mot · FW021470 · 1973-01-26 00:00:00 — Erfarenheterna tyder emellertid också på att det finns anledning att närmare analysera vilka nya konjunkturpolitiska medel som kan vara användbara eller vilken utveckling som kan ges de redan befintliga. Det kan således ifrågasättas om de extra avskrivningsregler som har tillämpats verkligen är tillräckligt effektiva från konjunktursynpunkt. Enligt vissa ekonomer synes företagsbeskattningens utformning från räntabilitetssynpunkt förstärka konjunktursvängningarna. Genom skattesystemets konstruktion har extra lättnader sina mest stimulerande effekter vid stark expansion och hög lönsamhet, dvs. i en helt annat ekonomisk situation än den som rådde 1971 1972. Det kan här finnas skäl att i större utsträckning utnyttja direkta investeringsbidrag som stimulansåtgärder, liksom det finns skäl att i en allmänt överhettad ekonomi använda sig av investeringsavgifter. Andra väsentliga frågor gäller investeringsfondernas utveckling. Vi har i andra motioner till årets riksdag dels pekat på möjligheten att utvidga dessa fonder till att även omfatta forsknings- och utvecklingsutgifter, dels föreslagit inrättande av särskilda regionala fonder. Också detta har sin givna konjunkturpolitiska betydelse. Frågor av skatteteknisk natur övervägs f. n. av företagsskatteutredningen. Då det emellertid här rör sig om också andra typer av insatser, menar vi att de konjunkturpolitiska medlen bör analyseras av särskilda experter. Detta arbete kan också tjäna som underlag för företagsskatteutredningen. Vi kommer att föreslå tillsättandet av en expertgrupp som skall analysera orsakerna till den nuvarande strukturarbetslösheten. Denna grupp bör också ges uppdraget att analysera de konjunkturpolitiska medlen enligt ovan, bl. a. med ledning av de senaste årens erfarenheter. Tryggheten i arbetet och företagens lönsamhet Utvecklingen av vinstmarginalerna var i stort sett likartad för företagssektorn i dess helhet och för industrin. Vinstmarginalerna svängde givetvis med konjunkturerna, men för industrin som helhet kan en trendmässig försämring av bruttovinsten i förhållande till omsättningen konstateras. Se diagram, hämtat från kapitalmarknadsutredningen (SOU 1972:63, s. 57). Diagram 3:2 Bruttovinstmarginal inom industrin 1957-1970. Anm: Bruttovinst justerad för lagernedskrivning i procent av omsättningen. Utvecklingen var mycket dålig, medan 1972 synes ha inneburit en viss återhämtning. Som en följd av bl. a. sjunkande lönsamhet har även företagssparandets andel av det totala sparandet sjunkit. Om lönsamheten minskar och investeringarna ökar, måste man givetvis finansiera dessa investeringar i ökad utsträckning med lånat kapital. Industrins långfristiga skulder har ökat markant. Därmed försämrades soliditeten, dvs. förhållandena mellan eget och lånat kapital. Om soliditeten är dålig, innebär det att företagen får svårare att stå emot konjunkturpåfrestningar. kommenterar problemen sålunda: Självfinansieringsgraden var väsentligt lägre än framför allt som en följd av sjunkande vinst- och sparandenivå inom företagssektorn. Utredningen anser att en fortsatt utveckling i denna riktning kan få ogynnsamma följder för industrins investeringsaktivitet och för den allmänna ekonomiska utvecklingen. Låga vinstmarginaler medför givetvis att företagen söker höja sina priser, varvid inflationen kan skjuta ny fart. Men de konkurrensutsatta företagen riskerar då att förlora marknadsandelar på exporten genom att prisstegringstakten för våra industrivaror blir högre än vad som motsvarar den internationella utvecklingen. Enligt vad som påpekas i den preliminära nationalbudgeten synes detta ha inträffat för bl. a. den viktiga verkstadsindustrin, som står för av den svenska exporten och av vilken, direkt och indirekt, 1 miljon människor är beroende för sin försörjning. Det mesta tyder även på att den här skisserade utvecklingen är mera markerad för de mindre och medelstora företagen. En rad analyser med olika infallsvinklar visar entydigt att lönsamheten är en avgörande faktor för industrins investeringsvilja. Det gäller inte minst den förväntade lönsamheten. Sjunker den kraftigt, blir också företagen benägna att koncentrera sina investeringar på kostnadsbesparande maskiner, rationaliseringar, som minskar behovet av arbetskraft. Man vågar inte satsa på innovationer i den utsträckning som är nödvändig för att näringslivet skall bibehålla sin konkurrenskraft. Detta har sitt givna samband med det minskade antalet nyetableringar och svårigheter för de mindre företagen. Detaljerade case studies av olika branscher antyder att verkligt revolutionerande innovationer ofta inte främst utvecklas och genomförs av de allra största företagen, konstaterar professor (Samhällsekonomisk politik, s. 34). Mångå studier visar att det vanligen är små och medelstora, ofta nystartade företag som lanserar sådana innovationer. Enligt vår mening är det således nödvändigt att utforma den ekonomiska politiken och näringspolitiken så att den nedåtgående trenden i vad gäller lönsamhet och soliditet bryts. En måttlig men varaktig förbättring av lönsamheten ter sig angelägen. Från den utgångspunkten beklagar vi regeringens åtgärd att fördubbla löneskatten. Löntagarnas andel i företagens sparande De skäl som anförs mot en förbättrad lönsamhet är givetvis av fördelningspolitisk natur. Vi vill på intet sätt förneka att dessa argument har tyngd. allmänna inställning till inkomstutjämningen kan enklast sammanfattas som ett krav på en utjämning uppåt. Det innebär krav på en ekonomisk tillväxt som skapar resurser som på olika sätt kan komma de inkomstsvagaste och de socialt underprivilegierade grupperna till del. Om den ekonomiska politiken av fördelningspolitiska skäl läggs upp så att dynamiken i näringslivet avtar, har också detta fördelningspolitiska konsekvenser men i fel riktning. Möjligheterna att utjämna ekonomiska och sociala skillnader i en stillastående eller endast långsamt växande ekonomi är utomordentligt begränsade. Politiken leder vidare till som vi sett av de närmast föregående åren en rekordhög arbetslöshet och en brist på resurser till offentliga reformer, med allt vad det innebär i form av ökade klyftor mellan olika grupper. Drastiska och oplanerade besparingar inom den offentliga sektorn tenderar också att drabba de svagaste grupperna hårdast. Som betonat i motioner till tidigare riksdagar vore det emellertid felaktigt att ensidigt satsa på metoder som skulle förbättra lönsamheten och öka företagssparandet och därvid bortse från kravet på en rättvis fördelning av den förmögenhetsökning som därvid kan komma till stånd, även om den i betydande utsträckning tillfaller stat och kommun. Åtgärder som ökar lönsamheten måste således förenas med insatser som innebär att förmögenhetstillväxten och dess avkastning inte förbehålls en begränsad krets kapitalägare. Både de som tillskjuter kapital och de som tillskjuter arbetskraft bör få andel i den förmögenhetstillväxt inom företagen som utgör resultatet av de gemensamma insatserna. har därför länge förespråkat ett system där löntagarna på individuell basis får andel i företagens förmögenhetstillväxt. Det är uppenbart att system av detta slag kan utformas på olika sätt. Vissa bestämda krav kan emellertid ställas på ett system av detta slag. Ett är att det inte skall skapa ökade fördelningspolitiska problem mellan olika löntagargrupper. Ett annat är att statsmakterna på olika sätt skall stimulera deltagandet i sparandet. Det synes vidare angeläget att avsättningen till detta sparande blir föremål för överläggningar i samband med avtalsrörelserna. Dessa frågor bör bli föremål för utredning. Vi vill understryka att det primära syftet med vårt förslag är fördelningspolitiskt. 1 det fall företagssparande tar sig formen av aktieägande i näringslivet kan det också innebära en utvidgning av inflytandet. Vi vill dock betona att löntagarna skall ha medbestämmanderätt i företagen i sin egenskap av anställda utan att behöva stödja sig på något aktieinnehav. Vi ställer oss också vidare avvisande till tanken att man genom ett sparandesystem av denna karaktär t. ex. genom en ny central fondbildning skulle åstadkomma en kollektiv, central styrning över företagen. Det skulle varken bidra till ökad effektivitet eller till vidgat inflytande för de många människorna. Ett löntagarsparande av ovan antydd modell skulle ingå som ett naturligt led i en ny näringspolitik som syftar till snabbare framsteg och jämnare fördelning. Därutöver tillkommer emellertid andra reformbehov i syfte att stärka företagens tillgång till såväl riskvilligt kapital som krediter. En förutsättning för att riskvilligt nytt aktiekapital skall kunna ställas till industrins förfogande är givetvis att detta allmänna hushållssparande uppehålls. har det successivt sjunkit. har det däremot ökat kraftigt. Vi vet inte om denna sparandeökning är ett resultat av att människor känt sig otrygga eller om det är ett tecken på en mera varaktig utveckling. Det vore av stort värde att få säkrare kunskap om bakgrunden till dessa svängningar liksom sparbeteendet över huvud. Vi beklagar därför att finansministern inte önskat biträda förslag om en stor sparandeundersökning. Vi menar att en sparundersökning bör genomföras. Under alla omständigheter ter det sig angeläget att villkoren för det enskilda hushållssparande! Nuvarande inflationstakt innebär i själva verket att de många småsparare som inte kan placera sina måttliga tillgångar i fasta värden drabbas av faktiska förluster. Ytterst kan detta problem bara bekämpas genom en politik för en mer stabil penningvärdeutveckling. Villkoren för sparandet bör kunna förbättras också på annat sätt t. ex. genom en höjning av de skattefria avdragen. Hur detta bör ske bör bli föremål för överväganden. Vi vill i detta sammanhang beklaga att en rad angelägna reformkrav på kapitalmarknadens område har blivit liggande i avvaktan på kapitalmarknadsutredningens betänkande. Denna utredning tillsattes bl. a. som en följd av motioner från men har ännu inte lagt fram något betänkande, utöver delbetänkandet angående aktieköp. Det hade varit både naturligt och angeläget att utredningen hade granskat kapitalmarknadens problem i ett sammanhang och lagt fram därpå grundade reformförslag. Enligt vår mening borde ett sådant samlat betänkande ha kunnat vara färdigt . Det finns ingen rimlig anledning att en utredning av detta slag skall arbeta som faktiskt har skett. I avvaktan på utredningens förslag vill vi här endast i korthet peka på vissa angelägna reformer. Nytt aktiekapital är en viktig komplementär finansieringsform. har emellertid nyemmissionerna legat på en genomsnittligt låg nivå. Den främsta orsaken synes vara att investeringsprojekten inte bedömts som tillräckligt räntabla i förhållande till de höga kostnaderna för denna kapitalform. En sänkning av kostnaderna för nyemissioner skulle i vissa lägen kunna stimulera efterfrågan på nytt aktiekapital. Det kan ske genom generösare bestämmelser om beskattningen av vinster på nytecknat aktiekapital. Det är vidare angeläget att man skapar mellanformer mellan sedvanliga lån och riskvilligt ägarkapital, främst i form av vinstandelslån och konvertibla obligationer. Dessa låneformer har ofta stor betydelse utomlands och skulle på ett värdefullt sätt kunna bredda urvalet av planerings- resp. finansieringsformer på den svenska kapitalmarknaden. Lagstiftningen om dessa instrument bör därför påskyndas. Näringslivets tillgång på långfristigt lånekapital är under alla omständigheter och således även med en förbättrad självfinansieringsgrad av utomordentlig betydelse. En effektiv fördelning av de långa lånekrediterna till industrin kräver en rationell organisation. Näringslivets nuvarande svårigheter att få emittera obligationer kan inte gärna vara ett uttryck för brist på realt resursutrymme. I själva verket har vi en aktivitetsnivå i ekonomin som ligger klart under den potentiellt möjliga. Orsaken måste i stället sökas i institutionella svårigheter och den faktiska politik socialdemokratin för. Det finns för dagen ingen anledning att inta en restriktiv hållning till industrins efterfrågan på långfristigt kapital. En liberalisering av obligationsmarknaden framstår som angelägen för att investeringsexpansionen skall komma i gång. Det finns också all anledning att se över den nuvarande organisationens funktion och effektivitet. Också denna fråga ligger begravd i kapitalmarknadsutredningen. I den socialdemokratiska näringspolitiken såsom den fastlades vid partikongresserna tilldelades de statliga företagen en central roll. En kraftigt utvidgad statlig företagssektor skulle bli ett effektivt medel för att med statsrådets ord ge samhället möjlighet att lösa sysselsättnings- och utvecklingsproblem som vi saknar resurser att lösa. Att utvecklingen för de statliga företagen inte blivit den avsedda är vid det här laget väldokumenterat. Den socialdemokratiska näringspolitikens väg kantas av en rad misslyckade företagsexperiment. Durox, Verkstad och SMT tillhör några av de mest uppmärksammade. Statlig företagsamhet kan vara befogad och lämplig i vissa fall. Statligt engagemang kan t. ex. vara motiverat när det gäller tekniska och industriella satsningar som på grund av sin storlek, sina risker eller sin långsiktighet är mycket kapitalkrävande. kan också vara medel att skärpa konkurrensen i branscher där denna försvagats på ett för konsumenterna olyckligt sätt. Statliga etableringar kan ibland vara nödvändiga för att lösa sysselsättningsproblem i enskilda regioner. Men som princip bör gälla att statliga företag motiveras i varje särskilt fall och att man noga överväger om de mål som de skall främja inte bättre kan uppnås på annat sätt. En allmän expansion av den statliga företagssektorn utgör inget värde i sig. Omfånget och inriktningen av den statliga företagsamheten måste också göras till föremål för återkommande prövning. Det är långtifrån självklart att ett företag som en gång blivit statligt skall förbli det för all De skäl som från början motiverat den statliga företagsinsatsen kan efter hand ha försvagats. Ett sådant exempel finner man inom restaurangbranschen. Tillkomsten av det statliga Restaurangbolaget motiverades av nykterhetspolitiska skäl. Dessa skäl är helt borta. Att i det läget överväga att genom försäljning avveckla en tung och förlustbringande sektor är naturligt. På samma sätt förhåller det sig med målen för de statliga företagen. inrättades angavs målen mycket vagt vara största möjliga expansion under lönsamhet. Nackdelarna med en sådan allmän och vag målformulering har vi sett . Mot bakgrund av de erfarenheter som föreligger från är det naturligt att nu närmare överväga om man inte bättre och klarare än vad som skett skall ange ramarna för de statliga företagsinsatserna. Näringspolitikens inriktning och de åtgärder statsmakterna vidtar för att uppnå givna mål är ytterst en fråga om politiska värderingar. Även om det i vårt land föreligger en bred enighet om många väsentliga välfärdsmål, är det uppenbart att man inom olika partier ser olika på de målkonflikter som den ekonomiska politiken och näringspolitiken inrymmer. Att sådana målkonflikter föreligger erkänns . För vår del menar vi att det är ett demokratiskt intresse att så sker. Men det gäller då också att söka klarlägga målkonflikternas egentliga innebörd. Kravet på ekonomisk tillväxt brukar t. ex. ibland framställas stå i konflikt med kravet på bättre miljö. Och givet är att det finns konkreta fall där krav på produktionsutbyggnad och konkurrenskraft kan stå i konflikt med miljövärden. Men från samhällsekonomiska utgångspunkter står valet i själva verket mellan å ena sidan insatser för bättre miljö, å andra sidan privata konsumtionsökningar och offentliga insatser på andra områden. Om sedan kostnaderna för miljövården bärs av stat, kommuner eller företag spelar från denna utgångspunkt ingen roll. Ytterst gäller det om medborgarna är villiga att avstå från annat för att uppnå en bättre miljö. På samma sätt gäller det att så klart som möjligt precisera målkonflikterna inom näringspolitiken. En näringspolitik som av fördelningspolitiska skäl framför allt syftar till att hålla företagens lönsamhet nere medför uppenbarligen balansproblem, t. ex. i form av ökad arbetslöshet och sjunkande investeringstakt. Socialdemokratin söker komma ur detta dilemma genom att i ökad utsträckning överföra beslutsmekanismer för näringslivet till centrala statliga organ. Vi tror inte på den lösningen. Ökad centralisering gör det inte lättare att uppnå den ekonomiska politikens mål. Risken är, som vi ser det, överhängande att ineffektiviteten ökar utan att man uppnår de fördelningspolitiska effekter som är systemets motivering. Vi menar i stället att det är lättare att göra det mer lönande att arbeta och spara, att utnyttja de resurser som därvid skapas för social och ekonomisk utjämning och att mildra fördelningskonflikten arbe te/kap it al genom ett spritt organiserat löntagarsparande. Sådana och liknande avvägningsfrågor måste alltså avgöras med utgångspunkt i politiska värderingar. Inga experter kan här tala om vad som är det riktiga. är det klart att många av de problem vi här har berört har sitt sammanhang med de långsiktiga förändringar i samhälls- och näringslivsstruktur som skapas genom internationell påverkan och trögrörliga institutionella förhållanden. Här finns ett brett utrymme för expertbedömningar och analyser som kan bilda underlag för en framgångsrik politik. Vi har i andra sammanhang hävdat att olika reformers genomförande bör utvärderas av experter som står utanför de myndigheter som har hand om verksamheten. Det har t. ex. gällt den nya skolans genomförande. Också på den ekonomiska politikens område skulle liknande bedömningar vara av stort värde. De skulle, utgående från de senaste årens erfarenheter, analysera strukturkrisens karaktär och omfattning och verkningsgraden av de instrument som utnyttjats inom närings- och konjunkturpolitikens ram samt diskutera lämpliga framgångsvägar och på detta sätt ge underlag för effektiva statliga insatser. Deras arbete bör också gälla orsakerna till nedgången i nyetablerandet av företag liksom vilka stimulansåtgärder som här skulle kunna vara lämpliga. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi A. att ger Kungl. 1. att näringspolitiken och den ekonomiska politiken bör utformas med sikte på en socialliberal ramhushållning, som syftar till att förena marknadsekonomins decentralisering och effektivitet med en socialt balanserad inriktning av den ekonomiska utvecklingen i hela folkets intresse, 2. att en nödvändig förutsättning för trygghet i arbetet och tillräckliga investeringar är att lönsamheten i företagen hålls på en godtagbar nivå, B. att hos Kungl. 1. att en särskild expertgrupp tillsätts för att a. kartlägga orsakerna till nuvarande strukturella arbetslöshetsproblem, b. pröva möjligheterna att förbättra de konjunkturpolitiska instrumenten, c. föreslå åtgärder för att stimulera investeringar och nyetableringar, 2. att inom regering och förvaltning ett förberedelsearbete för utvidgning av de nu träffade avtalen mellan och de europeiska gemenskaperna påbörjas för att vid lämpligt tillfälle skall kunna begära nya förhandlingar med EEC beträffande anslutningsform resp. sådan utveckling av samarbetet som skulle säkerställa en avtalsreglerad harmonisering av konkurrensvillkor och konkurrensförutsättningar och som skulle garantera att vårt förhandlingsmål om omfattande, nära och varaktiga relationer med EEC uppnås, allt under förutsättning av oförändrad svensk neutralitetspolitik, 3. att en översyn av lagstiftningen rörande konkurrensbegränsningar och förslag med anledning härav föreläggs , 4. att den tar initiativet till upprättandet av ett internationellt organ för samråd, ömsesidig information och kontroll av multinationella företag, 5. att en parlamentarisk utredning tillsätts under medverkan av arbetsmarknadens parter och erforderlig expertis med uppgift att avge förslag om hur allmänna riktlinjer bör dras upp för att ge löntagarna andel i långsiktigt företagssparande och om hur metoder att från statsmakternas sida gynna en sådan utveckling bör utformas, 6. att förslag föreläggs angående a) vinstandelslån, b) åtgärder för att stimulera nyemissioner, 7. att målen, omfattningen och inriktningen av den statliga företagsamheten utreds. /ENKEL (fp) () () ()