mot · FW021388 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. Genom en fortgående snabb rationalisering och effektivisering har antalet sysselsatta inom jordbruket efter hand reducerats och uppgår nu till endast av den yrkesverksamma befolkningen. Denna siffra ger emellertid inte en rättvisande bild av jordbrukets betydelse för vårt land från vare sig samhällsekonomiska eller andra synpunkter. För jordbruksproduktionen utnyttjas den mycket värdefulla naturresurs som den odlade jorden utgör. Det bör slås fast att våra odlingsjordar vid en internationell jämförelse har mycket hög kvalitet men att tillgången på god åkerjord och på mark, som kan förvandlas till god åkerjord, globalt sett är starkt begränsad. På några håll i världen har goda åkerjordar förstörts genom hänsynslös exploatering som gjort dem sterila. En väl avvägd växtodling innebär att åkerjordens avkastningsförmåga kan upprätthållas och även förbättras. Vi har ett ansvar för framtiden att se till att jordbruksproduktionen bedrivs på ett sådant sätt att åkerjorden som naturresurs inte blir förbrukad. Tillgången på livsmedel i världen är inte tillräcklig för att ge hela befolkningen en från alla synpunkter godtagbar försörjning. Med den befolkningsökning som är att vänta kommer försörjningsproblemen att växa i snabb takt. Ingen vet hur de skall bemästras. I detta perspektiv framstår våra aktuella överskottsproblem som relativt bagatellartade. De bör i varje fall inte hindra att vi som grundläggande element i vår jordbrukspolitik anger att de värdefulla odlingsjordarna på alla sätt bör skyddas och bevaras från förstörelse. Många av våra stora tätorter är belägna i trakter med mycket god åkerjord. En ohämmad expansion av dessa tätorter kan få en ödesdiger inverkan på vår tillgång på högvärdig jordbruksjord. Det är därför nödvändigt att vid den fortsatta planeringen av mark varom beslutat en plan upprättas över den mark som bör undantas från bebyggelse. Odlingsjordar som av ekonomiska motiv också hotas av nedläggning ligger i skogs- och mellanbygderna, vilka är våra mest attraktiva fritidsbygder. Det är omväxlingen mellan öppen odlingsmark och skog som ger detta landskap dess skönhetsvärden, vilka i sin tur bidrar till att skapa en lämplig rekreationsmiljö. För samhället bör det framstå som angeläget att ge människorna möjlighet till rekreation inom rimliga avstånd, och det finns därför anledning att ge särskilt stöd åt jordbruk i attraktiva fritidsbygder. Enligt vår mening bör reglerna för rationaliseringsstöd ändras så att stödgivning blir möjlig även av naturvårds- och miljömässiga skäl. Vid en bedömning av jordbrukets betydelse är det nödvändigt att även ta hänsyn till dess indirekta sysselsättningseffekter. Man torde kunna räkna med att 15 å av de yrkesverksamma på så sätt är beroende av den svenska jordbruksproduktionen. En minskning av jordbruksproduktionen skulle för övrigt försämra vår handelsbalans därest inte de frigjorda resurserna kunde sättas in i lönsamma exportnäringar. framstår inte en sådan möjlighet som ett realistiskt alternativ. I detta sammanhang finns skäl att med några ord beröra debatten kring de exportöverskott som föreligger för olika produkter. Först bör noteras att en inte obetydlig del av dessa överskott är en konsekvens av det system med fri import som tillämpas av vårt land till skillnad från många andra länder som har en mer restriktiv importpolitik. Bruttoexporten blir på så sätt betydligt större än nettoexporten. För det andra finns det anledning att starkt reagera mot det förenklade tal om exportförluster som förekommer. Det förhållandet att viss del av produktionen exporteras till lägre priser än som kan tas ut inom landet är inte något bevis för att denna export är förlustbringande. Inom näringslivet i övrigt är det vanligt att exportpriserna är lägre än de som kan tas ut på hemmamarknaden, vilket sällan föranleder tal om exportförluster eller exportsubventioner. Från samhällsekonomisk synpunkt är en stor del av produktionskostnaderna i jordbruket att betrakta som fasta kostnader, och ett högt kapacitetsutnyttjande ger då låga marginalkostnader. Särskilt i fråga om överskott som framkommer genom övernormal skörd är talet om exportförluster direkt vilseledande. De senaste månadernas prisutveckling på världsmarknaden, bl. a. i fråga om spannmål och socker, visar också att det finns anledning till försiktighet då det gäller att dra slutsatser om vad som ur olika synvinklar är bäst på lång sikt. Ett annat synsätt får anläggas på nyinvesteringar som okar produktionskapaciteten. Till den frågan återkommer vi . riksdagsbeslut om jordbrukspolitiken fastslogs att en god livsmedelsberedskap är en oundgänglig del av vårt totala försvar och en förutsättning för vår traditionella neutralitetspolitik. eniga ställningstagande i EEC-frågan utgör en kraftig markering av vårt lands fasta avsikt att upprätthålla denna neutralitetspolitik. En självklar konsekvens härav är enligt vår mening att avkall inte får göras på livsmedelsberedskapen. Vi måste i fredstid upprätthålla en produktion som gör det möjligt att vid avspärrning trygga folkförsörjningen på en sådan nivå att näringsliv och samhälle kan fungera. Kriskosten skall således inte vara enbart livsuppehållande utan fylla rimliga krav på energioch näringsinnehåll samt smaklighet. Därvid skall givetvis beaktas den produktionsomställning som kan ske och de tillskott som kan erhållas från befintliga beredskapslagar. Såvitt vi kan finna har det ökade importberoendet i fråga om handelsgödsel, proteinfoder och olja medfört att vårt land blivit mera sårbart än förut, varför det även ur denna synpunkt är viktigt att produktionskapaciteten upprätthålls. har människorna blivit alltmer uppmärksamma på de risker som är förenade med användningen av nya tekniska och kemiska produktionsmedel inom bl. a. livsmedelsproduktionen. Det finns anledning att med tillfredsställelse notera den beredvillighet som svenskt jordbruk visat då det gäller att iaktta försiktighet vid användning av teknik, som kan innebära risker för livsmedlens kvalitet och för miljön. En grundläggande målsättning är att konsumenten skall kunna lita på de livsmedel som produceras av svenskt lantbruk och dess egen livsmedelsindustri. Svenskt lantbruk är ständigt berett att ompröva tillämpad teknik om nya undersökningar tyder på tidigare ej förutsedda, negativa miljökonsekvenser. Den framsynthet som svenskt lantbruk visat genom ställningstagandena i dessa frågor måste ges ett positivt gensvar från samhällets sida. Genom ett konstruktivt samarbete mellan näringen och staten i dessa frågor bör det vara möjligt att hos konsumenten ingjuta den trygghet han har rätt att känna då han köper livsmedel. En sådan trygghet kan dock åstadkommas endast om det vid kontrollen av importerade livsmedel uppställs samma krav som gäller för svenska livsmedel. En betydande del av vår jordbruksproduktion bedrivs vid s. k. kombinerade företag, dvs. gårdar med både jord- och skogsbruk. All erfarenhet visar att denna typ av företag har mycket stora fördelar, och det finns anledning att mycket bestämt avvisa alla slag av åtgärder och reformer som syftar till att bryta sambandet mellan jord- och skogsbruk och försvåra driften av sådana företag. Företagsformen jordbruk-skogsbruk speciellt av typen familjeföretag är också den säkraste garantin mot att den teknik med mycket stora kalytor som introducerats inom storskogsbruket vinner allmän utbredning. Denna teknik kan få ytterst allvarliga konsekvenser ur ekologisk synpunkt och är ett svårt hot mot det rörliga friluftslivet, för vilka dessa kalytor är helt oanvändbara . Reglerna för rationaliseringsstöd är klart ofördelaktiga för de kombinerade företagen genom den verklighetsfrämmande uppdelning i en jordbruks- och en skogsbruksdel som sker vid bedömningarna. Detta synsätt måste bort och ersättas av en helhetssyn på företagen. En sådan ändring är så mycket mer angelägen som den skulle få den mest positiva effekten i skogs- och mellanbygderna, där det finns särskilt stor anledning att skapa fler goda sysselsättningstillfällen. Vi anser därför att vid bedömningen av den ekonomiska bärigheten för att erhålla rationaliseringsstöd skall skogs- och jordbruksdelen vid sådana kombinerade företag beaktas tillsamman. Vi vill också upprepa kravet på sådana ändringar i gällande bestämmelser att det blir möjligt för enskilda personer att få statligt stöd för förvärv av rena skogsbruksföretag. Även gällande bestämmelser för tillståndsgivning enligt jordförvärvslagen behöver ändras. De erfarenheter man nu har av lagstiftningens liberalisering ger vid handen att många för familjejordbrukarna lämpliga rationaliseringsobjekt förvärvas av personer som endast med tvekan kan anses ha för avsikt att yrkesmässigt och varaktigt ägna sig åt jord- och skogsbruk. Genom att vederbörande vanligen betalar ett högt pris anser sig lantbruksnämnderna inte heller kunna ta risken med inlösen genom att tillämpa 5 §. Starka skäl grundade på erfarenheter från lagens tillämpning talar således för att innebörden och syftet med begreppet yrkesmässigt och varaktigt i 4 § första stycket bör få en sådan tolkning att för familjejordbruket uppenbara rationaliseringsobjekt verkligen kommer till användning för rationaliseringsändamål. Särskilt i bygder med relativt svaga jordbruk leder de höjda priserna på mark till att det i dessa bygder blir allt svårare att bevara ett levande lantbruk. Även 4 § andra stycket punkt 1 bör ändras. Den nuvarande tillämpningen, som prioriterar förädlare av skogsprodukter, leder till uppenbart felaktiga beslut. Under åberopande av råvarubehovet har således förädlare erhållit tillstånd att köpa skogsfastigheter belägna på relativt långt avstånd och utan reell betydelse för förädlingsindustrin. Ej heller har förvärven ingått i någon intressearrondering. Tvärtom har genom dessa förvärv en förnuftig strukturrationalisering hindrats. Inte så sällan har dessutom förvärven lett till så hård exploatering att syftet råvarutrygghet helt åsidosatts. Avarter av detta slag bör kunna förhindras genom smärre ändringar av förvärvslagen eller genom en mera ändamålsenlig tillämpning. Denna borde med tanke på både intressearronderingen och bygdeförhållandena i övrigt ske på ett sätt som är till fördel för uppbyggnaden av enskilda skogsfastigheter. framlade en arbetsgrupp ett förslag rörande landskapsvården i odlingsbygder. Av en inventering utförd som en del av arbetet framgick det att ca 200 000 ha nedläggningshotad eller nedlagd jordbruksmark har sådan betydelse för landskapsbilden att dessa arealer även bör hållas öppna. Arbetsgruppen klassificerade den aktuella marken som riksobjekt, länsobjekt eller kommunala objekt. Ca 90 000 ha bedömdes vara riksobjekt eller länsobjekt av mera allmänt intresse. Skötseln av dessa borde handhas av staten. 1 statsverksproposition framlades förslag som på några väsentliga punkter avvek från arbetsgruppens förslag. Dels skulle kommunerna svara för halva kostnaden, dels föreslogs att markägaren/brukaren borde få ha hand om skötseln av området endast då annan lämplig arbetskraft inte fanns att tillgå. I motion (1972:545) föreslog vi att arbetsgruppens ursprungliga förslag borde följas. Den önskan att hålla tillbaka det kommunala skatteuttaget som framkommit på olika sätt stärker ytterligare motiven för att göra den landskapsvård i odlingsbygder som kan karakteriseras som riksintresse till en statlig angelägenhet i finansieringsavseende. Vidare bör i första hand brukaren/ägaren anlitas för de arbeten som måste utföras. Därigenom utnyttjas hans kunskap och förmåga att bibehålla jordbrukslandskapets skönhetsvärden. Genom de ändringar som efter hand gjorts av rationaliseringsbestämmelserna har vissa begränsade möjligheter öppnats för deltidsjordbrukare att få statligt stöd till investeringar i företaget. Vi anser det klart motiverat att företa ytterligare uppmjukningar i dessa bestämmelser till förmån för deltidsjordbruken. Det finns i dagens läge inte anledning att vägra rationaliseringsstöd till denna typ av företag. de mekaniseringen förvandlas allt fler jordbruk till deltidsföretag. Så sker även vid ganska betydande arealunderlag. Det tillskott som den frigjorda arbetskraften kan lämna till övrig produktion är av betydande värde. Produktionen från dessa jordbruk är också nödvändig för upprätthållande av en tillräcklig livsmedelsförsörjning. Ett rationaliseringsstöd till dessa brukningsformer är därför likvärdigt med stöd till annan rationell produktion och försvårar inte heller en önskvärd strukturrationalisering. Vi anser alltså att generell möjlighet skall öppnas för deltidsjordbruk att få rationaliseringsstöd när ett sådant stöd inte hindrar eller försvårar en önskvärd strukturförbättring. Vad nu sagts har nära samband med de ofta uttalade önskemålen om förbättrade möjligheter till stöd för en stegvis uppbyggnad av företag. tillämpas ofta rationaliseringskungörelsen så att ett större jordbruk får företräde framför ett mindre vid kompletteringsköp. Det är ett ensidigt och felaktigt ekonomiskt tänkande som fäller utslaget. Det bör inte vara så att full ekonomisk lönsamhet skall vara ett krav. Många unga jordbrukare är beredda att låta sig nöja med lägre timlön eller längre arbetstid för att konsolidera sin ställning. Så har alltid varit betraktelsesättet för unga jordbrukare vid startandet av egna företag. De flesta har varken ekonomiskt underlag eller möjlighet att åtaga sig de risker som startandet av stora kapitalkrävande företag medför. Genom att börja med ett något mindre företag har många dugande jordbrukare kunnat successivt bygga upp större och rationellare företag. Denna möjlighet är nu nära nog helt borta genom den snäva och hårda tillämpning som lantbruksnämnderna i regel gått in för. blir det i stället sökandens ekonomiska underlag och inte dugligheten som sättes i främsta rummet. De förluster som åsamkats genom lånegarantier är ytterligt små. Ett större risktagande för lantbruksnämnderna bör därför kunna tillämpas varigenom ett smidigare tillvägagångssätt kan ernås. Vi finner därför lämpligt att rationaliseringskungörelsen och dess tillämpning görs till föremål för översyn i syfte att underlätta det successiva uppbyggandet av mindre enheter till större. Vi anser det alltså angeläget att rationaliseringsorganen i detta avseende får ökad frihet att pröva ärendena från fall till fall med det uttryckliga syftet att underlätta en naturlig tillväxt av företagen i takt med vad som i det enskilda fallet är praktiskt möjligt och på det sätt som den enskilde brukaren önskar. kan det vara anledning att se över den rent formella handläggningen av vissa ärenden inom lantbruksnämnderna inte minst ur demokratisk synvinkel. Många unga jordbrukare har förklarat att de knappast känner sig som ställda inför ett hjälpande och stödjande forum då de ansöker hos lantbruksnämnden om lånegarantier för köp eller för driftslån vid arrenden. Med full rätt kan de anse att deras eget i praktiskt jordbruksarbete förvärvade bedömande av sina ekonomiska möjligheter att klara ett företag borde få väga tyngre än nu är fallet vid låneärendenas behandling. Tjänstemännen inom lantbruksnämnderna är emellertid hårt bundna till rationaliseringskungörelsen och dess tillämpningsbestämmelser. Anmärkningarna måste därför riktas mot dessa snäva bestämmelser. Om inte ett företag bedöms från början ge minst lantarbetarlön utesluts det oftast från lånegarantier. Eftersom många sådana hjälpsökande unga jordbrukare är helt beroende av de förmånligare lån som kan erhållas med lantbruksnämndernas garanti är handläggningen av dessa ärenden en ytterst grannlaga uppgift. Ett ökat kommunalt inflytande vid avgörandet av jordförvärvs- och låneärenden skulle stärka de lånesökandes ställning och underlätta lantbruksnämndernas beslutsfattande. De inom kommunerna befintliga ortsombuden för lantbruksnämnderna borde erhålla större inflytande än vad nu är fallet på grund av kännedom om lokala förhållanden. Lämpligen borde de också kunna inkallas såsom rådgivande vid nämndens beslutsfattande. Genom de förändringar av jordförvärvslagen som skett och genom de stora markförvärv som gjorts av kommuner, byggnadsföretag och andra liknande kapitalstarka köpare har markpriserna drivits i höjden på ett sätt som från jordbrukets ekonomiska synpunkter är olyckligt. Jordpriserna överstiger på grund av dessa köpares inträde på marknaden avsevärt det avkastningsvärde som marken har för jordbruksändamål. Detta innebär oöverstigliga hinder för många unga människor att etablera sig inom jordbruket eller också medför det orimliga risktaganden. Genom de höga räntesatser som varit gällande har svårigheterna ytterligare skärpts. Det innebär att redan etablerade eller mera välsituerade personer, företag och kommuner har ett övertag då det gäller konkurrensen om salubjuden jordbruksjord. För den framtida rekryteringen av unga och dugande människor till jordbruket är denna situation beklaglig. Trots förmånliga villkor vid statlig långivning är dock på grund av räntesatser och amorteringstider risktagandet ofta ett oöverstigligt hinder. Vi anser därför att den tillsatta jordbruksutredningen även bör pröva huruvida och på vad sätt lättnader kan åstadkommas vid finansieringen av jordbruksföretag. Detta gäller framför allt amorteringstiderna och räntesatserna på de långa krediterna. har produktionsstrukturen för slaktsvin och ägg ändrats radikalt. Från att tidigare ha varit utspridd på ett mycket stort antal jordbruk med små och medelstora besättningar har stora delar av produktionen nu kommit att koncentreras till ett fåtal mycket stora företag med svag eller ingen anknytning till egen produktion av fodermedel. Antalet mycket stora leverantörer har ökat radikalt . Det finns dock ingen tillförlitlig statistik över besättningsfördelningen. Klart är att en kraftig förskjutning skett mot stora besättningar inom den kommersiella produktionen. Det innebär att ett hundratal av de största besättningarna svarar för en fjärdedel av totalproduktionen. För nästa fjärdedel svarar några hundratal något mindre företag. är på väg att byggas ut på ett sätt som om de får efterföljare - skulle innebära att hela konsumtionsutrymmet skulle kunna täckas av några tiotal enheter. Tillgängliga undersökningar utvisar att dylika animaliefabriker inte framställer billigare produkter än det konventionella Denna utveckling medför om den får fortsätta en orimlig situation för svenskt jordbruk. Den rycker undan förutsättningarna för den samordnade vegetabilie- och animalieproduktion som är grundläggande för i första hand familjejordbruket, som för att existera måste kunna ge sysselsättning året runt och inte enbart under växtodlingssäsongen. Man finge också en ännu kraftigare säsongarbetslöshet bland de anställda. Det finns ingen kontroll av utbyggnader och nyetableringar inom animalieproduktionen utöver den som koncessionsnämndens prövning kan innebära. Vi anser det nödvändigt att kraftigt motverka en fortsatt uppbyggnad av animaliefabriker om det skall vara möjligt att få till stånd en rimlig produktionsbalans. som söker statlig kreditgaranti sker nu en prövning med hänsyn till marknadsförhållandena. Denna är nu ganska restriktiv, varför utbyggnader och nyetableringar sker vid företag som har eget kapital eller kan låna pengar utan statlig garanti. Det är inte acceptabelt att de olägenheter som dessa animaliefabriker åstadkommer utan vidare skall övervältras på producenter som lojalt medverkar till en förbättring av produktionsbalansen. Vi anser att en prövning av etableringar med hänsyn till marknadsförhållandena bör ske även i sådana fall då vederbörande inte söker lånegaranti hos lantbruksnämnden. Om så inte sker kommer företag som kan lösa finansieringsfrågorna på annat sätt i ett bättre läge än de som måste ha statlig lånegaranti. Vi anser också att det bör allvarligt övervägas om inte en differentiering av slaktdjursavgifterna bör ske. Dessa animaliefabriker bidrar nämligen i hög grad till det förlustbringande exportöverskott som förekommer framför allt på fläsk och som kan bli särskilt besvärande om vi inte uppnår sådana överenskommelser med EEC-staterna som säkrar vår hittillsvarande export dit. Kostnaderna för dylika exportförluster får nu bäras lika av alla producenter genom att slaktdjursavgifterna utgår med samma belopp per djur oavsett om bidraget till överskottet är litet eller stort. Detta är en orättvisa mot det bestående och konventionella familjejordbruket, vilket dock är den form av livsmedelsproduktion som vi på såväl kort som måste lita till för vår försörjning. Det är därför rimligt att sådana storföretag som på grund av liten eller ingen egen foderproduktion kan bedömas såsom varande fabriksmässiga får bära en högre slaktdjursavgift till ersättning av de förorsakade exportförlusterna. Utöver detta betraktelsesätt på dessa företag bör nämnas deras i allmänhet negativa inflytande på miljövården. En betydligt strängare bedömning ur dessa synpunkter borde göras än vad nu är fallet. Ett större inflytande på förläggningen av sådana animaliefabriker bör ges åt den ortsbefolkning som berörs av företaget. Bostäder kan bli mer eller mindre obeboeliga på grund av obehaglig lukt från närliggande svinfabriker, och trivseln inom hela samhällen kan äventyras. Ett visst kommunalt veto är därför önskvärt vid behandlingen av ifrågavarande ärenden. Vi anser att koncessionsnämndens villkor för startandet av animaliefabriker bör skärpas i denna riktning. Hela problemet fordrar emellertid en mer ingående prövning än vad som kan ske i detta sammanhang, varför vi förordar att jordbruksutredning får i särskilt uppdrag att granska alla de med strukturförändringarna inom animalieproduktionen särskilt slaktsvins- och äggproduktionen förenade problemen. Om inte särskilda överenskommelser kan träffas till skydd för den svenska jordbruksproduktionen medför utvidgningen av den gemensamma marknaden att våra exportmöjligheter beträffande jordbruksprodukter avsevärt försämras. Det är därför ett förstahandsintresse att överläggningar upptas med den gemensamma marknaden i syfte att trygga svensk export av bl. a. spannmål, fläsk och smör. Om inte tillfredsställande lösningar kan uppnås måste andra åtgärder vidtas i första hand så att den svenska marknaden i princip reserveras för den egna produktionen. Vid sidan härav bör undersökas andra vägar som är lämpliga och möjliga. Allt tänkbart stöd bör sålunda lämnas för att utveckla exporten till och . Det synes också naturligt att smarbete inleds med , som har ett betydande importbehov av jordbruksvaror. Den höga kvaliteten på svenska livsmedel bör i ännu högre grad än utnyttjas som försäljningsargument. Över huvud taget bör åtgärder vidtagas som kan befrämja avsättningen utomlands av svenska jordbruksprodukter, särskilt om svårigheter kommer att yppa sig i förhållande till EEC-marknaden. Medel torde nu saknas för önskvärd utvidgning av propaganda och utställningsverksamhet utomlands för jordbrukets produkter. Likaså torde kännedomen om det svenska jordbrukets höga kvalitet på sina varor inte vara tillräckligt omfattande överallt. Jordbruket står inte efter den svenska industrin då det gäller kvalitetsproduktion, men det finns en avsevärd skillnad då det gäller möjligheterna att bedriva önskvärd propaganda härom. Jordbrukets utövare är att räkna till vårt lands lägsta inkomsttagare, och därför är näringens ekonomiska resurser i detta avseende otillräckliga. Det bör ingå i den tillsatta jordbruksutredningens uppdrag att undersöka på vilket sätt en ökad propaganda för svensk export av jordbruksprodukter lämpligen bör kunna ordnas. 1 sammanhanget vill vi också erinra om att det internationella sockeravtalet utlöper . har i detta avtal förbundit sig att begränsa odlingen till ca 40 000 ha. då avtalet slöts var importpriset på socker per kg men uppgick för samma kvalitet till i medeltal per kg.