mot · FW02636 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om översyn av vapenfrilagen. Sedan den nya vapenfrilagen trädde i kraft har den vid upprepade tillfällen diskuterats både i pressen och i . Nedanstående tabell visar att antalet ansökningar kraftigt ökat, andelen avslag likaledes. har inemot två av tre ansökningar avslagits. Den kraftiga ökningen har förklarats på många sätt. Den vanligaste tolkningen har varit att antalet sökande med politiska motiv skulle ha ökat. Ett annat motiv har uppgetts vara önskemålet att få anstånd med tjänstgöringen genom att ansökningar om vapenfri tjänst normalt tagit avsevärd tid för att slutbehandlas. Bästa sättet att komma åt ansökningar med motiv av den senare typen är givetvis att förkorta handläggningstiden. Sammanställningen visar att så knappast skett. Beträffande den första motivkretsen kan endast konstateras att det uppenbarligen är så att de mer eller mindre revolutionära grupper som agiterade för vägran att göra värnplikt snarare följer en annan handlingslinje och söker infiltrera försvaret. Antalet inkomna samt slutligt avgjorda ansökningar om vapenfri tjänst 1967-1971 Enligt § 1 i värnpliktig tillstånd att fullgöra vapenfri tjänst i stället för värnpliktstjänstgöring om bruk av vapen mot annan icke är förenligt med den värnpliktiges allvarliga personliga övertygelse och skulle medföra djup samvetsnöd för honom. Från folkpartihåll vände man sig redan vid tillkomsten av vapenfrilagen mot formuleringen djup samvetsnöd som synes vara grundorsaken till många av de orimligheter i tillämpningen av lagen som kunnat iakttagas. Den prövning av djupet av samvetsnöden som sker blir ofta utomordentligt godtycklig och osäker. Åtskilliga konkreta exempel skulle kunna anföras på detta. Det har uppgivits att vapenfrinämnden aldrig gjort någon vägledande tolkning av vad som avses med uttrycket djup samvetsnöd, inte ens till tjänst för de utredare som handlägger ansökningarna. I själva verket torde inte nämnden kunna lastas för detta. Lagens formulering är så pass otydlig och tveksam att en vägledande tolkning av mera generell natur knappast är möjlig. Ett annat problem synes vara att man vid utredningarna har lagt stor vikt vid frågor om hur de sökande skulle handla i olika hypotetiska situationer av nödvämskaraktär. Dessa frågor synes gå tillbaka på ett uttalande från försvarsministern i propositionen, där han säger (s 46): För vapenfrihet bör ytterligare krävas att vederbörande på grund av sin klart dokumenterade övertygelse inte är beredd att för något ändamål bruka vapen mot någon annan. Redan vid tillkomsten av lagstiftning uttalade emellertid det utskott som behandlade denna att det knappast kunde befaras att lagen skulle ges en sådan tolkning att man principiellt uteslöt den som i ett nödläge skulle vara beredd att gripa till vapen exempelvis för att rädda en nära anhörig eller värnlös från angrepp av en våldsverkare. En avgörande svårighet vid handläggningen av dessa ärenden synes vara att resultatet av samtal och intervjuer blir beroende mera av den sökandes intellektuella uttryckningsförmåga än av inre motiv och överväganden. Det kan inte vara rimligt att av tonåringar i vårt land kräva att de för att få rätt till vapenfri tjänst skall kunna göra sannolikt att en hypotetisk situation i händelse av krig skulle försätta dem i en situation som kan karakteriseras med lagens uttryck djup samvetsnöd. För att undvika varje misstanke om bristande objektivitet vid den bedömning som sker i samband med utredningen rörande ansökan om vapenfri tjänst samt med hänsyn till de konsekvenser ett avslag får för den sökande bör det även övervägas huruvida en utredningsman ensam bör utföra bedömningen som skall ligga till grund för vapenfrinämndens beslut. Vid bedömning av vapenfrilagen måste man ha i minne att vapenfri tjänst innebär att man får väsentligt längre tjänstgöringstid än vid vapentjänst. Redan denna extra strafftid är ett avskräckande moment. Det måste finnas några särskilda bevekelsegrunder för att en person frivilligt skall ge sig in på denna väg. Vidare måste man ta med i beräkningen att många som vägras vapenfri tjänst frivilligt utsätter sig för upprepade fängelsestraff. Viljan att underkasta sig både förlängd tjänstgöringstid och fängelsestraff måste väl i regel tyda på en övertygelse som med lagens term måste anses vara samvetsbestämd. Den höga avslagsprocenten ter sig därför oroväckande. Kan verkligen lagens utformning anses riktig? I varje fall måste man ta så allvarligt på denna fråga, att man är villig att ureda saken. Det kan vidare inte vara rimligt att som enda form för samhällets reaktion mot människor som vägrar gripa till våld, men inte får vapenfri tjänst, sätta dem i fängelse. Även detta problem behöver belysas. Det synes önskvärt i avvaktan på den översyn vi föreslår att redan nu bringa handläggningen av ansökningarna närmare den praxis som rådde vid lagens tillkomst. Redan de här påpekade svårigheterna vid tillämpningen av den nuvarande lagen synes alltså motivera en översyn av den nuvarande lagstiftningen. Enligt § 2 i vapenfrilagen skall vapenfri tjänstepliktig fullgöra tjänst sorn är betydelsefull för samhället. Man har från myndigheternas sida tolkat detta som betydelsefull för samhället i händelse av krig, och detta har lett till att praxis nu utvecklats därhän att de vapenfrias tjänstgöring i huvudsak har kommit att förläggas till myndigheter och verksamheter för vilka det finns uppgjorda beredskapsplaner att användas efter krigsutbrott eller vid hot om krig. Givetvis har detta lett till att främst vissa tekniska verk och vissa vårdenheter kommit att utnyttjas. De principer som gäller för kostnadsfördelningen i samband med vapenfritjänstgöring innebär att statsverket svarar för utbildningskostnaderna för dessa vapenfria, medan den myndighet hos vilken de placeras erlägger en viss ersättning för den nytta man har av deras tjänstgöring. I praktiken kvittas i allmänhet dessa kostnader mot varandra, men ofta har dessa regler inneburit mycket invecklade och tidsödande förhandlingar mellan berörda myndigheter och organisationer. Både principiellt och av praktiska skäl synes det betänkligt att placeringen av de vapenfria tjänstepliktiga görs beroende av att frågan om ekonomiskt vederlag kan lösas. Av dessa skäl bör staten överta hela kostnadsansvaret för de vapenfrias utbildning och tjänstgöring. Sammanfattningsvis föreslår vi alltså att vapenfrilagen omprövas med ledning av erfarenheter som gjorts som gått sedan vapenfrilagen antogs. a. bör det övervägas att ersätta uttrycket djup samvetsnöd med ett mera lämpligt kriterium. Samhällets reaktionssätt måste övervägas. De vapenfria tjänstepliktigas tjänstgöring borde kunna breddas till att omfatta även allmänt fredsskapande och samhällsnyttigt arbete. Staten bör överta hela kostnadsansvaret för de vapenfrias utbildning och tjänstgöring. Slutligen bör sökande av vapenfri tjänst erbjudas fri rättshjälp, om han begär det och kan befinnas i behov därav. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att hos Kungl. Maj:t hemställer om en översyn av vapenfrilagen och tillämpningsföreskrifterna. () () () ()