaror nödvändiga för produktframställningen är begränsade utan i hög grad också energitillgångarna, både när det gäller bränslen och elkraft. De kända tillgångarna av fossila bränslen beräknas vara slut strax . I går vi mot slutet av en långvarig utbyggnadsperiod av vattenkraften. Urantillgångama uttöms också snabbt med nuvarande utnyttjandeteknik. Det är uppenbart att energikällorna måste utnyttjas effektivare, t. ex. genom en satsning på allmänna kommunikationsmedel som inte är onödigt energikrävande; nedläggningen av järnvägar är en åtgärd som på motverkar en effektiv hushållning med energiresurserna. Statsmakterna bör stimulera det nödvändiga utvecklingsarbetet för att finna nya vägar för energiproduktionen, men också för att finna mindre energikrävande produktionsmetoder. Bristen på insatser för att vårda och bevara kulturlandskapet har medfört att det typiskt svenska landskapet alltmer försvunnit. Människorna får också allt svårare att tillgodose sitt rekreationsbehov. De insatser som dock gjorts har huvudsakligen varit inriktade på att genom förvärv av mark för naturvårdsändamål söka bevara vissa värdefulla naturområden. I årets statsverksproposition föreslår att anslaget för detta ändamål ökas med hänvisning till att mångå ägare av värdefulla naturområden kommer att finna det fördelaktigare att sälja sin mark till staten i samband med genomförandet av den fysiska riksplaneringen. Detta är en från naturvårdssynpunkt önskvärd utveckling, eftersom inköp medger staten full handlingsfrihet vid utnyttjande och skötsel av de ifrågavarande områdena. Även om departementschefen inte detta budgetår anser sig kunna tillmötesgå önskemålen om ökade anslag, är det otvivelaktigt så att han delar uppfattning om metoderna för naturvården. tillgång på kulturlandskap med sådant värde att det bör räddas är emellertid så stort att avsevärda resurser med SNV:s och departementschefens förslag skulle behöva taxeras ut av skattebetalarna för att stoppa utvecklingen mot förbuskning och igenväxning. Detta är ingen framkomlig väg. Enligt moderata samlingspartiets mening bör i stället naturen vårdas i samarbete mellan det allmänna, ägarna och de enskilda medborgarna. Vi vill i detta sammanhang erinra om den motion som väcktes av moderata ledamöter om planerad allemansrätt, dvs. stöd åt enskilda markägare för upprättande av naturvårdsplaner, som syftar till att tillvarata alla de tillgångar som ett landskap kan erbjuda och att underlätta allmänhetens vistelse i naturen. beslöt att överlämna denna motion till naturvårdskommittén. Statens naturvårdsverks utredningsgrupp, som publicerade sin rapport 1970, föreslog att jordbrukare i naturvårdssyfte skulle ges viss ersättning för att hålla betesboskap eller mekaniskt röja vissa arealer. Vid preliminära förfrågningar framkom att det som regel inte skulle möta något hinder att finna tillräckligt många jordbrukare som ville åta sig sådana uppgifter, vilket också skulle förbättra deras utkomstmöjligheter. Regeringen såg däremot landskapsvården i huvudsak som ett sysselsättningsinstrument. Markägarna skulle anlitas endast där annan lämplig arbetskraft inte fanns att tillgå. beslutade i enlighet med regeringens förslag. Enligt vår mening är det angeläget att landskapsvården i allt väsentligt blir en uppgift för markägarna. Vi avser därför att återkomma till den frågan i särskild motion och vill erinra om förslag att stimulera glesbebyggelse för fritid och fast bosättning som framförts i det markpolitiska avsnittet av denna partimotion. Även dessa förslag skulle få betydande positiva landskapsvårdande konsekvenser. har en betydande expansion skett när det gäller antalet anställda inom miljövården i . hade 19671968, för att bara ta ett exempel, 270 anställda. Motsvarande siffra för var drygt 600. Ytterligare starka personalbehov är att vänta till följd av genomförd eller planerad lagstiftning. Den personalförstärkning som skett har huvudsakligen kommit det centrala ämbetsverket till del. Länsstyrelsernas naturvårdssektioner är fortfarande underbemannade och har på åtskilliga håll stora svårigheter att klara den växande mängden ärenden. En decentralisering av miljövårdsadministrationen är angelägen. I anslutning till en sådan decentralisering bör också kompetensfördelningen mellan olika myndigheter med miljövårdsansvar överses. Splittringen och oklarheten är påfallande. Den starka personalexpansion som skett på central nivå har i liten utsträckning kommit den tekniska uppföljningen och kontrollen tillgodo. Felinvesteringar på grund av otillräcklig kunskap kan inte uteslutas. Tvärtom tyder åtskilligt på att fördelningen av framför allt de medel som i konjunkturstimulerande syfte anslogs till miljövårdsändamål inte gjordes på ett sätt som garanterade bästa resultat sett ur miljösynpunkt. Behovet av en allsidig information om miljöpolitiska spörsmål har ofta påtalats. Stora förstärkningar framför allt volymmässigt har också skett . Det är angeläget att människor i tidig ålder lärs att inse vad ett ansvar för miljön konkret innebär. Skolan kommer härvid i förgrunden. har visserligen inslagen av miljövård inom de ämnen som är speciellt aktuella ökat, men behov av ytterligare informationsåtgärder föreligger. Tidsplanerna i kan emellertid knappast utökas. få till stånd en helhetssyn så att ekologiska, sociala och ekonomiska fakta tillsamman får vara avgörande vid ställningstaganden i miljövårdsfrågor, ha en prioriteringsplan över samhällets miljövårdande åtgärder, ge den grundläggande miljövårdsforskningen ökade resurser, ge miljöforskningsutredningen större möjligheter att pröva olika alternativ för miljövårdsforskningens framtida organisation, undersöka renhållningslagens effekter på den kommunala avfallshanteringen, prioritera återvinningsprincipen i samband med avfallshanteringen, decentralisera miljövårdsadministrationen och överse kompetensfördelningen mellan myndigheter med miljövårdsansvar. Jordbrukets inkomsteftersläpning, som inte kunde inhämtas vid den senaste prisöverenskommelsen, tycks under löpande avtalsperiod till en del ha eliminerats. Det måste dock beaktas att jämförelsen gäller , som var ett mycket dåligt inkomstår för jordbruket. i ett längre perspektiv har knappast någon inkomstförbättring skett för jordbruket. Inte heller den inbyggda s. k. inflationsregeln i prisavtalet har på något avgörande sätt förmått ändra den ogynnsamma inkomstutvecklingen för jordbruket. Därtill kommer att de senaste årens ogynnsamma produktionsbalans medfört en urholkning av prisavtalet med följd att många jordbrukare fått vidkännas både ökade produktionskostnader och lägre priser på produkterna. I motion 1972:294 framhöll vi det angelägna i att jordbrukspolitiken får en annan och positivare inriktning än tidigare: Nedrustningen bör ersättas av en upprustning. Inkomst- och arbetsförhållandena för de aktiva jordbrukarna måste förbättras, och det måste göras attraktivt för unga människor att etablera sig inom jordbruksnäringen. Denna principiella och konkreta inriktning av jordbrukspolitiken har samma aktualitet . Inget nämnvärt har inträffat, som gjort att denna inriktning bör ändras. Enligt direktiven till utredningen av vissa frågor inom jordbrukspolitiken skall principerna beslut ligga fast. Frågor som utredningen skall syssla med rör dock så omfattande problem sorn jordbruksproduktionens lämpliga omfattning, inkomst- och standardutvecklingen för dem som är sysselsatta inom jordbruket, valet av prismetod, jordbruksstödets utformning, prisregleringssystemets utformning och prisregleringsperiodernas längd. Det är viktigt att den grundläggande principen beslut ligger fast, nämligen att de som är sysselsatta inom jordbruket skall kunna påräkna ekonomisk och social trygghet i samma utsträckning som andra näringar erbjuder. Politiken måste emellertid inriktas på att ge materiellt innehåll åt detta mål. Ännu har detta inte lyckats, och utsikterna att infria de utställda löftena tycks inte heller vara särskilt stora under nu löpande avtalsperiod. Det är således angeläget att jordbrukspolitiken praktiseras så att beslut kan uppnås. arbete, som kan komma att sträcka sig , får inte bli ett hinder i denna strävan. Jämsides med att utredningens arbete framskrider bör således alla möjligheter tillvaratas att förbättra jordbrukets situation. Jordbruket, vår mest decentraliserade näring, är av utomordentlig betydelse för att de regionalpolitiska målen skall kunna uppnås. Vidare har jordbruket ett direkt och påtagligt samband med den yttre miljön och med landskapsvården. Ett bärkraftigt jordbruk och en vilja hos de unga att etablera sig inom näringen är ett väsentligt samhällsintresse. I flera sammanhang har vi framhållit att deltidsjordbruket är ett värdefullt alternativ till andra driftsformer eller nedläggning. Tyvärr är dessa jordbruk i många fall ställda utanför stödmöjligheter etc. På samma sätt är det med kombinerade jord- och skogsbruk, som utgör en stor andel av det svenska lantbruket. Dessa former av jordbruk har stor betydelse ur landsbygds-, landskapsvårds- och sysselsättningssynpunkt. Undersökningar visar att antalet deltidsjordbrukare ökat både vad beträffar antal och andel. Ålderssammansättningen är också gynnsammare bland dessa brukare. Endast en ringa del 1 100 av 61 400 är , medan en femtedel 18 000 bland heltidsjordbrukarna är ålderspensionärer. Samma undersökningar ger också vid handen att deltidsjordbrukarna ser mest optimistiskt trots att deras inkomst- och arbetsförhållanden är ogynnsamma. Tre fjärdedelar av deltidsjordbrukarna avser sålunda att fortsätta med jordbruket , medan endast drygt hälften av heltidsjordbrukarna uttrycker samma avsikt. De flesta önskar öka arbetsinsatsen vid jordbruket för att kunna minska sysselsättningen utanför gården. Deltidsjordbrukarens tillförsikt torde vara uttryck för en större trygghetskänsla än den heltidsjordbrukaren kan känna, eftersom beroendet risktagandet är mindre än för heltidsjordbrukaren. Deltidsjordbruken utgör en stabiliserande del av det svenska jordbruket. Småjordbruken måste också tillmätas betydelse ur sysselsättningssynpunkt, framför allt i ett perspektiv där fortsatt hög arbetslöshet inte kan uteslutas. Enligt vår mening utgör deltidsjordbruken samt de kombinerade jordoch skogsbruken en för svenska förhållanden väl lämpad form, också för det framtida lantbruket. Det är därför viktigt att de kommer i åtnjutande av ett ökat jordbrukspolitiskt stöd.