mot · FW02930 · 1973-01-23 00:00:00 — av m. fl. angående den inhemska proteinproduktionen. Enligt de mål för jordbrukspolitiken som uppställdes av riksdag skall jordbruksproduktionen ha en omfattning som anges i en viss av statsmakterna beslutad självförsörjningsgrad. Självförsörjningsgraden definieras därvid som den totala produktionen av s. k. egentliga jordbruksprodukter uttryckt i procent av den totala konsumtionen, båda angivna i energienheten kalorier. är emellertid jordbruksprodukternas energiinnehåll inte det enda relevanta måttet på deras värde som människoföda. För att födan skall vara fullvärdig måste den innehålla mycket annat, såsom protein, och vitaminer. För var och en av dessa livsnödvändiga beståndsdelar skulle man på samma sätt som för kalorier kunna beräkna en självförsörjningsgrad, vilken ej nödvändigtvis behövde visa sig vara densamma som för energi. På en punkt skulle en sådan beräkning kunna ha stor jordbrukspolitisk betydelse, och det är beträffande självförsörjningsgraden i fråga om protein. Medan födans energiinnehåll ytterst härrör från de gröna växternas assimilation av kol ur atmosfärens kolsyra med solljuset som energikälla, bildas proteinet på annat sätt. En nödvändig beståndsdel av proteinet är kväve. Detta grundämne, som är atmosfärens huvudbeståndsdel, kan emellertid ej i den form det finns i atmosfären omvandlas till protein av högre växter och djur. Däremot kan atmosfärens kväve bindas av bakterier och svampar som växer i samlevnad (symbios) med vissa högre växter. Dessa växter är framför allt vissa foderväxter, såsom vicker, lucern, lupin och klöver. Det genom symbiosen bundna kvävet övergår i protein i växten och kommer människan till godo på omvägen över utfordrad boskap (mjölk och kött). Kvävet blir också till en del kvar i jorden i assimilerbar form och tillgodogörs genom växelbruk, varvid vägen till människoföda går över spannmålsproduktionen. Genom utvecklingen i jordbruket har den inhemska proteinproduktionen delvis ersatts med import. För animalieproduktionen användes i stor utsträckning foder baserat exempelvis på den tropiska sojabönan, vilken liksom våra egna foderväxter bildar protein genom symbios med bakterier. För växtodlingen ersättes växelbruket med monokulturer, där kvävet tillföres som industriellt tillverkad kvävegödsel, exempelvis s. k. Norgesalpeter. Detta kan framställas endast genom starkt energikrävande processer. På grund av denna utveckling inom lantbruket är vår självförsörjningsgrad i fråga om kväve i sådan form att det ingår i biologisk omsättning sannolikt betydligt lägre än för kalorier. Om detta skulle visa sig riktigt, skulle det betyda att vår nuvarande näringsstandard till en väsentlig del uppehälles genom import av värdefullt protein från länder vilkas befolkning lider av brist på protein i sin föda. Till en annan del uppehälles den med en industriell produktion där energikällorna kan komma att sina eller åtminstone stiga i pris. Det synes på grund av de jordbrukspolitiska konsekvenser detta kan medföra nödvändigt att utreda landets självförsörjningsgrad beträffande sådant kväve som ingår i protein och i proteinproduktionen. Kunskap på detta område kan inte erhållas utan en ingående utredning. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning angående självförsörjningsgrad beträffande protein och proteinproduktion. P. O. ()