mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — verkställande av centralt utformade kulturpolitiska handlingsprogram. Kulturlivet var en gång avsevärt mer lokalt förankrat än och blev på så sätt rikt differentierat och olika utformat i olika regioner. Enligt vår mening bör ett återuppväckande av detta förhållande eftersträvas. kan och bör inriktas mot detta mål. Staten bär huvudansvaret för vissa nationella kulturinstitutioner som de kungliga teatrarna, vissa orkestrar och muséer. Ökade ansträngningar måste sättas in för att föra ut dessa institutioners verksamhet till medborgarna över hela landet. Därvid bör inte minst göra en avsevärt mer helhjärtad insats än . Utöver dessa och liknande uppgifter bör emellertid statens insatser i huvudsak inriktas på stöd och service till lokal verksamhet. Vi anser att ett betonande av kommunernas ansvar i kulturpolitiken är lika naturligt som det har varit att låta kommunerna med sin direktkontakt med medborgarna bära huvudansvaret för den stora breddningen av utbildningen, inte minst vuxenutbildningen. I många kommuner har särskilda kulturnämnder inrättats. Dessas uppgifter växlar, och intensiteten i den kommunala satsningen på kulturlivet varierar från kommun till kommun. Enligt vår mening bör kulturnämnder inrättas i varje kommun. En huvuduppgift för dem bör vara att inventera, samordna och stödja kulturell verksamhet som utövas på olika håll i kommunen av enskilda och inom organisationer. Här kan endast ges några exempel på tänkbara kommunala insatser för att stimulera det lokala kulturlivet. Kommunen bör aktivt medverka till att tillfredsställa kulturlivets lokalbehov. Detta kan ske på flera, varandra kompletterande, sätt. De nya stora kommunerna bör kunna inrätta centrala samlingsplatser för olika kultur- och fritidsaktiviteter. Sådana koncentrerade institutioner har den fördelen att de kan ge ökad attraktionskraft åt företeelser som var och en för sig inte är tillräckligt lockande. Därför är det också viktigt att ett kulturhus inte enbart inriktas på de mera kvalificerade kulturyttringarna. Det måste bli ett levande centrum, en trivsam mötesplats, där olika aktiviteter får komplettera varandra. Dylika anläggningar har redan uppförts i flera kommuner. På många håll har emellertid planerna på att uppföra kulturcentra av ekonomiska skäl måst skrinläggas. Än viktigare än sådana centrala anläggningar för kulturaktiviteter är dock mindre lokaler spridda på olika håll i kommunen, lokaler som ligger på gångavstånd från medborgarnas bostäder. Detta bör uppmärksammas vid planeringen av bostadsbyggandet, men framför allt bör skolorna utnyttjas. Om skolenheterna inte är för stora utan i stället flera till antalet och utspridda över kommunerna, bör de kunna ges en ställning som lokala kulturcentra för mindre områden, naturliga samlingsplatser för allehanda fritidsaktiviteter. Uppfattningen att kommunerna bör ge ekonomiskt stöd till verksamheten inom studieförbund och amatörsällskap för utövande av teater, musik och konst är så allmänt omfattad att den här inte behöver behandlas närmare. Kommunerna bör emellertid också inse sitt ansvar för att befintliga värdefulla privata kulturinstitutioner kan fortsätta sin verksamhet. Detta ansvar kan exempelvis ta sig uttryck i att kommunen stöder teaterbesök för skolor och pensionärsgrupper vid privatteatrar inom kommunen, att kommunen samarbetar med enskilda biografer i samband med visning av kvalitetsfilmer, att kommunen genom och skolans bokinköp ger den lokala bokhandeln möjlighet att fortleva osv. Skolan och den kulturella fostran Skolan och förskolan är de förnämsta instrumenten att höja folkets kulturella levnadsstandard och öka förståelsen för andliga värden. En mer systematisk smakfostran och en förstärkning av de estetiska och kulturhistoriskt orienterande inslagen bör eftersträvas. En integrering av skolans verksamhet och kulturlivet är nödvändig, så att kulturella aktiviteter av typen teater-, musei-, konsert- och utställningsbesök blir naturliga inslag i undervisningen liksom utövande konstnärers aktiva medverkan i det dagliga arbetet i skolan. Människors efterfrågan på kultur Långtifrån alla medborgare blir delaktiga av kvalitativt högtstående kulturupplevelser. Något egentligt mått på detta förhållande finns inte. Orsakerna är inte heller tillfredsställande klarlagda. Frågan om hur radio och television påverkar efterfrågan på det övriga kulturutbudet, liksom den inverkan utbildningsexpansionen haft, behöver fortfarande utredas. De förhållanden som avgör människors kulturkonsumtion är självfallet mer komplicerade än vad som framgår av de debattinlägg i vilka vikt fästes endast vid socialgruppstillhörighet och utbildningsnivå. Utbildningens inriktning, yrkestillhörighet, uppväxt och fortsatt liv i olika värdesystem samt familjestruktur är exempel på andra faktorer, som torde vara av betydelse i detta sammanhang. Det är angeläget att kartlägga de negativt påverkande faktorerna, så att de åtgärder till stimulans som sätts in med någon säkerhet kan beräknas ge resultat. Givande och upplysande bör t. ex. vara att göra en undersökning av skälen till att många människor, som till synes har alla möjligheter och förutsättningar att vara ivriga kulturkonsumenter, ändå inte tar del av kulturutbudet i nämnvärd utsträckning, ett förhållande som t. ex. litteraturutredningen med en viss förvåning uppmärksammat. På kulturområdet är ett flertal utredningar verksamma. Som vi tidigare omnämnt har avgivit betänkandet Ny kulturpolitik, i vilket en rad åtgärder föreslås. Enligt vår mening har emellertid inte på ett tillfredsställande sätt klarlagt förutsättningarna för dessa åtgärder. Det synes oss exempelvis knappast lämpligt att inrätta en helt ny kulturorganisation, utan att så grundläggande undersökningar som vi ovan efterlyst blivit utförda. att fortsatta samhälleliga insatser för att förbättra kulturskaparnas ekonomiska villkor bör utformas enligt principen om ersättning för utfört arbete, att regeringen i samarbete med kulturskaparnas egna organisationer skall utarbeta förslag rörande hur olika arbetsuppgifter genom samhällets försorg skall kunna erbjudas olika kulturskapare, verka för ett lokalt, i kommunerna förankrat, kulturliv, utnyttja skolorna som lokala centra för kultur- och fritidsaktiviteter, förstärka de estetiska och kulturhistoriskt orienterande inslagen i skolornas undervisning, utreda orsakerna till den skiftande efterfrågan på kultur som uppenbarligen inte bara har sin grund i socialgruppstillhörighet och utbildningsbakgrund. har att förvalta ett uppdrag i hela samhällets tjänst. Enligt de författningar som reglerar företagets verksamhet, radiolagen och avtalet mellan företaget och staten, skall programutbudet i sin helhet präglas av allsidighet, opartiskhet och saklighet. Programmen skall vidare skänka god förströelse och underhållning med beaktande av olika smakriktningar. Det torde vara omöjligt att hävda att dessa stadganden generellt sett respekteras. Därigenom har allmänhetens förtroende för allvarligt skadats. Ett mått på allmänhetens alltmer kritiska inställning erhålles vid studium av inkomna anmälningar till , 1970 gjordes 228 anmälningar, 1971 413 anmälningar och fram 484 anmälningar. Kritiken har också kommit till många uttryck i massmedierna, etermedierna av naturliga skäl undantagna. har i ljudradion och televisionen framförts ett antal pjäser som anspelande på verkliga förhållanden givit grovt ensidiga skildringar av dessa och som också innehållit ren ärekränkning av lätt identifierbara personer, vilka inte beretts tillfälle att försvara sig. I nyhetsprogram förekommer icke sällan att medarbetarna låter sin personliga uppfattning färga av sig på behandlingen av nyhetsmaterialet och urvalet av fakta. En markant obalans råder i fråga om urvalet av ämnen för kritiska dokumentärprogram; program om missförhållanden i västliga demokratier är ymnigt förekommande, medan en motsvarande bevakning av vissa diktaturstater inte alls förekommer. Häpnadsväckande ofta förekommer ungdoms- och barnprogram, som utgör propagandistiska inlägg för vissa politiska rörelser och åsikter. Undervisningsprogram uppvisar ofta en bristande objektivitet, som är oacceptabel i läromedelssammanhang. Som stötande har också uppfattats att brottslingar oemotsagda får komma till tals i etermedierna. Det skydd mot sårande av tukt och sedlighet som medborgarna bör ha rätt att fordra föreligger inte när det gäller televisionen, ett område på vilket behovet därav är särskilt starkt. I föreskrifter hävdas uttryckligen att företaget i sin verksamhet skall hävda de demokratiska principerna. Även häremot förekommer brott, då företrädare för extremistiska och odemokratiska rörelser ägnats en oproportionerlig uppmärksamhet och fått påfallande många tillfällen att oemotsagda propagera för sina åsikter. Den i här nämnda hänseenden låga kvaliteten på en stor del av utbudet från är så mycket allvarligare, som allmänheten på grund av företagets monopolställning inte kan erbjudas något alternativ på etermed iaområdet. Yttrande- och tryckfriheten tillhör demokratins allra mest grundläggande principer. Rätten och möjligheten att bilda opinioner, som kan påverka de styrande, är lika fundamental som rätten och möjligheten att bilda organisationer och politiska partier för att kanalisera dessa opinioner. I diskussionen om yttrandefriheten intar massmediernas ställning och funktion en central plats. Utan frihet i massmedierna blir demokratin ofullständig eller omöjlig. En fungerande demokrati förutsätter en fri debatt, som till stor del måste föras i massmedierna. Om monopol uppstår, kommer opinioner att förkvävas och informationen att bli snedvriden, medan förekomsten av sinsemellan konkurrerande och debatterande massmedier ger människorna möjlighet att bilda sig en allsidig uppfattning och även att göra ett urval efter sina önskemål. Detta synsätt har i ansetts självklart i fråga om pressfriheten. Vår tryckfrihetslagstiftning är ett talande uttryck härför. Likaså är den uppgivna avsikten med det statliga presstödet att förhindra uppkomsten av monopol. Enligt vår mening finns inget skäl att inte tillämpa de yttrandefrihetsprinciper som gäller för det tryckta ordet också på de nya massmedia som den tekniska utvecklingen medfört. Det är tvärtom särskilt angeläget att anlägga ett sådant synsätt på etermedierna, eftersom undersökningar klart visat att många människor hämtar huvuddelen av sin information om omvärlden via ljudradio och television. Den invändning mot ett friare etermediasystem som består i en hänvisning till det begränsade antalet sändningsfrekvenser kan inte anses bärande. Dels visar erfarenheter från andra länder att ett mycket stort antal sändare med begränsad räckvidd kan fungera vid sidan av varandra inom samma land, dels utnyttjas redan nu genom de tre radiokanalerna och två TV-kanalerna ett så stort eterutrymme, att detta skulle kunna ge den erforderliga ramen för flera produktionsbolags verksamhet. Den framtida radio/TV-politiken Enligt vår mening är det nu hög tid att utreda förutsättningarna för ljudradions och televisionens framtida ställning, funktion och finansiering. Utgångspunkten bör därvid vara att så långt som möjligt främja yttrandefriheten och allsidigheten. Exakt vilken lösning som är bäst ägnad att tillfredsställa dessa krav kan inte utan föregående utredning avgöras. Det bör uppmärksammas att dessa frågor inte kan ses isolerat utan måste sättas in i en helhetsdiskussion kring informationsproblemen i samhället. Exempelvis måste stor uppmärksamhet ägnas den ömsesidiga påverkan som utövas mellan å ena sidan radio och TV och å andra sidan dagspressen och de effekter denna påverkan har på respektive mediers arbetsmöjligheter. Inom ett fåtal år kommer den tekniska utvecklingen att ha medfört möjligheter att överföra TV-program via kabel, vilket kommer att ge förutsättningar för ett synnerligen rikhaltigt urval för allmänheten, om icke det föråldrade kravet på ensamrätt för ett enda företag att producera och distribuera program kommer att vidhållas också på detta område. Givetvis bör även frågorna om utveckling av kabel-TV tas upp i den av oss begärda allsidiga utredningen. Det kan inte vara rimligt att dessa viktiga frågor, såsom nu är fallet, utreds av en enda person. Det väsentliga första steget till en utvidgad yttrandefrihet i etern ligger i att den faktiska ensamrätten till programproduktion häves. Man kan således tänka sig att den statliga distributionsrätten tills vidare kvarstår, men att flera produktionsföretag vid sidan av erbjuds möjlighet att inom nu befintligt eterutrymme sända program, vilket självfallet förutsätter att produktion reduceras. Rätten att bilda sådana produktionsbolag kan exempelvis erbjudas pressen, folkrörelser och organisationer. Sändningstiden kan lämpligen fördelas mellan produktionsföretagen av en parlamentariskt tillsatt nämnd. I nämndens avtal med programföretagen bör allmänna regler för programverksamheten fastställas. Någon möjlighet till direkt påverkan på företagens programpolitik får nämnden däremot inte ha. Detta förslag, som på ett helt annat sätt än det nuvarande systemet skulle gagna frihet och konkurrens i etern, bör endast ses som en principskiss till en av flera tänkbara lösningar som bör övervägas inom den av oss begärda utredningen. Ett ytterligare dröjsmål med att ta upp den långsiktiga politiken på etermediaområdet skulle allvarligt skada möjligheterna att förebygga en utveckling, som kan leda till konsekvenser, som, när de väl uppträtt, kan vara mycket svåra att neutralisera. Sorn ett exempel kan nämnas att nuvarande utveckling inom monopolföretaget kan leda till att ett enligt vår mening oacceptabelt krav på censur blir allmänt utbrett. Ett annat exempel är att en tilltagande pressdöd tillsammans med etermonopolet kan leda till en snedvridning av hela massmedieutbudet. Ett tredje exempel är att bristande förutseende kan förhindra ett gagnerikt utnyttjande av de tekniska landvinningarna, t. ex. i fråga om kabel-TV. F. n. pågår en utredning på etermediaområdet, radioutredning, 69. Denna har emellertid endast till uppgift att utreda frågan om ökat sändningsutrymme i ljudradion för utbildnings- och informationsändamål. Det ligger därför inte inom 69:s nuvarande kompetensområde att ta upp de vittomfattande principiella frågor, om vilka vi här krävt utredning. Verksamheten i nuvarande monopolsystem I nuvarande monopolsituation finnes inget alternativt etermediaorgan vid sidan av . Allmänheten är därmed hänvisad till att ta emot just det programutbud som erbjudes av ett enda företag. möjlighet föreligger för en person som anser sig angripen i att, om rätt till genmäle förvägras honom i monopolföretaget, i något annat eterburet medium framträda till sitt försvar. I denna monopolsituation måste de berättigade krav allmänheten ställer på radion till varje pris tillgodoses. Dessa krav finns uttryckta i radiolagen och avtalet mellan staten och . För övervakning av att gällande bestämmelser följs finns ett särskilt organ, , inrättat. Denna skall granska programverksamheten och behandla inkomna anmälningar mot enskilda program. Det är allmänt bekant att i stort sett inte fullföljer mer än det andra ledet i denna uppgift. Därigenom kommer aldrig en granskning av det totala programutbudet och balansen i detta till stånd. Detta är ett oacceptabelt förhållande. måste få resurser att följa sin instruktion. Om det är riktigt, som det framhållits från ledamöter av , att denna för att följa sin instruktion skulle behöva ett helt ämbetsverk eller en hel universitetsinstitution till sin hjälp, är detta en konsekvens av monopolsystemet som visar dettas orimlighet. Ett annat förslag ägnat att effektivisera arbete skulle vara att till nämnden knyta ett slags radioombudsman. Dennes uppgift skulle vara att behandla inkomna ärenden och föranstalta om behövliga utredningar och besluta om vilka ärenden som skulle föredragas inför nämnden. Det är självklart att ett förtroendefullt förhållande mellan samhället och vilar på förutsättningen att beslut respekteras i den fortsatta verksamheten. Så sker inte . Programverksamheten och vissa uttalanden från olika medarbetare i styrker detta påstående. Någon oklarhet får emellertid inte råda om att avtalet mellan staten och förutsätter ovillkorlig efterlevnad av beslut. styrelse har beslutat om en omorganisation av företaget, varigenom ansvar och beslutsfattande i hög grad koncentreras till radiochefen. Denna reforms ändamålsenlighet kan emellertid betvivlas. Det torde nämligen vara orealistiskt att föreställa sig att radiochefen skulle ha en verklig möjlighet att utöva ett sådant direktinflytande över programmen att man därigenom skulle vara tillförsäkrad en förbättring av den nuvarande situationen. Enligt vår mening bör missförhållandena i stället angripas genom att garantier skapas för att medarbetare är lojala mot de regler sorn gäller för verksamheten. Det är nödvändigt att man inom företaget utkräver ett personligt ansvar för att gällande regler efterlevs, ett ansvar som bör utkrävas i fråga om såväl enskilda program som programavdelningars och programkanalers totala verksamhet. § 19 i avtalet mellan staten och har följande lydelse: Finnes skäl antaga att bolaget brutit mot detta avtal, äger Kungl. Maj:t påkalla utredning i frågan genom utredningsmän, vilka utses enligt lagen om skiljemän. Om utredningen ger anledning till det, äger Kungl. Enligt vår mening ger den nuvarande situationen anledning att påyrka en tillämpning av denna paragraf. Om det visar sig att avtalsbrott förekommit, bör överläggningar ske om hur dylikt genom förtydligande eller eventuell komplettering av avtalet skall kunna förebyggas. Däremot åsyftas med förslaget självfallet icke några drastiska förändringar i samarbetet mellan staten och . tillsätta en utredning angående etermediernas framtida ställning, funktion och finansiering. Utgångspunkten skall vara att främja allsidighet och yttrandefrihet. bör beredas möjlighet att arbeta vid sidan av , att får resurser att följa sin instruktion och utföra en effektiv granskning av programverksamheten. Inrättande av en radioombudsman, som kan underlätta radionämndens arbete, bör övervägas, att det skall göras klart för dem som ansvarar för programmen att avtalet mellan staten och förutsätter respekt för beslut, att statsmakterna därjämte med åberopande av § 19 i radioavtalet skall låta utreda om brutit mot avtalet. Med hänvisning till vad i denna motion anförts, särskilt avsnitten Den ekonomiska politiken och Näringspolitiken, hemställes att hos Kungl. 1. hemställer att Kungl. sammankallar en stabiliseringspolitisk konferens med representanter för regeringen, de demokratiska oppositionspartierna, näringslivet och parterna på arbetsmarknaden med uppgift att utarbeta ett program mot inflationen, 2. hemställer att Kungl. tillsätter en parlamentarisk besparings- och rationaliseringsutredning med uppgift att i samverkan med föreslå åtgärder ägnade att åstadkomma besparingar och rationaliseringar inom den offentliga sektorn samt begränsa dess expansion, 3. hemställer att Kungl. låter utreda möjligheterna att överföra kontrollerande, granskande och effektiviserande verksamhet till ett verk, 4. uttalar att den ekonomiska politiken ges en sådan utformning att långtgående kreditrestriktioner kan undvikas, 5. uttalar att den ekonomiska politiken i ökad utsträckning bör inriktas på generella åtgärder samt 6. ger till känna vad i motionen anförts rörande riktlinjerna för den ekonomiska politiken i övrigt. PER () i Gäddvik N. () i Trobro G. () GOTAB 73 3125 S 1973