mot · FW021881 · 1973-04-13 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:90 med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning m. m. Dagens är ett kapitalistiskt samhälle. De avgörande produktionsmedlen ägs av ett fåtal. Kapital och makt har koncentrerats till monopolkapital och storfinans, som dominerar produktionen, samhällslivets grundval. Makten över produktionen är grunden också för övrig makt i samhället. Kapitalismen innebär utsugning och klassförtryck i olika former: ekonomiskt, politiskt, ideologiskt. Kampen för demokrati har varit och är en strid mot klassförtrycket, mot kapitalets makt. När denna makt har brutits, när de avgörande produktionsmedlen ägs och kontrolleras av dem som arbetar, då har grunden lagts för folkmakt i vårt land. Demokratin kräver en socialistisk samhällsomvandling. Kampen för demokrati är en strid för rättigheter åt folket. Den gäller den nationella självbestämmanderätten: rätten att bestämma över det egna landet. Den gäller rätten att med allmän och lika rösträtt välja en folkrepresentation, som väljer och vrakar regering. Den gäller rätten att organisera sig och att i organiserad kamp försvara sina intressen. Den gäller rätten att forma sina åsikter och att tala och skriva, propagera och demonstrera för dem. I den svenska arbetarrörelsens historia har hävdandet av dessa demokratiska fri- och rättigheter spelat en stor roll. De utgör vapen i kampen för rättvisa och för ett bättre samhälle. Just därför är de demokratiska fri- och rättigheterna också ständigt hotade, ständigt angripna. angrips den nationella självbestämmanderätten av dem som strävar att inlemma vårt land i EEC. För arbetsplatserna stiftar arbetsköparna sina egna lagar, som kränker de arbetandes demokratiska rättigheter. Klasslagarna på arbetsmarknaden inskränker strejkrätten och organisationsfriheten. Demonstrationsrätten underkastas polisiärt godtycke. registrerar människor på grund av åsikter och organisationstillhörighet. Reaktionära politiker, myndigheter och angriper rätten att framföra samhällskritik i radio och TV. Sådana är demokratins villkor under kapitalismen. Det existerar inte någon demokratisk värdegemenskap ovanför klassmotsättningarna. Arbetarrörelsens historia bekräftar att de demokratiska fri- och rättigheterna har måst erövras mot de privilegierades förbittrade motstånd. Fortsatt kamp är nödvändig för att försvara dessa rättigheter, för att befästa dem och utvidga dem. Vilken roll spelar grundlagen i detta sammanhang? Det kan konstateras att kampen för demokrati har återspeglats mycket bristfälligt i den svenska författningens utveckling. Den ännu gällande regeringsformen skrevs för ett feodalbyråkratiskt ståndssamhälle, där kungen ägde att allena styra riket. Erövringen av den allmänna rösträtten blev givetvis grundlagsfäst. Men parlamentarismen, inflytande på regeringens sammansättning, blev en praxis som trängde sig fram vid sidan om och på trots av regeringsformens paragrafer. I viss begränsad utsträckning har hävdandet av medborgerliga rättigheter mot statligt godtycke och övervåld kunnat söka stöd i regeringsformens § 16. Endast tryckfriheten fick tidigt grundlagsskydd. Men så är det också den möjlighet till politisk åsiktsspridning som det kostar mest pengar att utnyttja. Självklart kan grundlagsstiftning liksom all annan lagstiftning endast spela en begränsad roll i samhällsutvecklingen. Nöd bryter lag. Inga reaktionära grundlagar eller andra lagar kan varaktigt förhindra eller omöjliggöra folkets kamp för rättmätiga krav. Omvänt gäller också, att inga grundlagsparagrafer kan erbjuda de demokratiska fri- och rättigheterna något skottsäkert skydd. När den politiska maktens innehavare bryter mot lagen så hjälper det föga att ropa på polis, eftersom lagbrytaren själv kommenderar polisen. Departementschefen har i motiveringen till prop. 1973:90 (s. 192) gett ett visserligen ofullständigt uttryck åt en riktig tankegång: Den yttersta garantin för fri- och rättigheter är demokratins förankring i folkopinionen. Men sådana självklara påpekanden ger ingen som helst rätt att bagatellisera frågan om de demokratiska fri- och rättigheternas grundlagsskydd. För det är lika uppenbart att en demokratisk lagstiftning dels kan stärka demokratins förankring i folkopinionen, dels kan öka möjligheterna för en sådan opinion att göra sig gällande. Grundlagen intar härvid en särställning, eftersom den i princip inte kan ändras förrän folket i allmänna val kunnat pröva den lagstiftande församlingens sammansättning. Det hade varit svårare för en borgerlig riksdagsmajoritet att genomtrumfa klasslagarna om kollektivavtal och arbetsdomstol om arbetarnas strejkrätt hade haft grundlagsskydd. Det hade varit svårare för samlingsregeringen under det att inskränka demokratin och förfölja antifascister om de medborgerliga rättigheterna hade haft grundlagsskydd. Det hade varit svårare för arbetsköparna att i kraft av § 32 införa nya lönesystem, driva upp arbetstempot och utsvettningen och förfölja och avskeda misshagliga arbetare, om arbetarnas rättigheter på arbetsplatserna hade haft grundlagsskydd. Det hade varit svårare att angripa Vietnamrörelsen med batonger om demonstrationsrätten hade haft grundlagsskydd. kommunisterna är en del av den svenska arbetarrörelsen och delar dess historiska erfarenheter. Därför bekämpar vi varje inskränkning i och slåss för vaije utvidgning av folkets demokratiska rättigheter: nationell självbestämmanderätt; rätt att med allmän och lika rösträtt välja folkrepresentation som väljer och vrakar regering; organisations-, mötes- och demonstrationsfrihet; åsikts-, yttrande- och tryckfrihet. Det är med dessa utgångspunkter som vi prövar regeringens förslag till ny grundlag. Fem huvudfrågor står i förgrunden för en ny grundlag. Fyra av dessa huvudfrågor brukar framställas som tämligen oomstridda, tämligen väl lösta och som kapitalismens förtjänsttecken. Dessa huvudfrågor är den nationella självbestämmanderätten, parlamentarismen, allmän och lika rösträtt samt övriga demokratiska fri- och rättigheter såsom yttrandefrihet, tryckfrihet, informationsrätt, mötesfrihet, demonstrationsrätt, föreningsfrihet, religionsfrihet, rörelsefrihet. Men de är varken oomstridda, lösta eller en följd av kapitalismen. De har fått erövras i kamp mot de härskande, de hotas ständigt, de är urgröpta och inte fullt genomförda. Utöver dessa fyra frågor måste en ny grundlag behandla de arbetandes rättigheter i arbetslivet. Det är de arbetande som skapar produktionen. Men de möter på sina arbetsplatser kapitalets klassförtryck i dess mest oförtäckta former. Rätten att bekämpa detta förtryck och införandet av demokratiska fri- och rättigheter på arbetsplatserna måste ges grundlagsskydd. För nationell självbestämmanderätt - slopa EEC-paragrafen Den nationella självbestämmanderätten är en grundläggande demokra tisk fri- och rättighet. Den är, liksom andra rättigheter, kringskuren av kapitalismens ägande- och maktförhållanden. Stora truster och kapitalmagnater sätter sig över nationerna, utövar utpressning mot regeringar med sitt kapital, smyger undan stora skattebelopp, kringgår myndigheters beslut om dessa inte skulle passa dem. För att ytterligare urholka nationernas självbestämmanderätt strävar de västeuropeiska finansfurstarna att utveckla en överstatlig organisation . Det är i de arbetandes intresse att den nationella självbestämmanderätten försvaras. Politiska beslut om skall fattas av instanser ansvariga inför det svenska folket. Myndigheter skall inte ha rätt att överlåta beslutanderätt till överstatliga organ. Folket måste ha rätt att i val förhindra sådana avtal. Den nationella självbestämmanderätten måste ges grundlagsskydd. Det får den inte i regeringens förslag till ny grundlag. 19641965 infördes i gällande regeringsform en paragraf, § 81, som gör det möjligt för riksdag och regering att i vissa fall bryta regeln att en traktat eller en överenskommelse, som förutsätter ändring av svensk grundlag, skall kunna ingås först efter grundlagsändring, dvs. först efter det att frågan underställts folkets prövning i ett allmänt val. Enligt § 81 i regeringsformen kan således regeringen eller överlåta till mellanfolklig organisation för fredligt samarbete sin beslutanderätt i begränsad omfattning, utan att höra folkets mening. 1* 1973. Tillkomsten av denna paragraf är ett led i strävandena att inlemma i EEC. Regeringen påstår nu att den är anhängare av ett medlemskap i . Men likväl står EEC-paragrafen kvar i dess grundlagsförslag, som § 5 i regeringsformens 10:e kapitel. Detta är en utmaning. I grundlagberedningens förklaring till paragrafen heter det: Grundlagberedningen vill erinra om att ett beslut om överlåtelse enligt detta stycke kan sägas leda till att svensk grundlag i praktiken ändras utan att detta kommer till synes i grundlagstexten. Detta är ofrånkomligt i de fall då överlåtelsen göres genom ett enda beslut med kvalificerad majoritet. Man skall kunna genomföra verkliga förändringar som inte syns. Så skall den nationella självbestämmanderätten kunna urholkas. Så skall smygas in i EEC. Försvaret av den nationella självbestämmanderätten kräver att EECparagrafen slopas. Konsekvent parlamentarism - slopa monarkin Inskrivningen av parlamentarismen dvs. rätt att välja och vraka regering är ett framsteg i regeringens grundlagsförslag. I praktiken har ett parlamentariskt styrelseskick drivits fram trots att den gällande grundlagen inte stadgat detta. Genom regeringsförslaget blir det som utser regering. Därigenom har konungens makt begränsats. Den har också något inskränkts genom att de regelbundna konseljerna med konungen som ordförande avskaffas och att konungen inte formellt skall underteckna regeringens beslut. Men kvar finns konungen som statschef. Kvar finns den mot varje elementärt jämställdhetskrav stridande bördsrätten till vad departementschefen i propositionen kallar landets högsta värdighet. Existensen av en politiskt ansvarsfri statschef strider mot parlamentarismens grundprinciper. Man försvarar kungahusets fortsatta existens med att konungen nu endast får representativa och ceremoniella uppgifter. Men också dessa kan skötas på olika sätt. De kan i vissa fall få politisk betydelse. Representation är inte alltid bara en formsak. Men kungen skall vara inte bara politiskt oansvarig. Han skall vara oavsättlig om han inte underlåter att fullgöra sina åligganden . Han skall dessutom inte kunna ställas till svars för sina gärningar. Han föds att stå över lagarna. Regeringen ställer sig här i motsättning till bl. a. fackföreningsrörelsen. Hovet får fortleva mot kraven från LO och en bred folkopinion om en konsekvent parlamentarism. kommunisterna har alltid bekämpat monarkin. Ingen skall genom ras, kön, förmögenhet eller börd vinna företräde framför andra. Allra minst ett grundlagsskyddat företräde. Monarkin måste avskaffas. Statschefens representativa uppgifter, som kan minskas i omfattning, kan med fördel handhas av talman. Denne är utsedd av folkvalda representanter och är själv folkvald. Allmän och lika rösträtt - slopa 4 %-spärren Den allmänna rösträtten infördes . Men ännu har inte lika rösträtt införts. var mandatfördelningen gravt orättvis. Medan vissa partier kunde få ett riksdagsmandat för 15 000 röster fordrades det för andra, mindre, partier t. o. m. över 30 000 röster för ett mandat. hade rösträtten varit inkomstgraderad. är den åsiktsgraderad. Delade man ett htet partis åsikter var ens röst i förhållande till mandaten hälften värd mot deras som delade stora partiers åsikter. Grundlagsändringen 19681969 tog bort de västa orättvisorna och var ett betydelsefullt steg mot riksproportionalitet och lika rösträtt. Men åsiktsgraderingen finns kvar. Röstar man på ett parti som inte uppnår i hela riket betyder ens röst ingenting för mandatfördelningen. Den blir en röst utom tävlan, endast en sympatiyttring. Genom 4 %-spärren kan ett parti som samlar mer än 150 000 väljare ställas utan representation i . Om flera partier bildas och uppnår denna storleksordning kan flera hundra tusen väljare vara orepresenterade i . Spärren är odemokratisk. Den måste slopas. Grundlagsfäst de medborgerliga fri- och rättigheterna Kravet på grundlagsskydd åt även andra medborgerliga fri- och rättigheter än tryckfriheten är gammalt. utarbetades ett förslag om nya grundlagsbestämmelser i detta syfte. Det kunde inte ens bli föremål för remissbehandling. En ny rättighetsförklaring framlades av författningsutredningen . Gemensamt för dessa båda äldre förslag är att de formulerade de medborgerliga fri- och rättigheterna som allmänna principer, men lämnade den lagstiftande makten obegränsad frihet att reglera respektive inskränka dem genom lag. Grundlagberedningens förslag av innebar en ytterligare försvagning. Här förvisades de medborgerliga frioch rättigheterna till kapitlet om lagar och lagstiftning i allmänhet, och de sägs existera endast om ej annat stadgas i lag. Regeringens förslag tycks vid första anblicken innebära en viss förbättring. De medborgerliga fri- och rättigheterna har på nytt inrymts i ett särskilt kapitel om grundläggande fri- och rättigheter, kap. 2. Men i 8 kap. 3 § tillerkänns lagstiftningen en helt obegränsad rätt att inskränka de i 2 kap. 4 § uppräknade fri- och rättigheterna. Regeringen deklarerar också sin anslutning till grundlagberedningens lösning, vilken sägs innebära, att inga gränser uppställs för lagstiftarens handlingsfrihet (s. 198). Konsekvenserna av denna ståndpunkt framträder grällt i regeringens förslag 1 kap. 7 §: Domstolar och förvaltningsmyndigheter får ej utan rättsligt stöd särbehandla någon på grund av hans personliga förhållanden, såsom tro, åskådning, ras, hudfärg, ursprung, kön, ålder, nationalitet, språk, samhällsställning eller förmögenhet. Med rättsligt stöd skall alltså människor kunna särbehandlas på grund av exempelvis åskådning, ras eller hudfärg. Till stöd för denna ståndpunkt anför regeringen i huvudsak tre argument. För det första framhålls att de medborgerliga fri- och rättigheterna under alla omständigheter måste regleras, vilket sägs förutsätta en lagstiftning som inskränker dem. För det andra likställs kravet på grundlagsskydd med ett krav på särskild procedur exempelvis riksdagsbeslut med kvalificerad majoritet vid sådan rättighetsinskränkande lagstiftning. För det tredje sägs varje begränsning av lagstiftarens handlingsfrihet medföra ett hot mot lagstiftningens auktoritet. De medborgerliga fri- och rättigheterna är inga abstrakta rättigheter för isolerade individer. De utövas i ett konkret socialt sammanhang, där deras förverkligande förutsätter en social reglering. Rätten att demonstrera existerar inte, om varje demonstration riskerar att trampas ner av en motdemonstration. De medborgerliga fri- och rättigheterna måste skyddas av en reglerande lagstiftning, och en sådan lagstiftning innebär i sig inte någon inskränkning av dem. Men det avgörande är karaktären av denna lagstiftning. Det är uppenbart att lagstiftaren kan skapa sådana regelsystem, som i realiteten kränker och upphäver fri- och rättigheterna. Grundlagsskydd innebär då att en lagstiftning av denna karaktär försvåras. Det kan ske genom att man i grundlagen dels anger lagstiftningens mål och syfte, dels kräver precision i regelsystemet och slutligen också så långt möjligt avgränsar de grunder, som regleringen får använda sig av. Skyddet för de medborgerliga fri- och rättigheterna bör däremot inte sökas i några särskilda procedurregler vid stiftande av allmän lag. Kravet på riksdagsbeslut med kvalificerad majoritet vid rättighetsinskränkande lagstiftning är absurt det innebär i realiteten en legitimering av grundlagskränkningar. En kränkning av folkets demokratiska rättigheter blir förvisso inte smakligare för det att den stöds av en kvalificerad majoritet i . Krigsårens transportförbud mot den kommunistiska pressen genomfördes av de borgerliga och socialdemokratiska partierna gemensamt. Kränkningen av de demokratiska fri- och rättigheterna blev inte mindre för det. Förespråkarna för en sådan procedur för grundlagskränkningar har tydligen EEC-paragrafen som modell. De vill kunna ändra grundlagen i praktiken utan att detta kommer till synes i grundlagstexten. Lagstiftarens handlingsfrihet när det gäller stiftande av allmän lag kan inte begränsas av vare sig procedurregler eller författningsdomstolar. Den reella garantin mot en lagstiftning, som kränker de medborgerliga fri- och rättigheterna, ligger i en aktiv och målmedveten folkopinion, i folkets politiska kamp för sina rättigheter. Endast den kan tvinga lagstiftaren att respektera folkets rättighet. Till dess stöd krävs klara och förpliktande grundlagsstadganden, som definierar rättigheternas innehål], som drar upp gränser för lagstiftningens handlingsfrihet och som inte kan ändras utan mellankommande allmänna val. För iakttagandet av dessa grundlagsstadganden står lagstiftaren till svars inför folket. Om oklarheter råder om en viss lagstiftnings grundlagsenlighet tvingas lagstiftaren att försvara sig inför folkopinionen. Detta bidrar till att förankra de medborgerliga fri- och rättigheterna i folkopinionen. Om lagstiftaren kränker de grundlagsenliga rättigheterna, så kan lagstiftningens auktoritet undergrävas. Detta vore helt välförtjänt och en alltigenom önskvärd konsekvens. Just däri ligger grundlagsskyddet förde medborgerliga fri- och rättigheterna. Vi föreslår därför att de medborgerliga fri- och rättigheterna i kap. 2 ges grundlagsskydd med bindande kraft även gentemot lagstiftningen. I konsekvens därmed föreslår vi också ändringar i 8 kap. 3 § samt utbyte av 1 kap. 7 §. Mot arbetsköparnas envälde på arbetsplatserna - grundlagsfäst strejkrätt och förbud mot § 32! Det kapitalistiska samhällets likhet inför lagen är när den existerar en formell jämlikhet. Medborgerliga rättigheter kan tillerkännas envar, men de reella möjligheterna att utnyttja dessa rättigheter fördelar sig olika. Metallarbetare har inte riktigt samma glädje av tryckfriheten som . Den borgerliga rättvisan tillerkänner envar, rik som fattig, samma rätt att sova under broar. Den skärande kontrasten mellan demokratins principer och klassamhällets realiteter framträder på arbetsplatserna. Demokratin kräver att lagstiftningsmakten tillhör folkvalda representanter. På arbetsplatserna är det ägandet som ger lagstiftningsmakt. Demokrati kräver rätt att uttala och sprida åsikter. På arbetsplatserna kan arbetarna avskedas för agitation, tidningsförsäljning eller flygbladsspridning. Rätten att protestera mot missförhållanden erkänns allmänt. På arbetsplatserna kan protester mot missförhållanden leda till disciplinära åtgärder och avsked. Strejkande arbetare kan dras inför arbetsdomstolen och bötfällas. Strejkande kapitalister kapitalister som vägrar investera sitt kapital, med arbetslöshet som följd döms inte av någon kapitaldomstol. I regeringens förslag till ny regeringsform berörs arbetsplatsernas problem i kapitlet Grundläggande fri- och rättigheter, § 2. Några grundlagsfästa rättigheter är det dock inte fråga om här. Regeringen karakteriserar själv paragrafen som en målsättningsparagraf utan rättsliga konsekvenser. Men också de uttalade målsättningarna är vaga och därmed föga förpliktande. Regeringen tycker att arbetarna bör genom lag eller avtal vara tillförsäkrade inflytande på arbetsplatserna, den tycker också att arbetarna bör genom lag vara skyddade mot sakligt ogrundade uppsägningar, och den tycker slutligen att detta dess tyckande skall skrivas in i grundlagen. Om strejkrätten, som glömdes bort i grundlagberedningen, tycker den däremot inte alls. Trovärdigheten i denna allmänt hållna deklaration bör bedömas mot bakgrunden av att socialdemokratin tillsammans med de borgerliga partierna upprepade gånger avslagit motioner om förbud mot § 32. När det gäller de arbetandes rättigheter gentemot arbetsköparna räcker det inte med fromma förhoppningar. Vi kräver grundlagsskydd för rätten att organisera sig fackligt och politiskt; rätten att på arbetsplatserna bedriva agitation, propaganda och mötesverksamhet; rätten att genom de fackliga organisationerna förhandla i alla frågor; rätten att tillgripa strejk. I grundlagen bör vidare inskrivas att avtal eller föreskrifter, som inskränker dessa rättigheter, skall förbjudas i lag. Som en omedelbar konsekvens av detta grundlagsstadgande bör § 32 i lag förbjudas och § 4 i kollektivavtalslagen samt § 3 i statstjänstemannalagen och § 2 i kommunaltjänstemannalagen upphävas. Maktförhållandena på arbetsplatserna avgörs av kampen mellan kapital och arbete. Makt på sina arbetsplatser måste de arbetande själva erövra. Endast socialismen kan garantera dem denna makt. Men det av oss föreslagna grundlagsstadgandet kan åtminstone försvåra för klasslagstiftning och arbetsdomstol att som direkt understödja och befästa arbetsköparnas diktatur över arbetsplatserna. Det kan därmed tjäna som ett verktyg i kampen för att bryta upp fabriksportarna för de demokratiska fri- och rättigheterna. Avgörande är därvid att strejkrätten erhåller grundlagsskydd. Som inledning till kapitlet om Grundläggande fri- och rättigheter föreslår regeringen ytterligare en målsättningsparagraf, där det heter, att samhället skall verka för rättvisa och jämlikhet, och att varje medborgare bör ha rätt till utbildning, arbete och social trygghet. Vi är i och för sig inte motståndare till att allmänna målsättningar formuleras i grundlagen. De saknar visserligen rättsverkan, men de kan ha en allmänt förpliktande kraft, som kan stödja utkrävandet av politiskt ansvar. Men den av regeringen föreslagna formuleringen förpliktar ingen och till ingenting. Rättvisa och jämlikhet är allmänna honnörsord som alla använder men om vars innehåll det råder diametralt motsatta uppfattningar i klassamhället. Och denna i och för sig intetsägande uppmaning riktas i regeringens förslag inte till de politiska partierna eller andra organisationer, inte heller till riksdag, regering, eller myndigheter utan till samhället det kapitalistiska samhälle där storbolagen i sin jakt efter profit ständigt trampar det som de arbetande kallar rättvisa och jämlikhet under fotterna. Den av regeringen föreslagna paragrafen har därmed fått ett ytterst tvetydigt innehåll. Vi delar målsättningen om varje medborgares rätt till arbete, utbildning och social trygghet. Vi föreslår att i regeringsformens kap. 2 § 1 dessa målsättningar på ett realistiskt sätt sammankopplas med ett erkännande av den kraft som kan förverkliga dem: folkets kamp mot utsugning och klassförtryck och för nya samhällsförhållanden. I regeringsformens kapitel 1, första paragrafen, slås som statsskickets grundval fast att all offentlig makt i utgår från folket. Detta är önskvärt, men så är inte fallet. Den offentliga makten vilar på de ekonomiska grundvalarna för samhället, på det av storfinansens och andra kapitalister ägda näringslivet. Den offentliga makten slår vakt om egendomsförhållandena. Den skyddar kapitalets makt men är också beroende av kapitalägarnas beslut, beroende av det kapitalistiska näringslivets konjunkturer, av den fördelning av resurserna näringslivets ägare beslutar eller kampen mellan klasserna avgör. Endast en mindre del av de offentliga maktorganen utgår från folket eller är underställda folkets kontroll. Den första paragrafen bör därför ges karaktären av en målsättningsformulering. Den får inte ge upphov till illusioner om att sakernas tillstånd är annat än vad det är. Den måste därför uttrycka en strävan, att den offentliga makten bör utgå från folket. I regeringens förslag till grundläggande fri- och rättigheter finns en paragraf att enskild bör vara tillförsäkrad ersättning enligt grunder som bestäms i lag om hans egendom exproprieras. Denna paragraf bör utgå. Storfinansens egendom i banker, storbolag, mark och naturrikedomar skall konfiskeras och bli samhällelig egendom. Den skall inte ha grundlagsskydd. Det är de arbetande som skapat storfinansens rikedomar. De har rätt att församhälleliga det de skapat.