mot · FW022117 · 1973-11-16 00:00:00 — i anledning av skrivelse 1973:18 från förvaltningsstyrelse med förslag till vissa ändringar i ersättningsstadgan för ledamöter. har avlämnat ett förslag till ändringar i ersättningsstadgan för ledamöter. Förslaget innebär väsentliga förändringar i inkomster och andra förmåner för riksdagsledamöterna. och talmannens arvode . Till detta kommer traktamenten, fria resor och andra förmåner. Tanken bakom den senaste förändringen av arvodena var väl att arvodet skulle regleras automatiskt efter de förändringar som skedde i löneklass C 1. Frågor om ökad jämlikhet, arbetsvärdering, likvärdig uppskattning av s. k. manuellt och intellektuellt arbete, större inflytande på allmänmiljön m. m. har i olika sammanhang diskuterats och även varit föremål för olika beslut. Genom att samhället alltmer övertagit och bekostar olika slag av utbildning, även om yrkesutbildningen anpassats till intressen och förutsättningar, måste man väl förutsätta att olika arbetsuppgifter och inkomstbedömning måste anpassas med hänsynstagande till bedömningar i dagens samhälle. Tyvärr förefaller det trots allt som om den ekonomiska bedömningen och eventuell uppskattning av nödvändiga men låglönemässiga yrken lever kvar i det gamla samhällets stånds- och statustänkande. års val ställdes frågan om ökad jämlikhet i fokus. Alla partier skulle inrikta sin strävan och målsättning mot en ökad jämlikhet. Detta uppfattades av valmanskåren som en politisk huvudprincip, som även skulle omfatta de lågavlönade. Men teori och vallöften höll knappast längre än över valnatten. De kommunalt förtroendevalda, som i vissa fall hade . i arvode och mycket generösa förmåner, begärde 50 å 60 procents löneförbättring, medan lågavlönade sjukvårdsbiträden fick 27,5 procents löneförbättring . En förtroendevald, som fick sitt procentuella tillägg reducerat, tog avsked och fick en direktörsbefattning som gav en lön på inemot . Trots detta kan han på grund av de generösa kommunala anställningsvillkoren därutöver lyfta en arbetsfri inkomst på . under den återstående livstiden. Detta måste betecknas som ett underligt utslag för en ökad jämlikhet. Gamla fördomar herremansfilosofi lever kvar som en sorts prejudikat, som det förefaller vara omöjligt att bryta. Det sägs att lag och rätt skall gälla och tillämpas för alla medborgare. För många är detta en teori utan täckning i verkligheten. olikhetens samhälle och betingelser. Vi ger de osynliga värdena åt flertalet, men ser noga till att de som mycket har tar de synliga realvärdena. Om förtroendevalda med rätt eller orätt handlar på ett sådant sätt att valmanskåren uppfattar handlingar av förtroendevalda så, att de nyttjar sin förtroendeställning till egen , är det en allvarlig fråga. Från den vanliga riksdagsledamotens synpunkt och i vederbörandes intresse är det knappast behovet av högre arvoden och förmåner som kan vara angeläget. Det är farligt om denna sak uppfattas som ett intresse för egen , utan hänsyn till det ekonomiska läget och den ekonomiska, disponibla del, som man anser sig kunna förfoga över för lönelyftningar och utan att hänsyn tas till att en speciell lyftning för låglönegrupperna är motiverad. Att under nuvarande ekonomiska betingelser, och efter ett riksdagsval, tänka sig en lönelyftning på och ökade förmåner i övrigt för riksdagsledamöterna är orimligt. Om arbetsmarknaden och låglönegrupperna skulle uppfatta detta som en procentuell norm för lönelyftning, kommer gängse ekonomiska normer att spolieras. Den osunda och orimliga arvodes- och förmånsersättning för rådsbefattningar inom landsting och kommuner som de beslutade om jämlikhetsval kan icke få tas som en norm eller motivering för att riksdagsmännen val skulle företa en liknande åtgärd för att öka sina löner och förmåner. En saxning mellan kommunala befattningar och riksdagsuppdrag måste uppfattas som i högsta grad olycklig. Det är givet att det kan fabriceras motiveringar för allt, hur orimliga de än kan vara, men ledamöter kan inte bortse från att allmänheten med kritiskt intresse och ett visst misstroende följer förtroendemännens handlingar. Förtroendevalda kan inte underlåta att ta hänsyn till den allmänna lönemarknaden där det knappast kan anses vara realistiskt med en lönelyftning på . Det är även naturligt att när taxor på tåg och kommunikationsmedel höjs för olika grupper, som måste nyttja dem för resor till och från arbetet, kritik kan riktas mot att riksdagsledamöternas redan goda reseförmåner ytterligare vidgas. Det är både sunt och riktigt att allmänheten reagerar, men detta kan leda till att förtroendet för demokratin och folkstyrelsen kan svikta. Klyftan mellan förtroendevalda och valmanskår får varken ekonomiskt eller idémässigt vidgas. Även val förekommer ånyo en inflation i olika kommunala rådsbefattningar, av olika kulör och med olika konstlade motiveringar tillkomna. Detta kommer att innebära att allmänheten i ännu större utsträckning får överlåta till en centraliserad grupp folkvalda tjänstemän att tänka och handla i medborgarnas ställe. Möjligheterna att i aktivt samhällsarbete fostra och skapa ansvar och samhörighet, särskilt med tanke på dagens unga generationer av medborgare en möjlighet som den äldre generationen har haft kommer att ytterligare inskränkas. Detta måste skada demokratin. Från riksdagsledamöternas synpunkt är det andra och viktigare frågor än arvodes- och förmånshöjningar som måste uppmärksammas. utgav en hovrättspresident en bok med titeln: En domare ser tillbaka. 1 den konstateras: Egentligen är det äventyrligt att hämta en man ur domarkarriären för att sätta honom att på egen hand syssla med författningsarbete, om vilket han på förhand inte har ringaste erfarenhet. Det är som att kasta någon i vattnet i förhoppning att han skall ta sig i land av egen kraft. Hovrättspresidenten redogör även för hur tillämpningen i högsta rättsinstans sker och säger att i grundlädes arbetet helt på revisionssekreterareföreningen och att för flertalet av kollegerna blev arbetsformen den att man väsentligen litade till föredragningen samt att arbetet var i högsta grad beroende av föredragandena, såväl med avseende på förmåga att göra sammanfattningar som i fråga om föredragningssättet. Tyvärr finns liknande tendenser inom riksdag, landsting och kommuner,dvs. att beslutsfattandet centraliseras till partikanslier och en handfull politiker, som anser sig ha den intellektuella och politiska begåvning som skall bestämma den politiska inriktning och de beslut, vilka partigrupperna har att följa. Experterna och byråkratin har fått ett starkt och växande inflytande i politiskt tänkande, planerande och tillämpning. Betydelsefulla demokratiska värden och samhällsengagemang från ledamöter och allmänheten kan försvinna. samtliga ledamöter är valda med samma rätt och skyldighet att fullgöra de arbetsuppgifter som de måste anses ha skyldighet att klara. Riksdagsledamoten skall återspegla något av hur det svenska folket upplever samhällslivet, dess önskningar, behov och problem som kräver en lösning. Det kan vara bra med teorier, men det är måhända viktigare att praktisk kunskap och erfarenhet kan beaktas. Utvecklingen i synes alltmer inriktas på en gruppbildning inom partierna, där en mer av slumpen än av kunnighet och lämplighet utvald elitgrupp belastas med en mångfald uppdrag, som medfört att dessa utvalda förtroendemän, likt ståndssamhällets tjänste- och ämbetsmän, samlar på sig så många uppdrag att de knappast hinner med att visa sig på varje uppdragsplats, än mindre att kunna hinna med att fullgöra en vettig arbetsinsats. Partierna har enligt turordning att föreslå kandidater till höga förtroendeposter i län och ämbetsverk, kandidater som när de blivit valda ägnar sig åt mängder av uppdrag i olika sammanhang, så att arbetsuppgiften mer blir en bisak än en huvuduppgift. Såväl landsting och kommuner som riksdag motiverar ofta arvodeshöjningar med ökade arbetsuppgifter och ansvar m. m., som skulle inskränka möjligheterna att ta extrauppdrag. Kommunala råd och landstingsråd har tvärtemot dessa uttalanden kunnat behålla och utöka antalet extrauppdrag i en sådan utsträckning att många av råden, trots motiveringarna, icke kan stå i kontakt med allmänheten. Även den privilegierade delen av riksdagsledamöterna har åtagit sig uppdrag, som ger makt och arvoden i en utsträckning som både är anmärkningsvärd och skadlig, detta trots att partiledarna vet att huvudparten av ledamöterna, speciellt de nyvalda och yngre riksdagsledamöterna, på många områden är väl kvalificerade för olika samhällsuppdrag. Det är icke ökade arvoden och förmåner dessa nytillkomna riksdagsledamöter anser vara huvudfrågan, utan de vill få möjlighet att vidga och fördjupa insikterna i olika frågor och få praktiska möjligheter att prova och tillämpa dem i riksdagsarbetet. Det kan inte tjäna någon vettig uppgift att centralisera och skapa en anhopning av uppdrag, arvoden och makt till en liten grupp privilegierade, under det att flertalet känner sig överflödiga. Partiledarnas privilegier och personlighetsförgudning är både farlig, smaklös och obefogad. Dessa förhållanden kan icke ändras eller kompenseras genom höjda lönevillkor eller en höjd ekonomisk status utan genom en omfördelning och spridning av olika arbetsuppgifter av betydelse för riksdagsarbetet. Under de jag deltagit i riksdagsarbetet har ledamöternas ekonomiska villkor och arbetsvillkor ständigt förbättrats. , i det gamla , saknades arbetsrum, teknisk och personlig service för riksdagsmannen. En nybliven riksdagsledamot måste få utnyttja den erfarna och kunniga personalen, speciellt vår duktiga och beträffande riksdagsarbetet erfarna vaktmästarkår, för att lära sig hur riksdagsarbetet fungerar. är ett kollektiv av ledamöter och anställda, och detta kollektiv är en förutsättning för att riksdagsarbetet skall fungera. En bedömning av löneförmåner m. m. borde därför vara samordnad och gälla en bedömning av alla inom arbetande personer. Förvaltningsstyrelsen borde undersöka om en likartad lönelyftning för samfälligheten har skett, och om så ej är fallet, rätta till vad som har brustit. Att arbetsuppgifterna skulle ha blivit så omfattande, komplicerade och tidskrävande att de skulle kräva en omprövning och en höjning av ersättningen till ledamöter är väl mer en konstlad motivering än en realitet. Det nya med dess större tekniska och personella resurser bjuder fördelar och möjligheter som mer än väl täcker de ökade arbetsuppgifterna. En rationalisering och effektivisering av riksdagsarbetet skulle skapa ytterligare utrymme för nya arbetsuppgifter. I förhållande till andra arbetsgrupper, och med målsättningen ökad jämlikhet, är det sakligt icke motiverat att höja arvodena och förbättra andra förmåner för riksdagsledamöterna samt företa en inkomstlyftning, att utöka reseförmånerna i förhållande till de nu gällande, att införa nya arvoden för arbetsuppgifter som bör tillhöra ett normalt riksdagsarbete och att i övrigt vidta ändringar i den nu gällande ersättningsstadgan, med undantag för frågan om ersättare för statsråd. Icke heller finns det något behov av att tillsätta ett opartiskt organ, bestående av personer utanför . a. med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att måtte besluta att avslå förvaltningsstyrelses förslag till ändringar i ersättningsstadgan för ledamöter. GOTAB 73 5454 S 1973