ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FW02300 · 1973-01-23 00:00:00 — om förbättrad anställningstrygghet för korttidsanstälida lärare vid universitet och högskolor. En mycket stor del av undervisning, administration och forskning vid universitet, högskolor och andra vetenskapliga institutioner omhänderhas av extra lärare, dvs. huvudsakligen amanuenser, assistenter och extra lektorer. Huvudparten av dessa lärare är förordnade vanligen men i många fall på ännu , t. ex. en termin eller t. o. m. några månader. Av olika skäl blir förordnandena ofta klara mycket sent, inte sällan först när den termin under vilken tjänstgöringen skall ske redan börjat. Detta är en ur olika aspekter föga tillfredsställande ordning. För den enskilde individen medför de rådande anställningsförhållandena en hög grad av osäkerhet. Vederbörande vet ofta inte från termin till termin om han eller hon kan påräkna förnyad anställning. Detta medför ekonomisk otrygghet för den enskilde, försvårar planeringen av de vidare studierna och komplicerar valet mellan fortsatt utbildning och yrkesarbete utanför universiteten. För institutionerna försvåras den interna lärarutbildningen, det pedagogiska utvecklingsarbetet och den mera långsiktiga planeringen av utbildning och forskning vid institutionerna av ovissheten om vilka personer som kommer att vara engagerade vid vederbörande institution under ett något längre tidsperspektiv. En ökad ordinariesättning av lärartjänster vid universiteten kan endast delvis lösa här berörda problem. Det är enligt vår mening angeläget att det även finns ett betydande antal extra tjänster som rekryterings- och utbildningstjänster. Men det bör vara möjligt att i betydande grad öka anställningstryggheten för de extra lärarna, vilket skulle vara till gagn såväl för de enskilda individerna som för arbetet vid institutionerna. Detta bör man kunna uppnå genom en förlängning av förordnandetiden, exempelvis i form av treårsförordnanden eller tillsvidareförordnanden utan särskild tidsbegränsning. Med hänvisning till det anförda föreslår vi att hemställer hos Kungl. om snara åtgärder för att förbättra anställningstryggheten för de korttidsanställda lärarna vid universitet och högskolor. () ()
mot · FW02301 · 1973-01-23 00:00:00 — av m. fl. angående den sexologiska forskningen, m. m. I har systematiserad sexologisk forskning inte tillnärmelsevis hållit jämna steg med den jämförelsevis avancerade lagstiftningen på området. Forskning bedrivs visserligen på hög nivå på olika håll i landet i bl. a. reproduktionsbiologi och genetik. Men staten har inte genom någon samordnad instans överblick över vilken forskning som bedrivs, vilka resultat den ger och hur resultaten förs ut i praktiken. Forskningen har avancerat långt på vägen mot att tillgodose behovet av goda preventivmedel. Men när det gäller samlevnadsproblematiken i stort, sedd främst ur sociologiska och psykologiska aspekter, är bristerna dock påtagliga. av så kallade frågespalter m. m. rörande sexualliv och samlevnad pekar på att det finns stora risker för en privat kommersialisering på ett område, där samhället inte känt sitt fulla ansvar. Man kan alltså profitera på människors svårigheter och problem inom sexuallivet. finns obligatorisk sexualundervisning i . Undersökningar, utförda bl. a. för USSU, visar emellertid att många elever får mycket bristfällig undervisning. Många lärare upplever fortfarande sexualundervisning som besvärande, vilket ofta beror på otillräcklig utbildning. Biologilärare och andra lärarkategorier, som handhar sexualoch samlevnadsundervisningen, men också skolsköterskor och -kuratorer är i stort hänvisade till de sexologikurser sorn anordnas av , , vars resurser inte på långt när täcker behovet av kurser. Det finns ett starkt samband mellan sexuell upplysning och frigörelse, jämlikheten mellan könen och politisk reformpolitik. För att tillfredsställande fullfölja en reformpolitik inom detta område behöver samhället samordna sina insatser. Detta kan lämpligen ske genom att ett speciellt institut inrättas för forskning, utbildning och upplysning på sexualoch samlevnadsområdet. En tänkbar utformning av ett dylikt institut har skisserats på bilaga 1. En möjlig utformning av institutet är att det till en början och under uppbyggnaden knyts till en socialmedicinsk institution. Till detta kan också knytas, som ju har en mångårig verksamhet och erfarenhet på sexual- och samlevnadsområdet. Det är nämligen synnerligen angeläget att verksamheten med hänsyn till sitt innehåll får tvärvetenskaplig karaktär. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos Kungl. hemställer om en utredning i syfte att samordna forskning, utbildning och upplysning på sexual- och samlevnadsområdet till ett institut. Psykiatri Psykologi Sex,avvikelser Sociologi Soc,medicin , utbildn och upplysning på sexual- och samlevnadsområdet
mot · FW02302 · 1973-01-19 00:00:00 — av m. fl. om utökad särskild undervisning för handikappade barn. Trots vidgade möjligheter ställs många barn på grund av olika former av handikapp utanför den undervisning de har möjlighet att tillgodogöra sig. Speciellt svår är situationen för de barn som har flera handikapp, t. ex. förutom psykisk efterblivning, epilepsi och rörelsehinder. Omsorgsstyrelsen inom landstingen svarar för deras utbildning. Ofta vårdas barn med komplicerade handikapp i hemmen, vilket från många synpunkter är bra. I hemmen har de enligt skolstadgan 5: 47 rätt till särskild undervisning enskilt . Dessa timmar räcker ofta inte för att ge dem den undervisning de skulle kunna tillgodogöra sig. Dessutom är antalet timmar bundet till veckorna så att man inte kan utöka antalet om barnet varit sjukt veckan innan. Målsättningen att skapa drägliga livsvillkor för de handikappade innebär enligt vår uppfattning att ökade insatser måste göras för att bereda dessa människor bättre utbildningsmöjligheter. En otillräcklig undervisning minskar deras möjligheter att leva ett någorlunda normalt liv. bör få i uppdrag att undersöka de ekonomiska och organisatoriska konsekvenserna av att utöka särskild undervisning enskilt för handikappade. Under hänvisning till ovanstående hemställs att hos Kungl. Maj:t begär att ges i uppdrag att undersöka kostnader och konsekvenser av en utökad särskild undervisning för barn med komplicerade handikapp med målsättning att ge dem i jämförelse med andra grupper likvärdiga utbildningsmöjligheter. () i Ulfsbyn
mot · FW02304 · 1973-01-23 00:00:00 — av m. fl. om inrättande vid av en professur i socialrätt. har i sina petita understrukit behovet av en professur i socialrätt. Något förslag har inte framlagts av Kungl. Maj:t. Motionsyrkanden i ärendet senast i motionerna 1972: 1127, 1150 och 1153 har avslagits under hänvisning till utredningsarbete inom U 68. Utskottet har förklarat sig vara ense med motionärerna i bedömningen av den socialrättsliga forskningens betydelse för utbildningen av jurister och socionomer och för de lagstiftande och rättstillämpande myndigheterna. Utskottet har också lämnat oemotsagt konstaterandet att varken forskning eller undervisning i socialrätt f. n. kan bedrivas i den utsträckning som skulle motsvara behovet. Det är inte troligt att U 68:s utredningsarbete kan ge grund för annan bedömning. Då uppskoven ter sig allt mera besvärande hemställs att beslutar att vid Lunds universitets juridiska fakultet inrätta en professur i ämnet socialrätt fr. o. m. /74. G. REGNÉLL (m) () () HARCUS BOKTR.STOCKHOLM 1973 730043
mot · FW02305 · 1973-01-23 00:00:00 — av herrar Richarson och i om liberalare regler för anordnande av vuxenutbildning. Den kraftiga satsningen på vuxenutbildning utgör ett av de värdefullaste inslagen utbildningspolitik. orättvisor har därigenom i någon mån mildrats. Den besvärliga arbetsmarknadssituationen och de dystra framtidsutsikterna på vissa yrkesområden har emellertid lett till ett svalnat intresse och en stagnerande tendens inom vuxenutbildningen. Ett vikande intresse för vissa ämnen har också noterats som en följd av de vidgade möjligheterna för personer att studera vissa ämnen vid universitet. Denna reduktion av elevantalet drabbar av naturliga skäl främst de mindre kommunerna där det kan vara svårt att uppfylla vuxenutbildningsstadgans krav på att kurs endast får påbörjas om antalet elever beräknas varaktigt uppgå till lägst 12 (22 §). Även om dispens under vissa omständigheter kan medges från detta krav under ett andra år, synes det vara rimligt att i rådande situation sänka minimikravet till förslagsvis 8. beslut om att ytterligare 100 kurser skulle få anordnas med lägst 8 deltagare utanför allmänna stödområdet uppfyller inte enligt vår mening kravet på en vuxenutbildning möjlig att nå för alla. Vuxenutbildningsstadgan bör kompletteras dithän att det ges generell rätt att inrätta kurser med minimiantalet åtta deltagare i alla orter utanför g-ort. Med stöd av det ovan anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t hemställer om ändring av vuxenutbildningsstadgans 22 § i enlighet med vad som i motionen anförts. () ()
mot · FW02306 · 1973-01-23 00:00:00 — av herrar och i om åtgärder för att förhindra nedläggning av skolor i glesbygd. Det reformarbete i fråga om skolväsendets syfte och organisation liksom den fortlöpande koncentrationen av befolkningen till tätorter har medfört att ett stort antal skolor i landet lagts ned. finns dock kvar flera små glesbygdsskolor, som på ett utomordentligt sätt ger elever på låg- och mellanstadier en god skolgång. Att dessa skolor fyller en stor uppgift har också med all tydlighet visats de gånger en nedläggning av en sådan skola blivit aktualiserad. Det senaste exemplet på detta har varit i kommun. har vidare ett flertal undersökningar och forskningar visat att mindre skolor erbjuder en bättre såväl pedagogisk som social miljö för eleverna, speciellt på låg- och mellanstadierna. Som exempel kan nämnas den av utförda undersökningen om sambandet mellan skolornas storlek och skoltrivsel. Bestämmelserna i skolstadgans 5 kap. 18 § reglerar inrättandet av klasser och lärartjänster vid dessa skolor. Dessa bestämmelser är emellertid inte av den karaktären att de statliga utbildningsresurserna låter sig smidigt anpassas till de skiftande situationer och behov som föreligger vid dessa skolor. Enligt vår mening bör därför länsskolnämnd bemyndigas att av särskilda skäl, sammanhängande med frågan om samhällsservice i glesbygd, medge bibehållande av viss klasstyp samt lärartjänst utan hinder av bestämmelserna i 18 § nämnda kapitel av skolstadgan. Vidare anser vi med hänsyn till att avvikande klasstyper (B3 och olika varianter) även kommer att förekomma såsom framgår av skolstadgans 5 kap. 15 § att länsskolnämnd bör bemyndigas att inom en för respektive län angiven kostnadsram medge särskild förstärkningsanordning till sådana avvikande klasser som har en särskilt ogynnsam undervisningssituation. Det kan gälla avvikande klasstyp: i vilken elever från samtliga årskurser undervisas, elevantalet är stort eller åldersfördelningen ojämn. Vidare kräver undervisningen i engelska i nämnd klasstyp muntliga språkövningar med varje årskurs för sig. Förstärkningsanordningen bör utgå i form av speciella resurstimmar under beaktande av bl. a. ovannämnda förhållanden. Med hänvisning till ovanstående föreslår vi att hos Kungl. 1. att Kungl. Maj:t bemyndigar länsskolnämnd att medge bibehållandet av klasstyper och lärartjänster i glesbygdsskolor i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att Kungl. bemyndigar länsskolnämnd att tilldela s. k. avvikande klasstyper i glesbygdsskolor speciella resurstimmar för att vissa ogynnsamma undervisningssituationer skall kunna elimineras. () () 1* 1973.
mot · FW02311 · 1973-01-19 00:00:00 — angående straffansvaret enligt vägtrafikförordningen för gående i vissa fall. Allmän enighet torde råda om att bestämmelser för medborgarna, som ej åtlyds, gör mer skada än nytta. Detta gäller särskilt om de är försedda med straffsanktion men trots detta opåtalt överträds i betydande omfattning. En sådan bestämmelse återfinns i vägtrafikförordningen 40 § 1 mom. 1 st., i vilket stadgas att gående skall tillämpa trafiksignal för fordonstrafik. Enligt 67 § 2 st. straffas med hänvisning till detta moment gående, som går mot rött ljus, med böter, högst femhundra kronor. Bestämmelserna infördes i samband med de ändringar i vägtrafikförordningen som behandlades av , bl. a. för att underlätta övergången till högertrafik. Men redan från tillkomsten rådde tveksamhet om straffbudet. Tredje lagutskottet uttalade sålunda (3LU 1966:1, s. 29): De av departementschefen i nu förevarande avseenden framlagda förslagen om skyldighet att använda övergångsställe och förbud att gå mot rött sken har också sin motsvarighet i Cemtreglerna. Det är emellertid också av vikt att lagreglerna så utformas att de i praktiken efterlevs och att respekten, inte minst i fråga om förbudet att gå mot rött sken, kan upprätthållas. För tillgodoseende av de sistnämnda synpunkterna torde, utan att man gör avsteg från nyssnämnda internationella regler, kunna ifrågasättas om icke de i prodpositionen föreslagna ansvarsbestämmelserna bör modifieras på så sätt att ansvarsfrihet skall kunna komma i fråga då förseelsen med hänsyn till de särskilda trafikförhållandena är av ringa beskaffenhet. Närmast avses härmed sådana i motionerna 1:589 och 11:730 angivna fall då någon passerat gata i närheten av övergångsstället eller gått mot rött sken fastän något motorfordon inte funnits inom synhåll, t. ex. eller mitt i fridfulla bostadsområden. I sammanhanget vill utskottet i likhet med departementschefen och flera remissinstanser understryka vikten av att signalgivningen utformas med större hänsyn till gångtrafikanterna. Straffbestämmelsen kom likväl att i oförändrat skick tagas med i förordningen, sannolikt främst av oro inför omläggningen till högertrafik. Men utskottets uttalade farhågor har i hög grad besannats. Bestämmelsen efterlevs ej i praktiken i stor utsträckning, och respekten för trafikreglerna över huvud taget minskas därmed. Tiden synes därför vara inne för en uppmjukning av stadgandet. Detta kan ske på olika sätt. Utskottet hade ett förslag: om förseelsen med hänsyn till trafikförhållandena är av ringa beskaffenhet. En annan möjlighet är att låta straffbestämmelsen gälla endast om fordon hörs eller syns. Under alla förhållanden får en uppmjukning ej leda till att trafiksäkerhetens krav åsidosätts. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig författningstext. Med åberopande av det ovan anförda får jag härmed hemställa att beslutar att straffbestämmelsen i 67 § 2 st. vägtrafikförordningen ändras så att gående, som går mot rött ljus, icke ovillkorligen skall straffas.
mot · FW02315 · 1973-01-18 00:00:00 — av m. fl. om kompetensbevis för mopedförare, m. m. har nära 200 personer omkommit i trafiken i cykel- och mopedolyckor. En stor del av dem hade med all säkerhet kunnat räddas om de som mopedförare hade varit utrustade med hjälmar. En finsk undersökning, utförd av trafikundersökningsnämnderna, utredde trafikskador med dödlig utgång, i vilka moped eller motorcyklar varit inblandade. De skadades antal uppgick till 2 1 55 och de döda till 66. Den vanligaste dödsorsaken var skallskada, och dessa hade så gott som samtliga inträffat i samband med sammanstötning med annat fordon. En sammanfattning av de mopedskador som utretts av undersökningsnämnderna visar att mopedisterna är ensamma vållande vid trafikolyckor samt att den vanligaste orsaken till olyckan var observationsfel. Mer än hälften av de mopedister som var ensamma vållande till olyckan var av flera personer olämpliga att framföra moped på grund av bristande kunskaper. En tredjedel av dödsfallen hade kunnat räddas med skyddshjälm. Några liknande undersökningar som de finska föreligger inte i , men man kan ha anledning att förmoda att förhållandena är ganska likartade i vårt land. Två faktorer skulle således radikalt kunnat minska dödsolyckorna med moped. För det första: obligatorisk användning av skyddshjälm, för det andra: en utökad obligatorisk utbildning, avslutad med kompetensbevis för tillstånd att framföra moped. Sedan bestämmelserna om mopeden som ett körkortsfritt fordon infördes har trafikintensiteten avsevärt förändrats, varför det finns anledning att på nytt pröva frågan om kompetensbevis. Tekniskt sett skulle detta inte behöva innebära några svårigheter, eftersom den undervisning som fordras för detta med fördel skulle kunna förläggas till åttonde årskurs, där redan nu trafikundervisning bedrivs. Genom att denna undervisning då blir målinriktad mot ett kompetensbevis blir den motivationsskapande och effektiv på ett helt annat sätt än den nuvarande ganska strukturlösa trafikundervisningen. Under förutsättning att bestämmelser utfärdas om kompetensbevis för moped och obligatorisk skyddshjälm för mopedisten bör frågan om en ändring av maximihastigheten för moped . En sådan ändring skulle då vara sakligt försvarbar. Psykologiskt sett skulle det bland mopedisterna vara lättare att vinna gehör för tanken på hjälm och kompetensprov, om den sätts i relation till en högre hastighet. Med hänvisning till ovanstående hemställs att beslutar att hos Kungl. Maj:t begära förslag till ändring i vägtrafikförordningen, så att stadgande införs om a) krav på kompetensbevis för förande av moped, b) krav på att förare av moped obligatoriskt skall bära skyddshjälm av godkänd typ, c) högsta tillåtna hastigheten för moped ändras från nuvarande .
mot · FW02319 · 1973-01-19 00:00:00 — av m. fl. om forskning rörande valarnas ekologi. Jorden är vårt gemensamma arv, vår gemensamma egendom. Denna sanning har dock en modifikation vi är inte ensamma på jorden och bör endast under stort ansvar för alla de övriga, icke-talande, arterna på jorden sköta dessa gemensamma tillgångar. Detta ansvar får en särskild tyngd när det gäller de stora och enligt uppgift ganska intelligenta djur som befolkar planetens vattenmassor valarna. De är enligt många uppgifter hotade av utrotning, i varje fall en hel del av deras arter, och detta på grund av hänsynslös jakt med alla den moderna teknikens medel. Frågan om valarnas utrotning togs upp vid , och delegaterna kom överens om ett tioårigt moratorium för all kommersiell valfångst. Det land som främst satte sig emot detta i debatten (men i voteringen avstod) var , som därvid framhöll att det inte var vetenskapligt bevisat att ett allmänt moratorium på alla valarter vöre befogat. underströk däremot att det var befogat, att valen med ett riktigt utnyttjande kunde bli en viktig framtida födoresurs samt att valen med all sannolikhet spelade en viktig roll i havens ekologi. Vid Internationella möte i efter i avslogs emellertid kravet på sagda moratorium, varvid vissa länder röstade på annat sätt än i . Vi föreslår , att den svenska FN-delegationen, som en åtgärd till stöd för vidare kamp för valarnas fortbestånd, framställer ett krav på ökade vetenskapliga resurser för att studera valarnas ekologi. Det saknas nämligen de exakta kunskaper om valarnas levnadsförhållanden, som gör att man över huvud taget kan diskutera ett fortsatt kommersiellt utnyttjande av valbeståndet i oceanerna . Om man skall kunna behålla de olika valarterna i så stor omfattning, att de kan fortsätta att leva och reproducera sig, och om man skall veta i vilken grad jakten på dem kan tillåtas utan att de blir utrotade, så att de blir till nytta inte bara för vissa nationer utan för världen som helhet, då fordras mera kunskaper än vi har , och det bör vara FN:s uppgift att skapa det nödvändiga vetenskapliga maskineriet för detta ändamål. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t begär instruktioner till den svenska FN-delegationen om ett krav på intensifierad forskning i valarnas ekologi under FN :s ledning. () () () ()
mot · FW0232 · 1973-01-11 00:00:00 — om rätt till författarersättning för lån från vetenskapliga bibliotek. Författare av litterärt verk har rätt till s. k. författarersättning för utlåning av hans verk vid offentligt bibliotek. Denna författarersättning är emellertid begränsad till utlåning och annan användning vid stifts- och landsbibliotek, länsbibliotek, skolbibliotek och folkbibliotek. Enligt vår mening bör ersättningen utsträckas till att gälla alla offentliga bibliotek, således även de s. k. vetenskapliga biblioteken, främst universitetsbiblioteken. Vid de vetenskapliga biblioteken gäller i allmänhet vissa begränsningar i rätten till hemlån av s. k. skönlitteratur. Utlåningen vid dessa bibliotek avser därför främst vetenskaplig litteratur och annan facklitteratur. Det förefaller oriktigt att författare av verk av det sistnämnda slaget i praktiken skall behandlas på annat sätt än skönlitterära författare. Fastställandet av utlåningens omfattning bör också här kunna ske genom veckoundersökningar av stickprovskaraktär. De administrativa svårigheter som kan vara förenade med motionens förslag kan därför knappast vara oöverstigliga. Den kostnadsundersökning som kan följa av ett bifall till motionen torde bli ganska måttlig eftersom antalet lån av vetenskaplig och annan facklitteratur i flertalet fall är så få att den nedre gränsen för erhållande av författarpenning icke överskrides. Motionskravet är således i sin helhet motiverat av en önskan om jämställdhet mellan författare till verk av olika slag. Med anledning av det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t hemställer om en sådan ändring av 3 § kungörelsen angående att rätten till författarpenning utsträckes till att gälla även vetenskapliga bibliotek. () PER () GOTAB 73 3081 S 1973