mot · FW021975 · 1973-05-02 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:115 med förslag till åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. Moderata samlingspartiet har framhållit att effektiva åtgärder måste insättas för att bryta den oroande brottsutvecklingen. Partiet har också under en följd av år föreslagit att en kriminalpolitisk kommitté skulle tillsättas med uppgift att framlägga förslag till brottsförebyggande åtgärder. Regeringens beslut att tillsätta en brottskommission tillgodosåg dessa önskemål. Anmärkningsvärt är emellertid den återhållsamhet som i detta hänseende karakteriserar statsverkspropositionens förslag i jämförelse med de offentliggjorda direktiven för brottskommissionen. Detta förhållande i förening med den omständigheten att den socialistiska riksdagsmajoriteten så sent som avfärdade förslag om en parlamentarisk kommitté tyder på att regeringen års val plötsligen ansett sig tvingad att göra en kriminalpolitisk helomvändning. Maj:ts proposition 1973:115 framläggs nu förslag till förstärkta insatser för att förebygga och bekämpa brott och för att förbättra den allmänna ordningen. Propositionen baseras på brottskommissionens förslag. Från vissa synpunkter får propositionen ses som ett tillgodoseende av yrkandena i moderata samlingspartiets partimotion 1973:241. I andra hänseenden kvarstår skiljaktigheter i uppfattning. I den grundläggande frågan om normbildningens betydelse som brottsförebyggande faktor synes meningarna fortfarande vara delade. Enligt vår bedömning måste all lagstiftning bygga på allmänt omfattade normer och värderingar; det är en förutsättning för att respekten för lagen skall kunna upprätthållas. Saknas den grundläggande värdegemenskapen återstår endast övervakning och straffhot som medel att trygga laglydnaden. Men i ett demokratiskt samhälle är det varken önskvärt eller möjligt att genom skärpta kontroll- och straffregler åstadkomma en tillfredsställande åtlydnad av lagar som inte uppbärs av ett allmänt rättsmedvetande. Samhällsutvecklingen i har skett på grundval av värderingar med rötter i kristendom och humanism. När dessa sätts i fråga, när tidigare allmänt erkända normer upplöses utan att ersättas av nya, blir följden oundvikligen osäkerhet och otrygghet och en tilltagande laglöshet. Enligt vår mening utgör den allmänna normupplösning som kännetecknar samhället en grundläggande orsak till den tilltagande brottsligheten. Därmed har respekten för de regler som uppställts för att underlätta och garantera ett friktionsfritt umgänge medborgarna emellan försvagats. Även statsmakterna har genom sin politik medverkat till att bryta ned tratitionella värden och livsmönster. Som exempel härpå har vi i vår partimotion nämnt inställningen till religionsundervisningen, den successiva urholkningen av familjens ställning, avskaffandet av i stort sett alla traditionella ordningsregler i skolan samt oviljan att stödja myndigheter som har till uppgift att upprätthålla rättsordningen. Normupplösningen och den därmed sammanhängande kriminalitetsutvecklingen har lett till att solidariteten och lojaliteten olika medborgare emellan har försvagats. Familjens ställning i samhället måste stärkas och föräldrarnas ansvar för barnens fostran understrykas. Skolans ökande disciplinproblem, däribland det tilltagande skolket, måste angripas. Om än förhållandena skiftar i olika delar av landet och även i olika skolor, är situationen i storstadsområdena och på vissa andra håll helt oacceptabel. Ett i system satt skolkande leder till att många skolungdomar kan dras in i en asocial livsföring. Skolan måste därför få möjligheter att bemästra disciplinproblemen och att vidtaga åtgärder för att komma till rätta med skolket. En första åtgärd som bör övervägas är att återinföra närvarolistor samt målsmansintyg om elevs frånvaro. Kommissionen framhåller i betänkandet att brottslighet och ordningsstörande är symtom på social missanpassning. Departementschefen instämmer också i detta betraktelsesätt. En dålig uppväxtmiljö utgör självklart en belastning. Detta är dock inte det avgörande skälet till den tilltagande ungdomsbrottsligheten. Miljöns betydelse för individen får inte framhävas på sådant sätt att den enskildes ansvarskänsla undergrävs. En viktig orsak till att så många ungdomar hamnar i en asocial livsföring är enligt vår mening många myndigheters underlåtenhet att vidtaga åtgärder för att hejda en begynnande brottslighet. Många ungdomar kan begå brott efter brott i en lång kedja utan annan reaktion från sociala myndigheters sida än att utredning företas. Kommissionens uttalande att en effektivisering av polisverksamheten i ökad utsträckning måste kombineras med åtgärder som syftar till att lösa bakomliggande sociala problem är visserligen riktigt, men därutöver krävs att samhället vidtar effektiva åtgärder för att ingripa på ett tidigt stadium mot ungdomar som börjar begå brott. Vi vill understryka vikten av ett förtroendefullt samarbete mellan polis och socialvård. Flertalet socialarbetare utför ett utomordentligt engagerat och positivt arbete, präglat av personligt intresse för uppgiften. På vissa håll och framför allt inom råder emellertid icke godtagbara förhållanden inom socialvården. Både från polis och åklagarhåll har allvarlig kritik riktats mot vissa barnavårdsnämnder, och JO har funnit grund för liknande anmärkningar och vid upprepade tillfällen framfört sin oro över de växande ungdomsproblemen i våra större städer, i synnerhet i . Vi delar den uppfattning som reservanten i kommissionen framfört att Kungl. Maj:t bör ge i uppdrag att skyndsamt utreda huruvida barnavårdsnämndernas verksamhet står i överensstämmelse med intentionerna i gällande barnavårdslag och därvid särskilt klarlägga huruvida det finns vissa tjänstemän som åsidosätter dessa. Samhällets åtgärder mot ungdomsbrottsligheten måste sättas in på ett tidigt stadium och så snabbt som möjligt. Redan nu gällande bestämmelser medger att brott begångna av ungdomar kan behandlas med förtur. Trots detta har väntetiderna blivit oacceptabelt långa, bl. a. därför att antalet ungdomsbrottslingar ökat i snabb takt. Vi har i den tidigare partimotionen föreslagit införandet av någon form av jourdomstolar, åtminstone i storstadsområdena. Vi har med tillfredsställelse noterat att kommissionen föreslår att frågan om inrättande av jourdomstolar eller en på annat sätt förenklad brottsmålsprocess blir föremål för utredning. Enligt vår mening bör också övervägas om inte någon form av kortvarigt frihetsberövande för unga lagöverträdare kan införas i strafflagstiftningen. Ett sådant reaktionssystem finns i flera andra länder. Ett tidigt insatt sådant frihetsberövande skulle i många fall vara en mera human och mindre skadlig åtgärd än fängelse. Vi föreslår därför att en utredning tillsätts med uppgift att framlägga förslag till hur ett kortvarigt frihetsberövande skall utformas. I partimotionen har vi framhållit det motiverade i att söka uppskatta kostnaderna för brott som direkt drabbar enskilda människor. Kommissionen framhåller med hänvisning till de diskussioner som pågår härom inom samarbetsorganet för ADB inom rättsväsendet att vi vet alltför litet om dessa kostnader och att pågående arbete för att söka bilda sig en uppfattning om dessa bör intensifieras. Vi instämmer i detta. Kritik har riktats mot den bristande planeringen av polisverksamhetens utbyggnad. kan konstateras att propositionens på brottskommissionens synpunkter grundade förslag i allt väsentligt är ett uttryck för ett nytänkande från regeringspartiet som måste hälsas med tillfredsställelse. Förslaget om en treårsplan för en förstärkning av polisens resurser innebär ett bifall till vår partimotions yrkande i denna del. Genom treårsplaneringen vinns också den fördelen att förstärkningarna kan ske i takt med utbildningskapacitet och rekryteringsunderlag. Om resursförstärkningarna för treårsperioden blir så pass stora att polisen får möjlighet till effektiva brottsbekämpande insatser, kan vi nu frånträda vårt yrkande i partimotionen om 760 nya polismanstjänster och påyrkar för vart och ett av de kommande tre budgetåren 500 nya polismanstjänster. Propositionens förslag om 400 nya polismanstjänster per budgetår innebär inte en tillräckligt stor ökning om den sätts i relation till tidigare beslutade utökning av antalet polistjänster. Eftersom det ej har kunnat visas att hinder från utbildningseller rekryteringssynpunkt möter mot den av oss föreslagna förstärkningen av polisväsendet, anser vi att polisväsendet bör tillföras 1 500 nya polismanstjänster för den kommande treårsperioden. Kommissionen vill prioritera åtgärder mot den grövre brottsligheten av typ bank- och postrån. Det kan i och för sig vara rimligt med en sådan förtur. Men med den begränsade resursökning som föreslås innebär prioriteringen att viktiga andra krav eftersätts. Samhällets självklara målsättning måste vara att ge polisen resurser att fullgöra en allmänt brottsförebyggande funktion. Det är väl så angeläget att förhindra exempelvis rån och överfall som riktar sig mot enskilda människor, äldre personer, som att komma till rätta med dramatiska bank- och postrån. Den nuvarande låga uppklaringsprocenten beträffande brottsbalksbrotten är helt oacceptabel och beror till stor del på knapphet på polispersonal. Också risken för upptäckt är alldeles för liten. De allvarliga missförhållanden som fått råda inom våra storstadsområden kräver särskilda insatser. Tunnelbanebevakningen och insatser i cityområdena är angelägna. I detta sammanhang uppkommer frågan om rekryteringen till storstadspolisen. Ett ökat antal befordringstjänster för storstadspolisen kan vara ägnat att främja rekryteringen av polismän. Polisbristen är emellertid inte enbart ett storstadsproblem. Den är kännbar även i mindre städer och på landsbygden. Både när det gäller att fullgöra servicefunktioner och när det gäller att i praktiken fungera brottsförebyggande måste polis ha möjlighet att komma tillstädes inom rimlig tid. Denna målsättning bör gälla för hela landet. Många människor känner osäkerhet därför att avstånden till närmaste polisstation väsentligt ökar. I samband med förslagen om sammanslagning av vissa polisdistrikt har uttalat att en ändrad distriktsindelning inte får leda till att allmänheten i vissa områden får en sämre polisiär service än och att en förstärkning av polisens resurser borde övervägas som ett alternativ i varje särskilt fall då en distriktssammanslagning ifrågasätts. Ett iakttagande av den av anbefallda restriktiviteten måste således leda till en förstärkning på många håll av poliskåren. Propositionens förslag, i varje fall för det första budgetåret, torde inte ge utrymme för förstärkning av polismanstjänsterna för ett betydande antal polisdistrikt. Skall dessutom önskemålet om ökad fotpatrullering och ett ökat antal tjänster som kvarterspolis få ett meningsfullt innehåll, måste antalet polismanstjänster ytterligare utökas. Kommissionen har inte anslutit sig till önskemålet om att också på landsbygden en liknande personlig anknytning mellan polis och allmänhet skulle eftersträvas, genom att polismännen får sig tilldelade vissa ansvarsområden med tjänstgöring förlagd i första hand till dessa. Vi beklagar detta. För att möjliggöra en decentraliserad polisverksamhet mindre polisdistrikt och kvarterspolis fordras en ökning av polismanstjänsterna utöver vad som föreslås i propositionen. Även mot bakgrund av den ökade internationella brottsligheten, speciellt narkotikabrottsligheten, är det viktigt att vårt land skärper ordningshållningen, så att inte längre framstår som attraktivt för detta slags brottslighet. Vi föreslår därför att polisväsendet för kommande treårsperiod förstärks med 1 500 polismanstjänster fördelade på 500 per budgetår. Enligt vår mening bör fördelningen inte låsas vid det angivna antalet utan anpassas efter då rådande förhållanden. De lagändringar som genomfördes och 1971 i och tryckfrihetsförordningen och som i stort sett gick ut på att upphäva straffbestämmelser i fråga om sårande av tukt och sedlighet mötte starkt motstånd från dåvarande . I motioner, utskottsreservationer och i kammardebatterna framhöll talesmän för partiet att olyckliga konsekvenser var att förutse. I reservationen 2 till KU 1970:39 hette det bl. I fråga om föreställning på enskilt område skulle det bli straffritt att mot betalning för publik arrangera samlag, förevisning av sexuella perversiteter eller våldsscener av sadistisk karaktär. T. o. m. föreställningar av denna art, speciellt arrangerade för ungdomar, skulle bli straffria. Samlag på offentlig plats, i parker och på gator, skulle ej bli föremål för ingripande annat än som förargelseväckande beteende. I TV skulle varje slag av föreställning, även pornografisk, bli utan straff, om föreställningens karaktär i förväg tillkännagivits. De anförda exemplen är enligt utskottets mening tillräckliga för att visa att propositionen inte kan godtagas i sin föreliggande utformning. Konsekvenserna har emellertid blivit värre än vad som då kunde förutses. En omfattande pornografisk verksamhet har vuxit fram genom bl. a. sexaffärer, sexklubbar och poseringsateljéer. Gång efter annan har från moderata samlingspartiets sida dessa företeelser påtalats, och icke minst har det konstaterats att i synnerhet sexklubbarnas verksamhet är ett underlag för brottslighet av skiftande slag. Kvinnor och ungdomar, som utnyttjas i sammanhangen, kan riskera social och bestående missanpassning. I direktiven för brottskommissionen togs äntligen denna fråga upp, och kommissionen bekräftar i sin rapport det allvarliga läget: Det material som har ställts till kommissionens förfogande främst från polisens sida bestyrker att sådana missförhållanden förekommer i samband med såväl sexklubbs- som poseringsverksamhet. Koppleri, främjande av otukt, olovlig rusdrycksförsäljning, narkotikabrott och häleri eller olovlig befattning med avseende på stulna eller insmugglade partier av cigaretter och spritdrycker är exempel på brott som avslöjats i samband med denna verksamhet. Även stöld, rån, misshandel och olaga hot förekommer mot både kunder och personal. Det kan vidare misstänkas att åtminstone en del av de betydande inkomster som sexklubbs- och poseringsverksamheten ger utnyttjas i kriminellt syfte. Enligt vad kommittén inhämtat har motsvarande erfarenheter gjorts i sedan förbudet mot pornografiska föreställningar upphävdes 1969. De i klubb- och ateljéverksamheten engagerade personerna löper på grund av miljön och det av verksamheten betingade levnadssättet risk att efter hand hamna i asocialitet och kriminalitet. 1 synnerhet poseringsateljéernas verksamhet är ju inriktad på prostitution. Även om denna form av prostitution från vissa synpunkter kan te sig mindre motbjudande än gatuprostitutionen, kan man inte bortse från att utvecklingen sannolikt har lett till en väsentlig ökning av prostitutionens totala omfattning och därmed också av antalet personer som i längden löper risk för social missanpassning. Ytterligare ett med sexklubbarna och poseringsateljéerna förknippat missförhållande, som berörs i direktiven, är att verksamheten ofta medför betydande sanitära olägenheter för kringboende. Man frågar sig onekligen om icke en verksamhet med konsekvenser som de skildrade borde förbjudas. Så torde fallet vara i flertalet kulturländer. vill icke ta detta steg utan föreslår i stället införande av tillståndstvång för pornografisk föreställning, och departementschefen har för framlagt ett förslag till ändring av allmänna ordningsstadgan i detta syfte. Förslaget innebär i denna del ett partiellt förverkligande av önskemål som framlagts från partiets sida gång efter annan. Mot en tillståndsgivning kan invändas att därigenom verksamheten på sätt och vis får auktorisation. Dock skall föreställningar, vid vilka förekommer förråande, sexuella eller sadistiska beteenden, icke få förekomma. Den ideologi som låg bakom lagändringen 1970 och som åberopas i propositionen mot ett totalförbud är att den enskilde i vidaste möjliga utsträckning själv bör få bestämma vilka framställningar i olika media han vill ta del av. Mot bakgrunden av de erfarenheter som kommissionen gjort och kommissionens eget konstaterande anser moderata samlingspartiet att området för den enskildes bestämmanderätt borde göras snävare för att undvika i varje fall en del av påtalade missförhållanden. Det kan inte gärna göras gällande att bevistandet av föreställningar med t. ex. homosexuella eller heterosexuella samlag skulle vara en medborgerlig rättighet, vilken icke får trädas för när. Den svaghet som visats från statsmakternas sida i detta avseende ter sig, mot bakgrunden av de gjorda erfarenheterna, närmast oansvarig. Vi föreslår därför att det förbjudna området vid dessa föreställningar vidgas till att omfatta samlag (s. k. live show, lesbian show). Texten i 21 § andra stycket bör därför vidgas genom tillägg av ordet eller samlag efter beteenden. Beträffande tillståndsgivningen för s. k. porrklubbar i övrigt betraktar vi de nu föreslagna åtgärderna som en försöksverksamhet och förbehåller oss rätten att återkomma sedan förfarandet med tillståndsgivning kunnat prövas i praktiken. behandlar i ett avsnitt vissa frågor inom kriminalvården. Kommissionen hänvisar därvid till beslut angående den kriminalpolitiska behandlingen av vissa kategorier lagöverträdare som dömts till långvariga frihetsstraff. Beslutet innebar att, beträffande personer som dömts till fängelse eller internering med en minsta tid av , skall pröva frågor om permission och anstaltsplacering samt att lagöverträdare som ägnat sig åt grov illegal narkotikahantering eller annan organiserad eller systematiskt kriminell verksamhet inte skall beviljas permission eller förmånen av vård i öppen anstalt i samma omfattning som . Även möjligheterna till villkorlig frigivning efter halva strafftiden borde användas med största återhållsamhet. Enligt vår mening är det , trots att ej förflutit sedan beslutet trädde i kraft, skäl att öppna möjligheter för samma restriktiva bedömning beträffande personer tillhörande ovannämnda kategorier brottslingar, även om de inte döms till så stränga straff som fängelse. Härigenom kan åstadkommas en längre gående differentiering av kriminalvårdsklientelet, vilket är nödvändigt om en human grundsyn beträffande kriminalvården skall kunna bibehållas. Vi föreslår att den nu uppställda gränsen vid fängelse jämkas så att också personer vilka tillhör ifrågavarande kategori hänsynslösa yrkesbrottslingar men har dömts till kortare straff än fängelse kan ifrågakomma för en mer restriktiv kriminalvård. Möjligen kan övervägas att de olika kriminalvårdsräjongerna kan anförtros beslutanderätten beträffande nu ifrågavarande klientel, varvid dock ärendet lämpligen bör underställas respektive . Vid bedömningen av det klientel som skall underställas prövning bör självfallet stor hänsyn tagas till den enskilda individens ställning, sinnelag och relationer. Reglerna bör därför ej tillämpas schematiskt. Vi vill starkt understryka det angelägna i att regelmässigt bereds tillfälle till yttrande. I proposition nr 115 anmäler också socialministern vissa förslag om ökade statsbidrag till vård av narkotikamissbrukare m. m. Vi biträder förslagen. Som förutsättning för statsbidragshöjningarna till vårdcentralerna och behandlingshemmen m. m. bör dock gälla att samhället har en klart uttalad vårdskyldighet gentemot narkotikamissbrukare som saknar sjukdomsinsikt och att en systematisk utvärdering av behandlingsresultaten genomförs. Därest dessa krav icke godtages, föreslår vi att ifrågavarande anslagshöjningar överförs till anslaget Bidrag till familjevård för unga narkotikamissbrukare. Åberopande det anförda hemställes 1. godkänner de riktlinjer för förstärkningarna till polisväsendet under budgetåren 1974/75 och 1975/76 som angetts i motionen, 2. till Lokala polisorganisationen: Förvaltningskostnader för /74 anvisar ett förslagsanslag av 1 , varav . att avräknas mot automobilskattemedlen, 3. till Lokala polisorganisationen: Utrustning för /74 anvisar ett reservationsanslag av , varav . att avräknas mot automobilskattemedlen, 4. hos Kungl. anhåller att texten i 21 § andra stycket allmänna ordningsstadgan ändras på sätt som i motionen föreslås, 5. hos Kungl. Maj:t anhåller att en utredning tillsätts med uppgift att framlägga förslag till en ny påföljd för unga lagöverträdare i form av kortvarigt frihetsberövande, 6. hos Kungl. ger till känna vad i motionen anförts angående permission och anstaltsplacering för vissa brottslingar som dömts till kortare straff än fängelse. PER () i Gäddvik N. () i Trobro G. ()