mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Så länge löneskatten finns kvar måste dock dess värsta olägenheter elimineras. För detta ändamål bör enligt vår uppfattning en snabbutredning ges i uppdrag att undersöka möjligheterna att ge arbetsintensiva företag och/eller branscher en lägre löneskatt och att ta bort den s. k. egen avgiften. Med syfte att åstadkomma en bättre lönsamhet för näringslivet och att öka dess självfinansieringsförmåga föreslog vi till höstriksdagen, att en sänkning av ATP-uttaget skulle ske. Det är, såsom närmare utvecklas i det ägardemokratiska avsnittet i denna motion, inte nödvändigt med ett ATP-uttag som överstiger 9 å för att garantera utfästa pensionsförpliktelser. Enligt vår uppfattning bör uttaget därför begränsas till . 1 finansplanen aviseras en höjning av skatten på bensin och motorbrännolja för att med därigenom influtna medel hålla de svenska lantbrukarna skadeslösa för det prisstopp på livsmedel som regeringen infört. Skattehöjningen är enligt vår uppfattning inte förenlig med en politik, som har till mål att hålla kostnadsutvecklingen under kontroll. Dels leder den för näringslivets vidkommande till ökade transportkostnader och dels medför den för de enskilda hushållen att den lättnad som prisstoppet på livsmedel är avsett att ge till stor del äts upp. Bilen är i inte längre att betrakta som en lyxartikel och har ofta särskilt stor betydelse för bl. a. barnfamiljerna och glesbygdens befolkning. Vi avvisar dessutom bestämt den koppling av prisstoppet som skett med en specialdestinerad skattehöjning, liksom också att en sådan åtgärd skulle beslutas före den samlade statsfinansiella bedömning som har att göra . De mycket kraftiga höjningarna av priserna på livsmedel som ägt rum inte minst är enligt vår uppfattning en följd av regeringens ekonomiska politik. Strävan efter en bättre prisstabilitet måste ha en central plats i den ekonomiska politiken. Att, som regeringen vill, undvika prishöjningar på ett område genom att skattevägen höja priserna på ett annat område i motsvarande grad utgör naturligtvis ingen lösning. En bättre prisstabilitet kan enligt vår uppfattning endast åstadkommas dels genom en omläggning av skattesystemet så att de nu orimligt höga och kostnadsuppdrivande marginalskatterna sänks och dels genom en politik som stimulerar till produktivitetshöjande investeringar. Det torde stå klart för envar, att prisstabilitet inte är möjlig, så länge lönekostnaderna ökar väsentligt snabbare än produktiviteten. Detta förhållande lägger ett tungt ansvar på arbetsmarknadens parter och regeringen. Enligt vår uppfattning har därför vårt tidigare framförda krav på en stabiliseringspolitisk konferens med representanter för regeringen, de demokratiska oppositionspartierna och arbetsmarknadens parter nu inför förestående avtalsrörelse särskild aktualitet. Budgetunderskottet /74 har beräknats till 5,7 miljarder. Det kan inte uteslutas att behovet av en hög arbetsmarknadspolitisk beredskap också kommer att ställa ytterligare anspråk på den Därtill kommer att någon beräkning av ökningen av statstjänstemannalönerna inte har gjorts. Också detta innebär en underskattning av budgetunderskottet. Att detta inte nämns i finansplanen finner vi anmärkningsvärt. Enligt vår uppfattning är det emellertid missvisande att diskutera den ekonomiska politikens finanspolitiska effekter främst med utgångspunkt från budgetsaldot. Detta illustreras inte minst av det faktum, att den sänkning av ATP-uttaget, som vi ovan förespråkat, inte medför några direkta ändringar i budgetunderskottet om sänkningen genomförs, torde den medverka till en minskning av underskottet, därför att den sannolikt skulle leda till ökade skatteinkomster för stat och kommun till följd av ökad sysselsättning. Det primära är inte budgetens saldo utan vad pengarna används till. Som framgår av tabell 1 nedan var den offentliga sektorns stimulanseffekt på ekonomin väsentligt mycket större 1970 än 1972, trots att budgetunderskottet var mindre 1970. I ett läge med uppgåtgående konjunktur och risk för överhettning av ekonomin skall finanspolitiken verka återhållande. Årets budget är, såsom framgår av tabell 1, i viss mån expansiv. Mot bakgrund av finansplanens egen bedömning av konjunkturutsikterna borde budgeten snarare har varit restriktiv. Vi delar emellertid inte finansplanens optimism härvidlag. Enligt vår uppfattning är åtgärder ägnade att förbättra näringslivets investeringsmöjligheter och att stimulera den privata konsumtionen nödvändiga för att vårt lands ekonomiska kapacitet skall utnyttjas. Huruvida budgetunderskottet därmed ökar eller minskar är i sammanhanget irrelevant. Risk för efterfrågeinflation uppkommer först i ett läge, då produktionen inte längre svarar mot efterfrågan. Med tanke på dagens arbetslöshet är det långt dit. Det är därtill långt ifrån självklart, att en minskning av skattebelastningen på de enskilda eller på näringslivet leder till minskade inkomster för stat och kommun. Om resultatet blir ökad sysselsättning, leder detta tvärtom till en inkomstförstärkning för det allmänna genom att sysselsättningsgraden stiger. arbetslösa får en skattepliktig inkomst och behovet av särskilda arbetsmarknadspolitiska insatser minskar. Det är emellertid nödvändigt, att de ytterligare åtgärder som kan behöva vidtagas direkt syftar till att sänka kostnader och stimulera investeringar. På är en begränsning av den offentliga sektorns expansion nödvändig för att skapa utrymme för en utbyggnad för ökade näringslivsinvesteringar och för att möjliggöra en sänkning av skattetrycket. Ett nytt skattesystem ägnat att stimulera arbete, initiativ och sparande är ett centralt ekonomisk-politiskt krav. Dessa frågor behandlas närmare i det skattepolitiska avsnittet i denna motion. Tabell 1: Den offentliga sektorns kalkylerade inverkan på samhällsekonomin 1961 1973 Procent av BNP i fasta priser -2,3 -0,2 -0,4 -0,3 -0,2 -0,2 -0,2 -0,3 -0,3 -0,1 -0,2 -0,2 -0,1 -1,0 -0,7 -0,4 -0,4 -0,2 -0,9 -0,5 -0,1 -0,1 -0,4 -0,6 Totaleffekt när vissa automatiska inkomstförändringar eliminerats -3,1 ökade bruttonationalprodukten i i fasta priser enligt nationalräkenskaperna med eller med . ökade de direkta offentliga resursanspråken dvs. offentlig konsumtion och offentliga investeringar - eller . Därtill ökade transfereringarna till hushållssektom med . 1972 tog den offentiga konsumtionen och de offentliga investeringarna omkring 1/3 av de samlade resurserna. De totala offentliga utgifterna inklusive transfereringar motsvarade av BNP; det offentligas inkomster uppgick till av BNP. Den senare siffran anger ungefärligt hur stor del av våra samlade inkomster som inbetalas till stat och kommun i form av direkta skatter, mervärdeskatt, punktskatter, socialförsäkringsavgifter m. m. Skulle den offentliga sektom fortsätta att expandera i samma takt som senare hälft, skulle den offentliga konsumtionen och de offentliga investeringarna uppgå till av BNP. De totala offentliga utgifterna skulle uppgå till av BNP. Under förutsättning att de privata investeringarna och bostadsinvesteringarna 1980 tar i anspråk ungefär samma andel av de totala resurserna som , skulle den privata konsumtionens andel av BNP ha sjunkit till mot 1972. I fast penningvärde motsvarar detta en i stort sett oförändrad privat konsumtion. Den offentliga sektorn skulle med andra ord ta i anspråk hela bruttonationalproduktens ökning. På detta sätt mätt skulle de enskilda hushållens standard vara i stort sett oförändrad. En väsentlig skillnad skulle emellertid föreligga: under det att inkomsttagarna 1972 fick behålla i genomsnitt av sin inkomst, skulle de 1980 ha kvar blott . Ungefär lika mycket skulle de få i olika typer av bidrag. Vad gäller marginalskatteeffektema vid inkomstökningar, skulle dessa komma att ligga mycket . Ovanstående kalkyl är att betrakta som ett räkneexempel. Vi betraktar den inte som en prognos för framtiden. Det står nämligen enligt vår uppfattning fullständigt klart, att den här skisserade utvecklingen inte kan fortsätta. Vi kommer inte att få en fortsatt ekonomisk tillväxt, om man helt berövar medborgarna incitamenten till initiativ och arbetsinsatser. Det har man kommit underfund med även i de kommunistiska staterna. Beräkningarna torde alltså brista i konsistens. Den slutsats man emellertid kan dra av ett räkneexempel av detta slag är, att medvetna insatser är nödvändiga för att bryta den pågående utvecklingen. Den offentliga sektorn kan inte få fortsätta att växa i väsentligt snabbare takt än bruttonationalprodukten. Nya offentliga åtaganden måste noga prövas mot andra önskemål. Det måste ske en ständig omprövning av gamla åtaganden. Inte minst är det därvid väsentligt att den offentliga sektorns effektivitet och ändamålsenlighet Bara ökade medelantalet sysselsatta inom statliga och kommunala myndigheter med 139 000 personer. Detta kan naturligtvis inte fortsätta. Det är med tillfredsställelse som vi noterar, att en viss insikt om dessa problem återspeglas i årets finansplan. Där konstateras bl. a. att det är ytterst nödvändigt att ta till vara alla möjligheter till rationaliseringar och kostnadsbesparingar inom den offentliga verksamheten. Med det skattetryck vi nått står det klart att en fortsatt tillväxt av de totala resurserna är en avgörande förutsättning för en utbyggnad av den offentliga sektorn och för lösandet av angelägna trygghets- och jämlikhetsproblem. Moderata samlingspartiet har år drivit kravet på en begränsning av den offentliga sektorns tillväxt. Vi har inte minst från regeringen mötts av påståendet att vi vill rasera det sociala trygghetssystemet. Detta är naturligtvis inte sant. Däremot har utvecklingen framför allt klart illustrerat, att tryggheten för den enskilda människan är ihålig, om inte en sund ekonomisk utveckling kan uppehållas. Den nu framlagda budgeten representerar en viss förbättring i förhållande till tidigare. Kan den i finansplanen förutsatta ökningen av bruttonationalprodukten uppnås, vilket i och för sig kan ifrågasättas, är det första gången på länge som det offentligas konsumtion och investeringar inte ökar snabbare än de totala resurserna. motsvarar emellertid det offentligas inkomstökning ungefär halva BNPökningen. Om tillväxten blir lägre torde denna andel bli större. 1 motioner från moderata samlingspartiet krävdes senast tillsättandet av en parlamentarisk besparingsutredning med uppgift att framlägga förslag till besparingar och rationaliseringar inom den offentliga sektorn. Mot en sådan utredning anförs i årets finansplan, att besparingsutredning (SOU:1959:28) framlade förslag som endast i obetydlig utsträckning ledde till några beslut av statsmakterna. Vi har svårt att se, att dessa erfarenheter kan anses utgöra något tyngre argument mot en ny besparingsutredning. Det offentligas utgifter har, som redan framhållits, ökat mycket kraftigt. Behovet av besparingar och rationaliseringar är av en helt annan storleksordning än 1958. har en viktig uppgift när det gäller att granska den statliga förvaltningens effektivitet och ändamålsenlighet. RRV torde vara det organ som bäst känner till den offentliga förvaltningens problem och har därför goda möjligheter att medverka i strävandena att effektivisera statsförvaltningen. Enligt vår uppfattning är det därför angeläget att ge RRV en annan ställning än verket har. RRV är ett regeringsorgan. Också har genom sina revisorer en reviderande funktion. revisorer har emellertid utomordentligt begränsade resurser, och den revision av den statliga verksamheten, som själv kan utföra, är i praktiken närmast av formell natur. Det internationellt sett normala förhållandet är, att det högsta reviderande organet sorterar under . Så är fallet i , , , , , osv. detta också det naturliga, eftersom det är som beviljar anslagen. Det är ur demokratisk synpunkt logiskt, att också kontrollerar anslagens ändamålsenliga användning och har reella resurser att göra detta. Inte minst skulle en sådan förändring stå i överensstämmelse med principerna i förslaget till ny grundlag, där ställning som det centrala statsorganet betonas: är folkets främsta företrädare. Den stiftar lag, beslutar om skatt till staten och bestämmer hur statens medel skall användas. Den granskar rikets styrelse och förvaltning. (§ 2 i grundlagberedningens förslag.) Enligt vår bedömning har det praktisk betydelse, vilket organ som är RRVs huvudman. Den kritik som RRV riktar mot statliga myndigheter faller inte bara på myndigheten i fråga utan också på regeringen. Det torde för det mesta vara en ovälkommen kritik. Sannolikt föredrar man, att kritiken framförs under hand i stället för i offentliga handlingar. Men ett sådant förfarande skulle betyda, att den offentliga debatten och undanhålls väsentlig information. Frågan om att överföra kontrollerande, granskande och effektiviserande verksamhet till ett organ och att eventuellt sammanslå det med revisorer bör göras till föremål för utredning. Centralt för en god hushållning med skattemedel är en fortlöpande utvärdering av resultatet av vidtagna åtgärder. torde man i betydande utsträckning sakna kännedom om hur en genomförd reform verkar. Sålunda torde t. ex. många ha varit okunniga om de totala marginaleffekter på inkomstökningar, som blivit resultatet av skattesystemet och vissa sociala bidragsformer. Detta har lett till att marginaleffekterna i vissa extremfall t. o. m. kan överstiga , så att en löneförbättring leder till en standardminskning. Ett sådant förhållande är naturligtvis helt oacceptabelt och skulle inte ha uppkommit, om man haft bättre kännedom om vidtagna reformers verkningar. Under avsnittet Människan i arbetslivet i denna motion har vi krävt tillsättandet av en kommitté, som skall granska resultatet av vidtagna åtgärder på arbetsmiljöns område. En motsvarande, fortlöpande granskning behövs också på en rad andra områden. Formerna för en återkommande utvärdering av detta slag bör utredas liksom frågan om adekvata mätinstrument. Eventuellt är också detta uppgifter, som bör ligga på . att arbetsgivaravgiften i stödområdet sänks från , att en plan utarbetas för en total avveckling av löneskatten ; bedömningen av om ett första steg i en sådan utveckling bör tagas redan av årets riksdag och bör ske i samband med behandlingen av kompletteringspropositionen, att någon höjning av drivmedelsskatten nu ej skall ske, att skatteutredningen ges direktiv att framlägga förslag om ändringar i systemet med löneskatt för att eliminera dess svåraste brister, bl. a. belastningen på arbetsintensiva företag, att ATP-uttaget sänks med en procentenhet, att en stabiliseringspolitisk konferens sammankallas med representanter för regeringen, de demokratiska oppositionspartierna, näringslivet och parterna på arbetsmarknaden med uppgift att utarbeta ett program mot inflationen, att en parlamentarisk besparings- och rationaliseringsutredning tillsätts för att i samverkan med föreslå åtgärder ägnade att begränsa den offentliga sektorns expansion, att förutsättningarna för att överföra kontrollerande, granskande och effektiviserande verksamhet till ett verk utreds, att resultatet av genomförda reformer systematiskt utvärderas. har hört till de länder i som haft den långsammaste ekonomiska utvecklingen. I den ekonomiska stagnationens spår har, såsom närmare utvecklas i det ekonomisk-politiska avsnittet, följt arbetslöshet och svårigheter för de enskilda hushållen. Den socialdemokratiska skattepolitiken har hårt drabbat såväl näringsliv som löntagare. Skatten på arbete är så hög att den, tillsammans med den prishöjning som följer i den förda politikens spår, har blivit ett socialt problem. För att råda bot mot detta krävs en annan skattepolitik. Stat och kommun måste visa samma sparsamhet som barnfamiljer nu tvingas till. Resursskapande skattelindringar måste ges till löntagare och näringsliv. Företagsbeskattningen i är utformad som en vinstbeskattning. Detta bygger på den riktiga principen att företagen under goda år skall betala en hög skatt medan skattebördan sjunker när tiderna försämras och lönsamheten sjunker. Lönsamheten utgör således ett mått på företagens förmåga att betala skatt. Bruttobeskattning av det slag löneskatten utgör tar däremot ingen hänsyn till företagens lönsamhet och skatteförmåga. För att ett företag skall överleva och bereda de anställda trygghet måste det vara lönsamt. Detta gäller för såväl enskilt ägda som för statsägda företag. Från höjdes löneskatten från . Det måste, med tanke på dagens arbetsmarknadssituation, bedömas som synnerligen olyckligt att skärpningen över huvud taget genomdrevs. Frågan om löneskatten behandlas närmare i det ekonomisk-politiska avsnittet. De senaste årens utveckling trädde ett nytt skattesystem i kraft. Huvuddragen i detta utgjordes av en obligatorisk individuell beskattning av arbetsinkomster och en skärpning av konsumtionsbeskattningen. Skatteomläggningen innebar också att den tidigare rätten till avdrag för erlagd kommunalskatt slopades. Det nya skattesystemet antogs av en stor majoritet inom . Moderata samlingspartiet gick ensamt av de demokratiska partierna emot omläggningen och krävde, förutom en revidering av regeringsförslaget, att en förutsättningslös allsidig skatteut redning skulle tillsättas. Dessa krav avslogs. I detta läge beslöt partiet att tillsätta en egen skatteutredning, som presenterade sina synpunkter . Av detta framgår att utredningen inbjudit representanter från LO, TCO, , Näringslivets skattedelegation och Jordbrukets skattedelegation att inför utredningen redogöra för sin syn på skattefrågan. Samtliga utom LO accepterade denna inbjudan. De största nackdelarna med det nuvarande skattesystemet sammanfattas i vår utredning i två punkter: Den höga skatten på inkomstökningar samt 2. den ringa hänsynen till inkomsttagarens förmåga att betala skatt. att marginalskatten för de vanliga inkomsttagarna inte bör överstiga ; att de skattelättnader för de högsta inkomsttagarna, som en övergång till en mer eller mindre proportionell skatt resulterar i, bör motverkas av en frysning eller sänkning av de högsta inkomsttagarnas bruttolöner; att ett sådant hänsynstagande till skattelättnaderna bör ske genom förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter; att barnfamiljernas orimliga skattebörda bör lättas genom att kostnader för barnpassning i samband med förvärvsarbete göres avdragsgilla och genom att ett generellt omkostnadsavdrag i kombination med negativ skatt bör införas för barnfamiljerna. Den totala kostnaden för en skatteomläggning med utgångspunkt i utredningens förslag beräknades till eller utslaget av statens totalbudget. beslöt , trots socialdemokratiskt motstånd, att efterkomma moderata samlingspartiets krav på en parlamentarisk skatteutredning. Utredningen blev dock icke förutsättningslös, vilket partiet och även begärde. Sålunda har utredningen bl. a. inte rätt att pröva frågan om en indexreglering av skattesystemet eller att undersöka möjligheterna att ge verkliga skattelindringar för löntagarna. Regeringen lade fram ett förslag till begränsade justeringar av statsskatteskalan. Dessa skulle enligt regeringsförslaget i huvudsak finansieras med höjd mervärdeskatt från till . Skattehöjningen kunde emellertid inte accepteras av övriga partier. De socialdemokratiska riksdagsledamöterna anslöt sig då till kommunistmotionen 1972:1697 rörande en höjning av arbetsgivaravgiften. fande den föreslagna justeringen av statsskatteskalan påpekade oppositionen i en reservation att den ändring av statsskatten sorn föreslås i propositionen för det stora flertalet skattebetalare inte väger upp de fördyringar, som kommer att följa med höjningen av mervärdeskatten eller den allmänna arbetsgivaravgiften samt de olika punktskatterna. Problemet med de höga marginalskatterna löses inte genom regeringsförslaget. Moderata samlingspartiets representanter framförde vidare att regeringens skatteförslag borde överlämnas till skatteutredningen med uppdrag att med förtur lägga sådana förslag till ändringar av den direkta skatten, att dess mest allvarliga olägenheter möjligt kunde avhjälpas. borde i första hand ta sig an marginalskatteproblemet liksom frågan om en anpassning av barnfamiljernas skattebörda till deras skatteförmåga. I regeringsförslaget till viss justering av statsskatteskalan uppgavs att de effekter som åsyftats med skattereform för årsinkomster upp till ca genom förslaget skulle kunna anses återvunna. Nedanstående tabeller visar att detta påstående inte överensstämmer med verkligheten. Det är i detta sammanhang också värt att notera att en genomsnittlig industriarbetarlön uppgår till ca . Total skatt för gift skattskyldig utan barn vars make saknar inkomst. Total skatt för ensamstående utan barn. Som framgår av exemplen har inte en enda inkomsttagare erhållit full kompensation för skattehöjningarna 1972. Hänsyn har inte heller tagits till inflationen på under nämnda år. Görman det och utgår ifrån en genomsnittlig löneökning på under vart och ett av åren, erhålls följande resultat för olika grupper skattskyldiga: Gift vars make saknar inkomst. Makar med 2 barn. Ensamstående med 2 barn. Exemplen ovan visar att någon förbättring för inkomsttagarna jämfört med inte inträffat genom justeringen av statsskatteskalan. Tvärtom får flertalet inkomsttagare en ytterligare försämring av sin levnadsstandard . Inte heller marginalskattesituationen har förbättrats, vilket framgår av nedanstående uppställning. Tabellen bygger på uppgifter i propositionerna 1970:70 och 1972:95. Kommunalskatten är således beräknad efter medelutdebiteringarna och 1973. 15 000- 20 000 20 000- 25 500 25 500- 30 000 30 000- 52 500 52 500- 70 000 Skatteomläggningen 1971 innebar att obligatorisk särbeskattning infördes. Detta innebar i princip en skatteskärpning för de familjer där endast en av makarna arbetar eller där s. k. faktisk sambeskattning föreligger. Övergången till särbeskattning mildrades dock något genom införandet av 1 800 kronorsvdraget på skatten. Enligt propositionen skulle emellertid detta avdrag endast vara kvar så länge utbyggnaden pågår inom arbetsmarknad och socialpolitik. Det är således att befara att regeringen vill försämra situationen ytterligare för enarbetstagarfamiljen. Över 100 000 arbetssökande är utestängda från arbetsmarknaden. Av dessa utgör 43 000 kvinnor. Mot den bakgrunden måste det nuvarande skattesystemet, som ensidigt gynnar familjer där båda förvärvsarbetar, framstå som orättvist mot enarbetstagarfamiljen. Detta kan illustreras med följande exempel: I en familj med barn förvärvsarbetar endast en av makarna och uppbär en inkomst på . Skatten blir då och kvar efter skatt blir . 1 en annan familj förvärvsarbetar båda makarna och deras sammanlagda inkomst uppgår till fördelad med på mannen och på hustrun. Deras totala sammanlagda skatt uppgår till (10 358 + 1 441) och kvar efter skatt blir eller mer än för enarbetstagarfamiljen. Motsvarande effekt inträder, när en familj drabbas av faktisk sambeskattning. Detta inträffar, om makarna gemensamt arbetar i en av dem ägd enskild firma. Följande exempel visar skatteskärpningen: Två makar med barn driver gemensamt en livsmedelsaffär. Deras sammanlagda inkomster från affären uppgår till . Genom den faktiska sambeskattningen får mannen skatta för hela inkomsten. Skatten uppgår härigenom till . Om motsvarande inkomst hade intjänats av makarna med vardera genom förvärvsarbete på skilda arbetsplatser, skulle skatten ha uppgått till . Den faktiska sambeskattningen innebär således i detta fall ökad belastning med . har genom inflationen kronans köpkraft Barnbidraget, som uppgick till per barn, är därigenom endast värt . Den höjning av barnbidraget med /år från , som beslutat om, räcker således inte ens till att kompensera barnfamiljerna för barnbidragets försämrade köpkraft. Den nuvarande marginalskattesituationen för den vanliga inkomsttagaren är oacceptabel. Det ställer sig dock mycket kostsamt att på en gang rätta till alla brister i det nuvarande skattesystemet.