mot · FW022017 · 1973-10-25 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj.ts proposition 1973:145 med förslag till lag om upphävande av lagen (1969:732) om postbanken, m. m. Regeringens näringspolitik har under en följd av år varit inriktad på att steg för steg skärpa statens kontroll över näringslivet. Den statliga företagssektorns snabba uppbyggnad har varit ett led i denna politik. Andra har varit att skapa styrinstrument som ökat det privata näringslivets beroende av staten. Genom att ständigt ökande bördor lagts på näringslivet har dess lönsamhet allvarligt försämrats och dess beroende av samhälleliga stödåtgärder i motsvarande mån ökat. En omfattande flora av bidrag och subventioner har vuxit fram: investeringsbidrag, lokaliseringsbidrag, utbildningsbidrag, bidrag för miljövårdsinvesteringar, bidrag till lönekostnader i nystartade företag, bidrag vid anställning av yngre arbetskraft, bidrag vid anställning av svårplacerad arbetskraft osv. var för sig kan de flesta av dessa åtgärder synas riktiga och väl motiverade. Sammantagna representerar de emellertid ett komplex som inbjuder till kontroll och detaljstyrning av näringslivet, vilka en rad erfarenheter redan säger oss att den centrala byråkratin saknar kompetens att klara. Det har vuxit fram vad som kallats en myglingsekonomi och som utan tvivel hämmat initiativ och företagande. Inte minst har regeringen i detta sammanhang haft intresset riktat mot kreditmarknaden. Genom AP-fonden har staten skaffat sig ett dominerande och växande inflytande över marknaden för långa krediter. Genom beslut om ändrade placeringsregler för AP-fonden kan denna i en i princip obegränsad utsträckning användas för inköp av svenska aktiebolag. Investeringsbanken är ett annat exempel på en kreditmarknadsinstitution som tillkommit för styrning av kapitalströmmarna till näringslivet. På grund av den trendmässigt sjunkande lönsamheten har vidare näringslivets självfinansieringsförmåga minskat och dess beroende av upplånat kapital ökat. Också härigenom har alltså näringslivets beroende av den centrala byråkratins beslut ökat. Vi ser förslaget om den s. k. som ytterligare en länk i en politik med det långsiktiga syftet att genomföra den demokratiska socialismen, karakteriserad bl. a. genom en omfattande direktstyrning av svenskt näringsliv. kommer, om proposition nr 145 bifalles av , att bli vårt lands största affärsbank med tillgångar på ca . Huvudsyftet med bankfusionen är enligt propositionen att genom en enda statlig bank nå största möjliga slagkraft på den allmänna kreditmarknaden och att effektivt kunna konkurrera med andra En underdimensionering av den statliga banksektorn i förhållande till den privata skulle, säger departementschefen vidare, medföra avsevärda nackdelar när det gäller möjligheterna att medverka till en samhällsinriktad kreditgivning i konkurrens med andra kreditinstitut. Den skulle också innebära en försvagning av möjligheterna för de statliga bankerna att hävda sin ställning i konkurrens med andra banker när det gäller stöd åt svensk industri såväl här i landet som utomlands. En samlad styrka på den statliga banksektorn är därför enligt min mening en ovillkorlig nödvändighet. Som beskrivning av huvudsyftet med bankfusionen är detta långtifrån klarläggande och entydigt. Sammanfattningsvis synes emellertid tanken vara, att ju större den statliga banksektorn är, desto bättre är det. En stor statlig bank skall ge stort samhällsinflytande. Att det är viljan att öka statsinflytandet som är det centrala bekräftas inte minst av det förhållandet, att då presenterades vid socialdemokraternas partikongress gavs detta förslag som alternativ till kraven på förstatligande av affärsbankerna; även utan direkt socialisering kunde den önskade kontrollen och styrningen uppnås. Vi anser att statsmakternas strävan att i växande grad styra och kontrollera utvecklingen inom svenskt näringsliv har varit till nackdel för den ekonomiska utvecklingen i vårt land och medverkat till att skapa och accentuera de svårigheter som präglar vår ekonomi: långsammare tillväxt, otillräcklig investeringsutveckling, hög arbetslöshet. Detta är enligt vår uppfattning tillräckligt motiv för att säga nej till åtgärder av detta slag. Även i förslagets enskildheter kan kritik riktas mot proposition nr 145. Såväl postbanken som intar en särställning på den svenska kreditmarknaden. I strid med de konkurrensprinciper som statsmakterna i övrigt säger sig verka för är den senare t. ex. gynnad i förhållande till sina konkurrenter bland affärsbankerna genom att den fått hand om en stor del av den statliga sektorns penningtransaktioner. har en viss konkurrenssituation förelegat mellan postbanken och . Vi tror inte att det är till fördel för kreditmarknaden i dess helhet eller för respektive bankers kunder att denna konkurrens försvinner. Det finns tvärtom risk för att samgåendet och de konkurrensmässiga favörer, som den nya banken enligt propositionen skall få, på ett allvarligt sätt kan komma att snedvrida konkurrensen på kreditmarknaden. föreslås få utnyttja postanstalterna för insättning och uttag. Detta innebär bl. a. att kunder får tillgång till lördagsservice. Om den konkurrensfördel detta utan tvivel skulle innebära för säger departementschefen blott att det inte bör föreligga några hinder mot att övriga banker får del av samma service. Skulle sådan önskan föreligga, bör förhandlingar upptas mellan postbanken och övriga berörda banker. Det nämns ingenting i propositionen om hur detta i praktiken skulle lösas. Hur ersättningsfrågan skulle lösas nämns inte heller. Det borde vara självklart att i propositionen fastläggs principen att och övriga banker i ersättningshänseende skall behandlas lika av postverket. Det utsägs emellertid inte. En viktig princip måste vara att statsägda företag inte skall gynnas av statsmakterna i förhållande till deras konkurrenter på den privata sidan. Staten skall stå neutral. Förverkligas tankarna bakom proposition nr 145 lär emellertid denna neutralitetsprincip inte kunna upprätthållas. Postbanken bedriver utlandsrörelse väsentligen i anslutning till postgirot. Denna del bör enligt propositionen ligga kvar inom postgirot och därmed inordnas i postverket. Det är därvid enligt departementschefen naturligt att postverket för denna del av verksamheten anlitar för inköp och försäljning av valutor. Vi kan inte dela denna uppfattning. Skall postverket såsom statligt verk stå konkurrensmässigt neutralt, är det enda riktiga att verket får anlita vilken bank som helst som bedriver utlandsrörelse. Avgörande skall vara vilken bank som kan erbjuda de bästa villkoren. Detta måste också vara det för postgirots kunder bästa förhållandet. Om det inte förhåller sig så, att alltid koper och säljer till bättre kurser än övriga affärsbanker, så måste postverkets bindning till i detta avseende få till följd att postgirot ibland kommer att köpa utländsk valuta till högre kurser och sälja valutor till lägre kurser än vad som skulle blivit fallet om någon annan bank anlitats. Det förefaller inte troligt att alltid kommer att göra bättre affärer på valutamarknaden än alla andra banker. Ett annat avsteg från neutralitetsprincipen synes vara att postverket förutsätts placera influtna medel på räkning hos för att där förräntas enligt särskilda regler. Det riktiga skulle vara att samtliga bankinstitut fick konkurrera om de medel postverket förfogar över för placering. Inlåningen är av central betydelse för den verksamhet som en bank kan bedriva. Rubbas konkurrensen på inlåningssidan, får detta också återverkningar på konkurrensen i övrigt. Det för postverket och dess kunder mest fördelaktiga är självfallet att postverkets medel placeras där de bästa villkoren erbjuds. Om detta inte skulle vara , vore det orimligt att ändå anlita denna bank. Som redan framhållits föreslås postgirot inordnat i postverket. Postgirot är en icke lönsam del av postbankens verksamhet. Postgiroverksamheten kan sägas ha finansierats genom postbankens övriga verksamhet. Om den starkt förlustbringande postgiroverksamheten i fortsättningen skall inordnas i postverket måste underskottet täckas genom inkomsterna från övrig postal verksamhet. Det finns alltså anledning att befara att postgiroverksamheten måste finansieras genom höjt brevporto. Det är enligt vår uppfattning anmärkningsvärt, att man i proposition nr 145 inte söker klarlägga vilka effekter på kreditmarknaden i dess helhet som en fusion mellan postbanken och kreditbank kan få. Postbanken har tidigare huvudsakligen gjort sina placeringar i obligationer och andra långa lån. Om denna placeringspolitik fortsätter, blir naturligtvis effekterna av fusionen på kreditmarknadens struktur allenast begränsade. Om däremot den statliga banksektorn genom tillskapandet av i mindre grad än kommer att göra placeringar i långfristiga lån, kommer detta att få samhällsekonomiska effekter som i förväg borde utredas. är svårigheterna att placera lån på den långa marknaden betydande. Situationen skulle självfallet inte bli bättre om postbanken försvinner som långivare. Vi vill slutligen också peka på den kritik mot en sammanslagning mellan postbanken och som framförts av de berörda personalorganisationerna. Mot denna bakgrund anser vi inte att ett samgående mellan postbanken och kreditbank kan tillstyrkas. att avvisar Kungl. Maj:ts proposition nr 1973:145 med förslag till lag om upphävande av lagen (1969:732) om postbanken m. m. N. () i Trobro PER () i Gäddvik G. () GOTAB 73 5316 S 1973