mot · FW021629 · 1973-03-27 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:21 angående sanering av det äldre bostadsbeståndet. Bostadsmarknaden har varit föremål för en kraftig omvälvning . Antalet nyproducerade lägenheter har legat på en mycket hög nivå. Denna nyproduktion har varit angelägen för att komma förbi den omfattande trångboddhet som funnits. står vi inför uppgiften att minska bostadsbyggandet något. Detta ger utrymme för en mer omfattande saneringsverksamhet än vad som förekommit. har i sitt betänkande lagt förslag för att få en önskvärd omfattning på saneringsverksamheten. Huvudprincipen har varit att stärka kommunernas inflytande på detta område. Man föreslår därför att det i varje kommun skall upprättas särskilda saneringsprogram. I de fall fastighetsägare inte vill medverka till saneringen ges möjlighet till ett åläggande enligt en saneringslag. representant i utredningen reserverade sig på en råd punkter i vad gäller förslagets detaljer. Enligt reservationen skulle det statliga bostadslånets andel av låneunderlaget få utgöra i stället för nuvarande . Vidare skulle den övre gränsen för bostadslånet höjas från till av pantvärdet. Utredningens förslag att i vissa fall sänka basannuiteten för paritetslån från till avvisades med hänvisning till rådande brister i paritetslå nesystemet. I vad gäller förbättringslånen föreslogs i reservationen att dessa skulle omfatta även enskilt ägda fastigheter, men då med garantier för att subventionsdelen av lånet verkligen kom de boende till del. Vidare avvisades förslaget om att finansiera saneringsverksamheten med en saneringsavgift och förslaget om bidrag till trafiksanering. En genomgång av proposition 1973:21 angående sanering av det äldre bostadsbeståndet ger vid handen att departementschefen haft större förståelse för centerreservationen än för utredningsmajoriteten. Vi hälsar naturligtvis detta med tillfredsställelse. Konsekvenser för de boende Som redovisas i propositionen finns fortfarande ett betydande antal lägenheter som är i behov av sanering. Främst i vissa delar av storstäderna finns områden som närmast kan betecknas som slumområden. I dessa områden bor ofta personer med mycket låga inkomster personer som efter en omfattande upprustning inte har råd att bo kvar. Detta aktualiserar två frågeställningar, nämligen behovet av att kombinera bostadssaneringsåtgärder med olika sociala insatser och de boendes inflytande över saneringsverksamheten. Saneringsverksamheten motiveras främst av önskan att förbättra förhållandena för de boende. De brister i vissa avseenden beträffande miljöerna som präglar många saneringsområden motiverar enligt vår mening att omfattande saneringsverksamhet i ett område alltid bör bedrivas i samarbete med de sociala myndigheterna. Vi finner det vara angeläget att ytterligare understryka departementschefens uttalande i denna fråga. I allmänhet är inflytandefrågorna när det gäller bostadsbyggande svårlösta för de boende. I saneringsområden finns dock goda förutsättningar att lösa denna problematik, då de människor som närmast berörs är lätt identifierbara. Departementschefen anser för sin del att det framstår som en angelägen uppgift att lösa medinflytandefrågorna. Att dessa frågor löses är inte minst viktigt för att de boende själva skall kunna påverka saneringens omfattning och därmed förutsättningarna att bo kvar efter det att saneringen genomförts. Ansvaret för saneringsåtgärderna åvilar kommunerna. Genom en målmedveten strävan till demokratisering från kommunernas sida kan medinflytandeproblematiken till stor del lösas. Vi finner det emellertid vara angeläget att när saneringen skall genomföras av enskild fastighetsägare regler tillskapas som garanterar de boendes hörande om saneringens omfattning. En sådan regel kan lämpligen utformas som ett villkor för statliga lån till saneringen. Maj:t bör ges i uppdrag att närmare utforma denna regel. Angelägenheten av en ökad saneringsverksamhet Situationen för byggarbetskraften är besvärande. Arbetslösheten har en omfattning som inte kan accepteras. Byggarbetarkåren är dimensionerad för den stora nyproduktion som förekommit . Någon möjlighet att genom nyproduktion av ett ökat antal lägenheter sysselsätta byggnadsarbetarna synes inte stå att finna. Vi är dessutom skeptiska till om den lagstiftning för anställande av byggarbetskraft som Kungl. Maj:t föreslagit har någon positiv effekt. Den enda möjligheten att bereda dessa människor sysselsättning synes oss därför vara en väsentligt ökad saneringsverksamhet. Genom att på detta sätt skapa fler arbetstillfällen kan med tanke på den höga avgången av åldersskäl bland byggnadsarbetarna de akuta problemen lösas. Departementschefen är medveten om denna problematik och föreslår därför bl. a. ett tidsbegränsat stöd i syfte att stimulera en snabb utökning av ombyggnadsverksamheten. Detta initialstöd skall utgå för modernisering i fråga om bostäder i hus med mer än två bostadslägenheter, under förutsättning att bostäderna före moderniseringen har en standard som understiger den lägsta godtagbara enligt de föreslagna normerna. Stödet förbehålls moderniseringar som finansieras med statliga bostadslån. Stödet föreslås utgå av de godkända ombyggnadskostnaderna, dock högst med . Vi anser att ett stöd av denna karaktär är välmotiverat mot bakgrund av den vikt som skall läggas vid att saneringsverksamheten snabbt kommer i gång i betydande omfattning. Vi kan emellertid inte finna det vara motiverat att stödet enbart omfattar bostäder i flerfamiljshus. Utvidgas stödet till att gälla samtliga bostäder kan en väsentligt vidgad saneringsverksamhet komma till stånd. För att en sådan utvidgning snabbt skall få effekt förutsätts att berörda personer skyndsamt informeras om stödet. För vår del vill vi förorda en sådan utvidgning av stödet. Kreditmöjligheterna kommer givetvis att vara av avgörande betydelse. Även om kommunerna kommer att äga en hel del saneringsfastigheter kommer den överväldigande delen att vara i enskild ägo. Det kan vara lämpligt att en del av dessa enskilda fastigheter övergår i eller kooperativ ägo. Från eller statlig synpunkt torde det inte vara något intresse att binda mer kapital än nödvändigt genom att köpa ut de enskilda fastighetsägarna. För att skapa bättre förutsättningar att klara toppkrediterna är det emellertid nödvändigt att höja statslånedelen för enskilda fastighetsägare. Det statliga bostadslånets andel av låneunderlaget bör därför höjas från till . Den övre gränsen för bostadslånet bör höjas för enskilda fastighetsägare från nuvarande till av pantvärdet. I bostadspolitiska motion (1973:361) yrkas på en uppräkning av maximibeloppet för räntefria förbättringslån i enlighet med förslag. Vi förutsätter att detta förslag behandlas i samband med behandlingen av denna proposition och avstår därför att nu ånyo yrka på en uppräkning. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos Kungl. 1. att i bostadslånekungörelsen införs som villkor för lån till sanering att de boende hörs om saneringens omfattning, 2. att initialstöd för sanering måtte utgå även till hus med en eller två lägenheter, 3. att det statliga bostadslånet för enskilda fastighetsägare höjs till av låneunderlaget och att den övre gränsen för bostadslånet höjs från till . () () 1* 1973.