mot · FW021907 · 1973-04-24 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:76 angående samhällsinsatser på läromedelsområdet. Utvecklingen och produktionen av läromedel präglas av en balansgång mellan två motstridande krav. Å ena sidan ställer den nya skolan stora krav på kvalificerade läromedel; de är helt enkelt en av förutsättningarna för att syftet med skolreformerna skall uppnås. Å andra sidan har skolkostnaderna stigit så kraftigt att det är förståeligt att kommuner och andra huvudmän nu försöker hålla dem tillbaka. har detta särskilt gått ut över läromedelssidan. Från utbildningssynpunkt är detta läge kritiskt. Mycket talar för att kommer att präglas av en skola som i skilda former mer och mer satsar på individuella studiegångar, där större hänsyn kan tas till den enskilde elevens förutsättningar, behov och ambitioner. kommer sannolikt lärarrollen att kraftigt förändras. När det gäller stora delar av vuxenutbildningsfältet är det fråga om att läraren måste nyorientera sig och finna former för att arbeta tillsammans med elever med skiftande bakgrund och studieinriktning. Skall dessa förändringar kunna genomföras krävs med nödvändighet ett mer kvalificerat läromedelsutbud. I ett läge där utbildningskostnaderna tycks ha nått ett maximum är det naturligt att stat och kommun försöker finna besparingsmöjligheter och vägar att bättre utnyttja tillgängliga resurser. Sådana åtgärder får emellertid inte leda till att skolan får svårare att fullgöra sina pedagogiska uppgifter eller stå i strid med viktiga utbildningsmål. En alltför långtgående återhållsamhet på läromedelssidan kan lätt få sådana följer. Att knappa in på de pedagogiska redskapen kan dessutom skapa en undervisningssituation där övriga anordningar i skolan blir mer eller mindre värdelösa. Den sparsamhet på läromedelssidan som många kommuner iakttar är knappast resultatet av en samlad bedömning av var man kan göra de största inbesparingarna utan att äventyra skolans möjligheter att fungera tillfredsställande. Läromedelskostnaderna svarar f. n. för av de samlade utgifterna för skolan (exkl. investeringar) och för av den kommunala skolbudgeten. De vinster som finns att hämta på denna sektor är därför relativt begränsade i förhållande till de besparingar som kan göras på andra områden. Att läromedelskostnaderna likväl kommit att stå i centrum för besparingsintresset sammanhänger i stället, åtminstone till en del, med kostnadsfördelningen mellan stat och kommun. Med nuvarande statsbidragsbestämmelser har kommunerna inga möjligheter att väga t. ex. lärarinsatser och läromedelsinsatser mot varandra när det gäller att möta kostnadsökningar. Eftersom en stor del av de kommunala utgifterna också är bundna, t. ex. för lokaler, kommer besparingsansträngningarna att inriktas på områden som svarar för en relativt liten del av skolans kostnader, vilket får till följd att dessa områden drabbas hårdare än vad som kanske blivit fallet vid en mer samlad bedömning. En annan och friare utformning av statsbidraget, vilket vid upprepade tillfällen begärts av , bör ge kommunerna större möjligheter att väga alla kostnader inom skolväsendet mot varandra. Sparsamheten på läromedelssidan har bl. a. resulterat i att det blivit allt vanligare att eleverna inte får behålla sina läroböcker utan endast erhåller dem som lån. Från kommunernas sida har man länge efterlyst större frihet att själv få avgöra vilka böcker som skall lämnas som lån resp. gåva. Framväxten av läromedelssystem, där olika media kombineras, motiverar i och för sig en ändring av nuvarande bestämmelser. Uppenbarligen finns det också läroböcker som aldrig tas fram eller kommer till användning sedan de använts i undervisningen. 1 dessa fall är otvivelaktigt ett låneförfarande motiverat. måste dock garantier skapas mot att ett lånesystem inte blir så utbrett att det får negativa effekter från utbildningssynpunkt. Att inte kunna gå tillbaka för att repetera passerade avsnitt, att inte kunna utnyttja äldre läroböcker som uppslagsverk kan lätt få sådana följder. Den starka satsning på studieteknisk träning som karakteriserat utvecklingen inom hela skolväsendet riskerar att helt saboteras av en missriktad sparsamhet, som berövar eleverna deras viktigaste redskap. Förutsättningen för att kommunerna skall ges den större handlingsfrihet som föreslås i propositionen är att det fastslås att de grundläggande läroböckerna i varje ämne skall vara elevernas personliga egendom. Detta torde också vara innebörden av det uttalande från utbildningsutskottet som citeras i propositionen. I vissa ämnen räcker det då inte med att eleverna bara erhåller en bok. 11, ex. språken måste både textbok och i förekommande fall grammatikbok räknas till de grundböcker som eleverna bör få behålla. Undantagna från regeln att eleven skall få minst ett centralt läromedel per ämne föreslås musik, teckning, slöjd och gymnastik vara. Särskilt med tanke på den bredare inriktning som de båda förstnämnda ämnena numera har är en sådan inskränkning svårmotiverad och oacceptabel. I t. ex. ämnet musik används sångböcker och läroböcker i musikhistoria och musikteori, som är av stort värde för att stimulera eleverna att upprätthålla sitt musikintresse även efter skoltiden. Rätten att erhålla minst ett centralt läromedel som gåva bör därför gälla samtliga ämnen där läroböcker används i undervisningen. Även om pedagogiska synpunkter måste väga tyngre än ekonomiska när det gäller skolans försörjning med läromedel, är det självklart att alla ansträngningar bör göras för att hålla nere läromedelskostnaderna så mycket som möjligt. Från denna synpunkt har de förslag som läggs fram i propositionen föga att ge. Några nya vägar för att pressa läromedelskostnaderna förs knappast fram. Däremot föreslås läromedelsförlagen bli belastade med en rad avgifter och kostnader, vilka kommer att fördyra utvecklingen och produktionen av läromedel. I det långa loppet kommer detta med all sannolikhet att resultera i högre läromedelspriser. Enligt vår mening utgör en fri och effektiv konkurrens mellan olika typer av läromedelsförlag kombinerad med en aktiv prisövervakning och bestämda krav från avnämarna på läromedlens tekniska utformning och kvalitet den bästa prispressen. Varje monopolisering av läromedelsmarknaden statlig eller enskild resulterar ofelbart i högre priser. En annan aspekt som bättre än måste beaktas är de kostnadsmässiga effekterna av de återkommande läroplansrevisionerna. a. pekat på i en studie har kostnadsanalyser av olika förslag försummats av SÖ, delvis till följd av brister i organisationen. En bättre kostnad sbevakning av förslag om förändringar av skolan samt en förstärkning av SÖ:s möjligheter i detta avseende är därför angelägna. En bättre tidsmässig planering av större reformer bör också kunna bidra till att kostnaderna hålls nere. Den korta tid som stått till läromedelsförlagens förfogande vid de senaste läroplansrevisionerna har otvivelaktigt pressat kostnader och priser i höjden. I olika omgångar har starka krav rests på ett förstatligande av läromedelsproduktionen eller åtminstone en kraftig utbyggnad av det statliga inflytandet över läromedelsmarknaden. Senast vid den socialdemokratiska partikongressen framfördes en rad yrkanden med denna innebörd. a. krävde arbetarekommun i ett yttrande att samhället i princip bör svara för all produktion av läromedel för skolväsendet. Från liberala utgångspunkter måste dock varje tanke på ett statligt läromedelsmonopol bestämt avvisas. Otvivelaktigt finns det problem och brister på läromedelsområdet, men dessa löses knappast med ett förstatligande av läromedelsproduktionen. Från samhällets synpunkt kan framför allt tre krav ställas på läromedlen: De skall vara pedagogiskt lämpliga. Den pedagogiska utvecklingen sker framför allt tack vare det skolpolitiska reformarbetet samt SÖ:s och lärarhögskolornas pedagogiska utvecklingsarbete. Inget talar för att detta arbete bättre skulle tas till vara vid ett statligt läromedelsmonopol än i en konkurrenssituation. Risken är att det blir tvärtom. Ett statligt monopolföretag har alltid sin marknadsandel tryggad. Det finns då risk för att den pedagogiska förnyelsen av läromedlen går långsamt. Några varningssignaler i form av minskad försäljning kommer inte att finnas för pedagogiskt misslyckade produkter. De nuvarande förlagen tvingas till pedagogisk förnyelse för att behålla sin marknadsandel. De skall följa läroplanens intentioner och bidra till att skolans mål uppnås. Att så sker garanteras bäst av att det sker en kontinuerlig granskning och utvärdering av läromedlen. Med den ordning som föreslås i propositionen kommer en sådan att ske genom den praktiska prövningen av läromedlen, genom läromedelsnämnden samt vid upprättandet av det centrala läromedelsregistret. De skall vara billiga. En monopolsituation innebär sällan låga priser. Detta kan speciellt gälla läromedelsmarknaden, där kommunerna som regel tvingas inköpa produkterna oavsett pris. Höga priser kommer för ett monopolföretag inte att märkas i form av minskad försäljning. Ett statligt läromedelsmonopol är således knappast bästa vägen att garantera att de samhälleliga kraven på läromedlen uppfylls. rymmer det faror som saknas om enskilda, kooperativa och statliga förlag tillåts tävla i fri konkurrens på lika villkor. Framför allt innebär en monopoliserad läromedelsmarknad risk för styrning och likriktning och leder lätt till minskad valfrihet i undervisningssituationen. Att sådana farhågor har fog för sig framgår inte minst av läromedelsmotionerna till den socialdemokratiska partikongressen, där den oftast återkommande kritiken går ut på att dagens läromedel ger uttryck för fel värderingar. De förmedlar borgerliga värderingar, könsrollsfördomar och västerländskt kapitalistiskt världsperspektiv, inte minst på utvecklingen i . Läromedel med en socialistisk utgångspunkt för sina resonemang lyser däremot med sin frånvaro. Till denna bild skall läggas en lärarkår som vanligtvis inte omfattar socialistiska värderingar. Det är inte svårt att föreställa sig att läroplanernas chanser att bli förverkligade är nära nog minimala med ett sådant utgångsläge, heter det exempelvis i en av motionerna. Det är således inte fråga om att eftersträva större balans och allsidighet i läroböckerna. Först om de präglas av en socialistisk grundsyn kan intentionerna med den nya skolan uppnås. En annan risk med ett statligt läromedelsmonopol har formulerats av professor : På få områden av samhällslivet är följderna av byråkratiskt stelnande mera ödesdigra än inom det nuvarande utbildningsväsendet. Det förnyelsearbete som där pågår är till sitt väsen antibyråkratiskt och informellt. Frågan om statligt eller privat inom läromedelssektorn gäller därför ingalunda socialism kontra kapitalism kontroll av den senares excesser har vi i vårt land, om någonstans, lärt oss etablera utan centralistisk uniformitet kontra fritt initierad förnyelse. Mot denna bakgrund är det tillfredsställande att kunna notera att såväl läromedelsutredningen som departementschefen avvisar tanken på att staten ensam skall svara för all läromedelsproduktion. Däremot är departementschefen mindre klar när det gäller propåerna om en långtgående statlig styrning av läromedelsproduktionen. Naturligtvis fordras insatser från statens sida för att tillse att läromedel finns i tillräcklig utsträckning på alla nivåer och att de uppfyller vissa minimikrav i fråga om pris och kvalitet. Detta bör dock ske genom på förhand uppställda regler, genom produktionsstödjande åtgärder etc. Ett alltför långtgående statligt ingripande i själva läroboksproduktionen kan lätt få samma negativa effekter som ett totalt förstatligande. Det anbudsförfarande vid utveckling och produktion av läromedel som föreslås i propositionen skapar enligt vår mening förutsättningar för en sådan styrning som vi avvisar. Syftet med förslaget sägs vara dels att försöka få fram bra läromedel till låga priser, dels att försöka påverka antalet parallella läromedel. Själva anbudsförfarandet skall enligt propositionen tillgå så att man i en första etapp på grundval av ett underlag från SÖ begär in anbud sorn omfattar kostnaderna dels för att utveckla läromedlet , dels produktion av en viss begränsad upplaga av läromedlet, dels att utpröva läromedlet på konstruktionsstadiet. Bland inkomna anbud skall sedan tre utses för fortsatt prövning bl. a. med utgångspunkt i priset. Av dessa tre väljs slutligen det eller de som visar sig bäst från pedagogisk synpunkt. I en andra etapp läggs en beställning hos producenten(-erna) på det antal exemplar som kommunerna förklarar sig villiga att köpa. Mot detta förfarande måste möjligheterna att utveckla och sälja läromedel vid sidan av ett fullt utbyggt anbudssystem bedömas som små, eftersom det för att fungera kräver en nära samverkan mellan SÖ och kommunerna. Därmed kommer förlagens möjligheter att utveckla och producera läromedel de facto att bli helt beroende av SÖ, vilket skapar möjligheter för styrning och gynnande av vissa förlagstyper något som vi finner oacceptabelt. De grundläggande idéerna bakom anbudsförfarandet är också utomordentligt diskutabla. Strävan är att begränsa antalet parallella läromedel i varje ämne i extremfallet skall det uppenbarligen finnas ett läromedel i varje ämne. Det innebär en uppseendeväckande begränsning av den valfrihet som lokala ämnes- och stadiekonferenser, läromedelskommittéer och skolstyrelser haft. Om modellen med anbudsförfarande genomförs på bred basis riskerar dessa att förlora sitt egentliga inflytande över läromedelsvalet. Det realistiska i förslaget kan också diskuteras. Det förutsätter nämligen att ett antal producenter skulle vara beredda att investera betydande belopp i ett långvarigt och kostsamt utvecklingsarbete i produktion av den upplaga som krävs för en utprövning som erfarenhetsmässigt är ganska kostsam. Alla dessa kostnader skulle förlagen ta på sig för att få bara ett av de tre läromedel som skall konkurrera om att antas för användning i skolorna. För de förlag som inte får sina läromedel antagna måste kostnaderna täckas på andra håll i verksamheten, vilket normalt innebär höjda läromedelspriser. Därmed har hela anbudsförfarandet motverkat sitt eget syfte. För mindre förlag med begränsad tillgång till riskvilligt kapital innebär förfarandet att man riskerar att snabbt slås ut från marknaden. har behandlat frågan om läromedelsgransk ningen tämligen ingående och föreslagit att den nuvarande förhandsgranskningen slopas. Detta förslag har vunnit bred anslutning bland remissinstanserna. 1 stället införs nu en efterhandsgranskning. En särskild läromedelsnämnd inrättas med uppgift att granska läromedlen dels på eget initiativ, dels efter anmälan utifrån, dels efter anhållan från producent. Härigenom löser man också problemet med granskningen av utbud av utbildningsprogram, och dessa likställs principiellt med andra läromedel. I propositionen har emellertid läromedelsutredningens förslag frångåtts så till vida som förhandsgranskningen bibehålls i vad gäller objektiviteten i centrala läromedel i samhällsorienterande ämnen. Därigenom undantas utbud från granskningen, men detta problem anser departementschefen vara löst genom den skyldighet som föreligger till samråd med SÖ och UKÄ. Från många synpunkter är läromedelsutredningens förslag det mest adekvata. För det första torde det vara utomordentligt svårt, för att inte säga omöjligt, för en eller ett par personer att påta sig ansvaret för bedömningen av att ett läromedel är objektivt. har också understrukit vikten av att inte överbetona läromedlens roll i undervisningen utan se dessa som en del av skolans påverkan på eleverna. För det andra är det klart att även om man självfallet vill behålla kravet på objektivitet beträffande de centrala läromedlen så används i dagens skola åtskilligt studiematerial vid sidan av dessa. Detta material kan ofta vara klart subjektivt men bör balanseras av annat subjektivt material för att säkra objektiviteten i undervisningen. Hela denna flora av material faller helt utanför den föreslagna granskningen, trots att den sannolikt inte är mindre omfattande när det gäller information än de centrala läromedlen. För det tredje är det en chimär att tro att skyldigheten till samråd mellan och SÖ/UKÄ skulle vara någon garanti för utbildningsprogrammens objektivitet. Samrådet gäller enbart programplanering. För själva genomförandet av programmen ansvarar helt och hållet med samma rörelsefrihet som gäller dess verksamhet i övrigt. Under alla omständigheter borde det vara självklart att åtminstone alla tryckta läromedel från behandlades på exakt samma sätt som övriga producenters. Mot denna bakgrund kan ifrågasättas om inte läromedelsutredningens förslag är det från undervisningens synpunkt bästa. Principiellt är också en förhandsgranskning mycket tvivelaktig. Vi kan dock acceptera den föreslagna förhandsgranskningen under förutsättning att denna ges karaktären av en försöksverksamhet . Därvid bör man också undersöka vilka möjligheter som finns att även inkludera och utbildningsprogram och de till dem hörande studiepaketen i granskningen. Denna fråga bör utredas av organisationskommittén i samverkan med den nytillsatta radionämndsutredningen. Syftet med det centrala läromedelsregister som föreslås i propositionen sägs vara att ge kommuner och andra avnämare tillgång till en mer systematisk läromedelsinformation. Att det på många håll finns behov av en information som ger bättre överblick över läromedelsutbudet i olika ämnen och innehåller vissa kvalitativa data är uppenbart. Men det måste ifrågasättas om ett centralt läromedelsregister kan få den praktiska nytta som förutsätts. För att samla in och förmedla all den information som registret enligt propositionen skall innehålla kommer att fordras en omfattande apparat. Stor risk finns också för att registret kommer att innehålla så mycket information att det motverkar sitt eget syfte. Med ett centralt läromedelsregister får man också ett omfattande dubbelarbete, eftersom den information som läromedelsförlagen själva står för kan förväntas finnas kvar även . Det kan därför diskuteras om en större ekonomisk satsning på ett centralt läromedelsregister är det bästa sättet att använda de begränsade resurserna på läromedelsområdet. Det är ju nämligen så enkelt att den bästa informationen om ett läromedel får man genom att direkt studera läromedlet i fråga. Det rätta bör därför vara att man vid val av läromedel inte går via ett centralt register utan undersöker själva läromedlet. De utlåtanden om prövning som bör finnas bör också kunna tillhandahållas på ett mindre kostsamt sätt än genom att man upprättar ett stort och byråkratiskt register. Vi känner således stark tvekan till värdet av ett läromedelsregister, eftersom praktiska erfarenheter, som kan grunda sitt ställningstagande på, saknas. Innan ett slutgiltigt ställningstagande görs bör därför en begränsad försöksverksamhet bedrivas. Denna kan lämpligen handhas av den organisationskommitté som redan före beslut tillsatts för att förbereda genomförandet av propositionens förslag och avse en treårsperiod. Antalet ämnen bör också begränsas till tre. I första hand bör några av de större ämnena väljas. Länscentralerna för pedagogiska hjälpmedel (LPH) Förslaget att avveckla länscentralerna för pedagogiska hjälpmedel (LPH) har av både länsskolnämndsutredningen och departementschefen motiverats med att den kommunala läromedelsorganisationen håller på att förbättras och att ett centralt läromedelsregister skall upprättas. Som en lång rad remissinstanser påpekat är detta emellertid åtgärder som är på gång. , då LPH föreslås bli avvecklat, kommer det överväldigande antalet kommuner att sakna en utbyggd läromedelsorganisation, och det centrala läromedelsregistret har ännu inte börjat upprättas och långt mindre börjat fungera. Mot denna bakgrund är förslaget att avveckla LPH fr. o. m. svårförståeligt, särskilt som frågan om vart personalen skall ta vägen inte alls berörs av departementschefen. Förutsättningarna för en avveck ling är då långtifrån uppfyllda, varför den därför bör senareläggas. Den organisationskommitté som tillsatts bör få i uppdrag att föreslå annan lämplig tidpunkt. Utom i vad avser LPH samt bestämmelserna rörande fria läromedel i föreslås förändringarna med anledning av propositionen att träda i kraft . Beträffande LPH har vi förordat att även avvecklingen av dessa senareläggs. Starka skäl talar för att också bestämmelserna rörande fria läromedel skall träda i kraft först . har många kommuner planerat för ett restriktivt lärobokssystem, vilket bl. a. påverkat såväl den pedagogiska som den ekonomiska detaljplaneringen. Det skulle därför skapa besvärligheter på många håll och rubba förutsättningarna för den hittillsvarande planeringen om de nya bestämmelserna om fria läromedel i träder i kraft . Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att uttala att utveckling och produktion av läromedel bör ske i fri konkurrens på lika villkor mellan enskilda, kooperativa och statliga förlag, 2. att elever i skall erhålla minst ett centralt läromedel i de ämnen där läroböcker förekommer, dvs. även i ämnen som teckning och musik, 3. att avslå förslaget om försöksverksamhet med anbudsförfarande för utveckling och produktion av läromedel, 4. att förhandsgranskningen av objektiviteten i centrala läromedel i samhällsvetenskapliga ämnen tills vidare skall gälla , 5. att organisationskommittén i samverkan med radionämndsutredningen skall utreda frågan om objektivitetsgranskningen av utbildningsprogram i radio och TV, 6. att verksamheten med centralt läromedelsregister inskränks till att gälla en försöksperiod omfattande och tre ämnen, 7. att avvecklingen av LPH senareläggs, 8. att organisationskommittén skall framlägga förslag om lämplig tidpunkt, 9. att de nya bestämmelserna om fria läromedel skall träda i kraft först fr. o. m. . () () () ()