mot · FW021113 · 1973-01-24 00:00:00 — om främjande av kooperation inom ramen för u-landsbiståndet. Livsmedelsförsörjningen är fortfarande ett av de mest centrala problemen i flertalet utvecklingsländer. Produktionsökningen av livsmedel håller ofta inte mer än knappt jämna steg med befolkningsökningen. FNs jordbruksorganisation, FAO, redovisar nedslående siffror för del beträffande . Kvar står alltså problemen att höja genomsnittsstandarden och framför allt att få en tillfredsställande näringstillförsel även för de socialt och ekonomiskt mest underpriviligerade i u-landssamhället. Betydande framsteg har gjorts i fråga om att utveckla u-ländemas lantbruksteknik. Detsamma gäller metoderna för att i biståndsarbetet anpassa västerländsk teknik till utvecklingsländernas förhållanden. Problemen att få en således redan känd teknik tillämpad är huvudsakligen av institutionell karaktär. har ofta inte den organisation och struktur som krävs för att initiera och varaktigt främja en önskvärd höjning av produktionen bland den befolkning som ännu till stor del lever på naturahushållningens nivå. På livsmedelsproduktionens område krävs bl. a. att man bygger upp rationella kanaler för tillförseln av kunskaper, förnödenheter och krediter till producenterna. Man måste också ordna uppsamling, förädling och marknadsföring på ett sådant sätt att de enskilda producenterna finner det mödan värt att producera mera. Bara på det sättet kan man skapa motivation för en övergång från den natura- eller självhushållning som dominerar i många länder till en välståndsgenererande marknadshushållning av det ena eller andra slaget. Lika viktigt är det att man i u-landssamhället skapar rationella distributionsformer för konsumtionsvaror samt institutionella förutsättningar för förnödenhetsförsöijning till och marknadsföring av till naturahushållet anknuten småindustriverksamhet. Försäkringar, bostäder och annan service, t. ex. sjukvård, är andra verksamheter inom vilka den enskildes förmåga inte räcker till och där samhällets förmåga ofta brister. Dessa behov kan ofta, liksom i vårt eget samhälle, tillgodoses genom samverkan i kooperativa företagsformer. Det är vidare angeläget att utvecklingen på detta område inriktas på att nå de många och små i utvecklingssamhället dels därför att deras situation är prekär, dels därför att utvecklingen (kapitalbildning etc.) i dessa länder till stor del måste baseras på den tillväxt som kan komma till stånd inom lantbruk och landsbygdsbaserad industri. Problemen är väl kända. Alltför ofta för att en sund utveckling skall kunna komma till stånd faller u-landsbönderna offer för skrupellösa mellanhänder, som genom kreditgivning och handel tillskansar sig inte bara kontrollen över förnödenhetsförsörjning och marknadsföring utan också äganderätten till marken. Lika ofta finner man att de marknadsförda produkterna från lantbruket är de enda registrerbara skattekällorna för regeringar. Hur nödvändiga skatteintäkter än är för regeringar, kan man alltså konstatera att de enskilt drabbar den marginella del av råvaruproduktionen som i självhushållningssamhället kommer ut i handeln. Därmed rycks de incitament bort som annars skulle kunna generera en ökad ekonomisk tillväxt, direkt baserad på de breda massornas egen medverkan. Samhällets skatter och avgifter blir mekanismer i den onda cirkeln i stället för tvärtom. Problemen är väl kända även på så sätt att de till karaktären är lika dem vi känner till från utvecklingen i vårt land. Samhället, dvs. staten, har till uppgift att sörja för den sociala och ekonomiska infrastruktur i vilken enskilda och näringsliv har att verka. Även om kooperationen i vårt land bildades och utvecklades under trycket av medlemmarnas spontana behov av samverkan, har statsmakternas inställning till dessa folkrörelser i flera och avgörande skeden varit positiv. Och i princip har det inneburit att t. ex. lantbrukarna själva, genom sina egna organisationer, tagit ansvaret för verksamheter som i annat fall antingen skulle ha krävt en större statlig förvaltning eller utlämnat dem till ökat beroende av enskild handel och industri. Att detta varit till nytta för utvecklingen inom det svenska jordbruket är för oss uppenbart. Det är också obestridligt att den demokratiska beslutsprocess, under vilka kooperativa organisationer styres, i hög grad bidragit till medlemmarnas samhällsansvar och engagemang i utvecklingsprocessen. Vad här sagts om lantbrukskooperationen gäller i princip även kooperationen i övrigt. Internationellt intar svensk och nordisk kooperation en särställning på så sätt att den utvecklats längre än i flertalet andra jämförbara länder, t. ex. och . I dessa länder har t. ex. lantbrukskooperationen generellt sett - mera karaktär av förmedlingsorganisationer mellan å den ena sidan lantbrukare och å den andra statlig administration och, eller enskilt näringsliv. Den nordiska lantbrukskooperationens starka integration i hela processen från förnödenhetsförsörjning, produktion av råvaror, uppsamling och förädling till marknadsföring av färdiga slutprodukter genom ett sammanhängande nät av primära och sekundära organisationer är en viktig förklaringsgrund till varför nordisk lantbrukskooperation lyckats förhållandevis bättre än i andra jämförbara länder. Denna erfarenhet är av direkt intresse för det internationella biståndsarbetet, eftersom man i detta ofta försöker omplantera organisationsmodeller som i redan befunnits vara otillräckliga för att ge medlemmarna några påtagliga resultat. Avgörande frågeställningar i detta sammanhang är bl. a. vilket ansvar den statliga administrationen åtminstone målsättningsvis vill lägga på lantbrukarnas organisationer, hur långt dessa skall integrera sin verksamhet på förädlingens och marknadsföringens område samt hur detta kan ske genom en direkt kommersiell samordning mellan olika kooperativa organisationer på regional och nationell nivå. I andra länder begränsar sig denna samordning oftast till en samverkan av ideologisk karaktär. Det gäller också hur den rent tekniska utvecklingen på jordbrukets område kan integreras i den kooperativa organisationens struktur, bl. a. i syfte att undvika parallella organisationer med delvis sammanfallande funktioner. Det svenska kooperativa biståndsarbetet har till stor del initierats och finansierats av de kooperativa organisationerna själva. Genom ett för detta ändamål speciellt bildat samarbetsorgan, , har de organiserat utbildning av kooperatörer och på andra sätt medverkat i olika projekt. Finansieringen har till stor del skett genom medlemsinsamlingar, även om SIDA bidragit med ökade belopp. Finansiellt sett utgör dock de kooperativa biståndsinsatserna från svensk sida en marginell företeelse. Landsbygdsutveckling, vari jordbruksbiståndet ingår, utgör med rätta en betydande del av vårt bistånd till utvecklingsländerna. som man kan konstatera att tropisk lantbruksteknik inte är något område som vårt land har specifika förutsättningar för, måste konstateras att påfallande få av de lantbruksprojekt som SIDA finansierar har den anknytning till de kooperativa utvecklingsprogram som mottagarländerna själva ger en hög prioritet. De tekniskt inriktade biståndsinsatserna på lantbrukets område är enligt vår bedömning väl motiverade och över lag väl administrerade, men mot bakgrund av vad ovan anförts borde de enligt vår uppfattning i högre grad än vad nu synes vara fallet integreras med uppbyggnaden av kooperativa organisationer. Därigenom kan skapas möjligheter för de breda massorna av mottagarländernas befolkningar att själva bära upp en organisation, som annars måste byggas upp inom ramen för en statlig administration av mer eller mindre byråkratisk karaktär. Paralleller till detta kan på många punkter dras även till behovet av att utveckla övrig kooperation i . Med hänsyn till de stora och väl motiverade anslagshöjningar som kommer SIDA till del även i årets budgetförslag finns emellertid anledning att ifrågasätta om inte det kooperativa biståndet borde få en mer central ställning än som är fallet. Det kan ske antingen genom att SIDA via finansierar fler kooperativa projekt eller genom att SIDA i egen regi tar upp flera sådana projekt och kompletterar andra projekt med kooperativa utvecklingssträvanden. Det väsentliga är att den rika och unika fond av erfarenheter som finns i vårt land på detta område på ett bättre sätt än utnyttjas i biståndsarbetet. En sådan prioritering skulle också väl sammanfalla med FN:s rekommendation att öka de kooperativa utvecklingssträvandena under det andra utvecklingsdecenniet. Med stöd av det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t ger till känna vad i motionen anförts beträffande angelägenheten av ökade insatser för främjande av kooperation inom ramen för det svenska biståndsarbetet. . ÅSLING (c)