mot · FW021811 · 1973-04-10 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:41 angående industripolitisk verksorganisation, m. m. De industripolitiska frågorna har handlagts av en rad skilda organ. För den myndighetsutövande funktionen har emellertid i stor utsträckning kommerskollegium svarat, medan industridepartementet haft hand om huvuddelen av den utredande verksamheten. Förslaget angående industripolitisk verksorganisation innebär därför inte att nya uppgifter och funktioner tillskapas. Innebörden är i stället att redan existerande funktioner samlas i ett organ. Enligt vår mening finns det anledning att hälsa denna utveckling med tillfredsställelse. Genom industriverket ges de statliga industripolitiska insatserna en mer rationell organisation, vilket bör ge ökad effektivitet. Vi kan således ansluta oss till huvudlinjerna i förslaget till industripolitisk verksorganisation. I vissa avseenden förordar vi emellertid andra lösningar än de som föreslås i propositionen: frågan om lämplig myndighet för lokaliseringsstödet bör bli föremål för ytterligare utredning, ytterligare 2 milj. kr. bör anslås till företagarföreningarna för företagsservice, bör anslås till försöksverksamhet med statliga bidrag till konsult- och rådgivningsinsatser, 4 tjänster som tekniska företagskonsulter bör inrättas, bör finnas kvar som självständigt institut, statens utvecklingsfond bör inte inrättas. I stället bör styrelsen för teknisk utveckling (STU) ges vidgade uppgifter för vilka 20 milj. kr. ställs till förfogande, 10 milj. kr. bör ställas till företagarföreningarnas förfogande för produktutvecklingslån med villkorlig återbetalningsskyldighet. Förslaget om ett industriverk bygger i huvudsak på betänkandet Näringspolitiken - ny verksorganisation (SOU 1971:69). Huvudtanken bakom detta förslag var att olika uppgifter med anknytning till näringspolitiken skulle samlas i ett verk. I fråga om det finansiella företagsstödet förordade utredningen att kommerskollegiums och uppgifter på detta område skulle föras samman i det 1* 1973. 3 sami Nr 1810-1811 Denna tanke på en samordning av en del av det finansiella företagsstödet avvisas emellertid i propositionen 1973:41. Någon ändring av myndighetsorganisationen i vad gäller lokaliseringspolitiken är inte aktuell enligt departementschefen. Från samordningssynpunkt finns emellertid starka skäl för förslag. Ett mycket stort antal stödformer och speciella kreditinstitut står till framför allt de mindre företagens förfogande. Som närmare berörs i motionen 1973:518 innebär detta otvivelaktigt stora olägenheter för företagen. De måste klarlägga och dokumentera sina kapitalbehov för en lång rad olika institutioner, och ett projekts genomförande blir beroende av ställningstaganden från olika organ. Mot denna bakgrund är en bättre samordning av det statliga och halvstatliga finansiella företagsstödet nödvändig. I en sådan samordning har lokaliseringsstödet sin givna plats. En bättre samordning av det finansiella stödet är emellertid angelägen inte bara från företagssynpunkt. Genom en samordnad handläggning får man ökade möjligheter att kombinera olika finansiella stödformer. Insatserna kan anpassas efter förutsättningarna i det speciella fallet, och en samlad bedömning kan ske utan att flera olika myndigheter behöver kopplas in. Enbart samordningsskäl kan emellertid inte få avgöra vilken myndighet som bör handha lokaliseringsstödet. Tyngst vägande bör i stället vara vilken myndighet som har de bästa förutsättningarna för att handlägga lokaliseringsstödet så att de regionalpolitiska målen uppnås. Utgångspunkten för en sådan bedömning bör vara lokaliseringsstödets inriktning och karaktär. Mellan lokaliseringspolitik och arbetsmarknadspolitik råder otvivelaktigt ett nära samband. I det konkreta fallet utgör de ofta ett nödvändigt komplement till varandra. För att lösa sysselsättningsproblem och skapa arbetstillfällen fordras både arbetsmarknadspolitiska och lokaliseringspolitiska insatser. En lokaliseringspolitisk satsning förutsätter således ofta för att lyckas bl. a. arbetsförmedlings- och omskolningsinsatser. Omvänt kan sysselsättningsproblemen inte lösas med enbart arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Resurser och instrument för en aktiv och offensiv lokaliseringspolitik måste också finnas. Både i fråga om tidsperspektivet och i fråga om insatsernas karaktär finns emellertid betydande skillnader mellan arbetsmarknadspolitiken och lokaliseringspolitiken. Arbetsmarknadspolitiken är i huvudsak inriktad på relativt kortsiktiga lösningar av uppkomna sysselsättningssvårigheter, medan syftet med de lokaliseringspolitiska åtgärderna snarare är att finna lösningar som kan ge varaktig sysselsättning. Det långsiktiga perspektivet dominerar här. De medel som står till förfogande i arbetsmarknadspolitiken tar vidare i första hand sikte på den enskilde individen, medan åtgärderna inom lokaliseringspolitiken riktar sig mot företagen. Som framhåller skiljer sig arbetsmarknadspolitiken och lokaliseringspolitiken också åt i vad gäller det nödvändiga bedöm När det gäller att finna varaktiga lösningar genom livskraftiga företagsetableringar eller företagsutvidgningar är inte kunskaper om arbetsmarknadssituationen avgörande. I stället är det fråga om att kunna bedöma lokaliseringsprojektets ekonomiska avkastning, företagsledningens kompetens, marknadssituationen i stort etc. Också mellan lokaliseringspolitik och näringspolitik råder ett nära samband. Tonvikten ligger i båda fallen på insatser för att skapa permanenta och trygga sysselsättningstillfällen. Detta samband utgör också själva utgångspunkten för förslag att föra över lokaliseringsstödet till industriverket. Vad som krävs är framför allt att ge lokaliseringspolitiken en mer offensiv prägel innebärande att stödåtgärderna närmare inordnas i en aktiv näringspolitik och samordnas med statsmakternas övriga insatser inom området, framhåller utredningen. I detta avseende knyter an till lokaliseringsutredning, som menade att lokaliseringsstödet inte längre bör betraktas som ett i huvudsak sysselsättningspolitiskt medel. Lokaliseringspolitiken bör i stället ingå som en bland många åtgärder för en aktiv näringspolitik och samordnas med statsmakternas övriga insatser på området. Mot denna bakgrund vore det naturligt att det nya industriverket blev huvudman även för lokaliseringsstödet. Inom verket kommer att finnas den sakkunskap och kompetens som fordras för att kunna bedöma dessa frågor. Genom en inplacering i verket understryks vidare lokaliseringspolitikens offensiva prägel som förutsättningar skapas för ett nära samspel mellan industripolitik och lokaliseringspolitik. Genom ett sådant samspel okar enligt vår mening förutsättningarna för att de lokaliseringspolitiska åtgärderna skall bli framgångsrika. Även om vi således finner starka skäl tala för att lokaliseringsstödet bör handhas av industriverket, vill vi i det här sammanhanget inte föreslå någon ändrad myndighetsorganisation. I stället bör frågan om lämplig myndighet för lokaliseringsstödet bli föremål för fortsatt utredning, varvid särskilt samspelet mellan lokaliseringspolitiken och industripolitiken bör ägnas uppmärksamhet. Till de mest angelägna uppgifterna inom näringspolitiken hör att skapa bättre möjligheter för mindre och medelstora företag att utnyttja utomstående experter och specialservice av olika slag, framhöll i en motion till riksdag. I motionen förordades en utbyggnad av företagarföreningarna till regionala serviceorgan för mindre och medelstora företag. Vår avsikt med den föreslagna utbyggnaden var, som framhålls i motionen 1973:513, att ge företagarföreningarna möjlighet att erbjuda företagen ett brett register av tjänster. Förutom att ge bistånd i kreditfrågor borde föreningarna ges resurser för aktiva insatser beträffande företagsutbildning, produktutveckling, marknadsbedömningar etc. Därigenom skapades en serviceorganisation som kunde komplettera företagens egna resurser. Kravet på utbyggnaden av företagarföreningarna upprepas i en partimotion till årets riksdag (1973:513). Den förstärkning av företagarföreningarnas resurser som där begärs syftar i första hand till att förbättra den nuvarande basorganisationen. I motionen aviseras också att förslag om ytterligare förstärkningar, främst för att förbättra företagens möjligheter att utnyttja föreningarna för allmänna konsultationer och företagsanalyser, kommer att tas upp i samband med propositionen om ett industripolitiskt verk. Det förslag angående regional företagsservice som läggs fram i propositionen bygger på ett förslag från Delegationen för mindre och medelstora företag. De åtgärder som föreslås och de medel som anvisas är emellertid avsevärt nedbantade i förhållande till detta förslag, trots att redan delegationens förslag egentligen var starkt nedskuret. Mot denna bakgrund vill vi förorda en uppräkning av anslaget till företagsservice med 2 milj. kr. till sammanlagt 4,5 milj. kr. Medlen bör användas för kostnadsfria allmänna företagsanalyser och uppsökande verksamhet. Bland de åtgärder som Delegationen för mindre och medelstora företag föreslagit är en försöksverksamhet med statliga bidrag till vissa konsult- och rådgivningsinsatser inom ett eller ett par län. Syftet med denna är att stimulera framför allt de mindre företagen att utnyttja kvalificerade konsultinsatser genom att täcka de kontakt- och tröskelkostnader som ingår i varje nytt konsultuppdrag. Förslaget om en begränsad försöksverksamhet har inte tagits upp i propositionen. Enligt vår mening finns starka skäl för att pröva den av delegationen föreslagna vägen för att stimulera de mindre företagens serviceutnyttjande. För dem torde nämligen kostnaderna vid sidan av otillräckliga kunskaper om existerande serviceutbud vara en bidragande orsak till att de utnyttjar externa tjänster i så liten utsträckning. Vi förordar därför att den föreslagna försöksverksamheten kommer till stånd och att anvisar . Vid sidan av en utbyggnad av företagarföreningarna är en regionalisering av verksamheten vid centrala myndigheter med nära anknytning till de mindre och medelstora företagen nödvändig för att åstadkomma en tillfredsställande regional företagsservice. Bland de myndigheter som i ökad utsträckning bör arbeta på regional nivå är SIFU, styrelsen för teknisk utveckling (STU), statens provningsanstalt (SP) samt . Den regionala verksamheten vid dessa myndigheter bör, som också Delegationen för mindre och medelstora företag var inne på, bedrivas i nära samverkan med företagarföreningarna. Särskilda regionkontor utanför föreningarnas ram är enligt vår mening olycklig och bidrar bara till att splittra serviceutbudet. I stället bör de centrala organen för sin regionala verksamhet kunna utnyttja företagarföreningarnas resurser och utforma sina insatser i nära samverkan med dem. Härigenom får man ett sammanhållet regionalt serviceutbud. Den föreslagna regionaliseringen av SIFU :s verksamhet, till vilken vi ställer oss positiva, bör därför knyta an till företagarföreningarna. I årets petita har styrelsen för teknisk utveckling (STU) föreslagit inrättandet av tekniska företagskonsulenter med nära anknytning till företagarföreningarna. Förslaget ligger väl i linje med de principer vi uttalat ovan och bör därför realiseras. 4 tjänster som företagskonsulenter bör inrättas fr. o. m. . De mindre och medelstora företagens konkurrensförmåga är i hög grad beroende av hur de lyckas tillgodogöra och anpassa sig till nya tekniska rön och produktionsmetoder. Deras möjligheter att aktivt följa den tekniska utvecklingen är dock begränsade, både ekonomiskt och personellt. Ett viktigt led i insatserna för mindre och medelstora företag är därför att skapa förutsättningar för att teknisk information samlas in, bearbetas och förmedlas till dessa företag. Till en del sker detta genom privata konsultföretag samt branschsammanslutningar och branschforskningsinstitut av olika slag. De senares verksamhet är dock i huvudsak inriktad på branschspecifika förhållanden. Vid sidan av deras insatser behövs därför en generellt inriktad förmedling av information om utveckling och tillämpning inom olika teknikområden. För denna uppgift har () och dess föregångare svarat. Förutsättningen för att teknisk information av detta slag skall nå de mindre och medelstora företagen och vara av värde för dem är att den utgår från de speciella förhållanden och behov som gäller för denna företagsgrupp. Detta förutsätter en ingående kännedom om deras förutsättningar och arbetsvillkor. Från denna synpunkt är således ett särskilt institut, inriktat direkt på att förmedla företagsanpassad information till mindre och medelstora företag, värdefullt. Dess målgrupp är klart angiven, och verksamheten kan inriktas på att anpassa insatserna efter behov och önskemål inom denna. Otvivelaktigt har dock SIFU, som framhållits av en arbetsgrupp inom industridepartementet (Ds I 1972:6), haft vissa svårigheter att nå de mindre och medelstora företagen med sitt utbud av kurser och andra tjänster. Förklaringen till detta är enligt arbetsgruppen den nuvarande fördelningen mellan centrala och regionala resurser inom SIFU. Även om denna förklaring förmodligen är riktig, är säkerligen orsakssammanhangen bakom institutets svårigheter mer komplicerade än så. Den höga självfinansieringsgraden med därav följande höga kursavgifter, en oklar målsättning för verksamheten, interna organisationsproblem etc. är faktorer som också måste tas med i bilden. Men oavsett orsakerna är det nödvändigt att komma till rätta med de problem som vidlåder institutets verksamhet och skapa förutsättningar för att dess insatser kommer de mindre och medelstora företagen till del. 1 det utredningsmaterial som ligger till grund för propositionen 1973:41 finns två olika förslag i vad gäller SIFU:s framtida ställning. Enligt kommerskollegieutredningen bör institutet bestå men underordnas industriverket, medan den departementsgrupp som sett över SIFU:s verksamhet förordar att det slås ihop med industriverket. Från remissinstansernas sida har inga allvarligare erinringar riktats mot förslag, medan däremot en rad kritiska synpunkter framförts mot departementsgruppens förslag. Kritiken gäller både förslagets sakliga innehåll och det utredningsmaterial som ligger till grund för det. hantverks- och industriorganisation (SHIO), t. ex., befarar att ett inlemmande av SIFU i ett stort ämbetsverk kommer att medföra mindre handlingsfrihet, längre kontaktvägar och minskad självständighet vid handläggningen och genomförandet av samarbetsprojekt mellan SIFU och avnämargrupperna. Institutet bör därför bibehålla sin fristående ställning, menar SHIO. Andra företrädare för de mindre och medelstora företagen framför liknande synpunkter. () och framhåller i sina remissvar att det utredningsmaterial som föreligger är otillräckligt för att man skall kunna ta ställning till en så genomgripande förändring som det här rör sig om. Det hade varit önskvärt att departementsgruppens förslag byggt på en mer ingående utvärdering av verksamheter, framhåller RRV. Vi ansluter oss för vår del till den refererade remisskritiken. Starka sakliga skäl talar för att SIFU även i fortsättningen bör finnas kvar som ett fristående institut, eventuellt underordnat industriverket. Förutsättningen för att en verksamhet av det slag som SIFU bedriver skall vara framgångsrik är, som vi berört tidigare, att den utgår från de mindre och medelstora företagens speciella behov och villkor och att den utformas i nära samverkan med dem. Detta sker enligt vår mening bäst om verksamheten bedrivs inom ramen för ett självständigt institut. I sammanhanget kan man inte heller bortse från värdet av den starka förankring som SIFU av bl. a. historiska skäl har inom gruppen mindre och medelstora företag. Även från principiella utgångspunkter finns betänkligheter mot att låta SIFU gå upp i ett industriverk. I görligaste mån bör man undvika att samla flera funktioner till en och samma myndighet. Därigenom skapar man större förutsättningar för oväld och objektivitet i förvaltningsprocessen. Vi är därför starkt tveksamma till att ge industriverket både myndighetsutövande och servicefunktioner gentemot företagen. Mot den här bakgrunden bör avvisa förslaget om en integration mellan SIFU och industriverket. Den nödvändiga samordningen mellan SIFU och industriverket bör i stället komma till stånd på så sätt att verket, som föreslogs av kommerskollegieutredningen, blir huvudman för SIFU. bör dock hela frågan om den framtida verksamheten vid SIFU bli föremål för skyndsam översyn. Denna bör avse både institutets ställning och verksamhetens inriktning. Utgångspunkten skall vara att SIFU skall bibehålla sin självständiga ställning, om inte starka skäl talar för någon annan lösning. Bland de frågor som bör tas upp vid en översyn är hur SIFU skall kunna ges en mer markerad profil och utvecklas till ett teknologiskt institut med huvuduppgift att pröva ny teknik, omsätta den i nya arbetsmetoder och genom konsult- och utbildningsverksamhet hålla företagen informerade om den tekniska utvecklingen. Som framgår av vad som sägs under avsnittet Regional företagsservice ställer vi oss positiva till en ytterligare regionalisering av SIFU:s verksamhet. Detta bör dock inte ske genom att man upprättar separata regionkontor. I stället bör den regionalt placerade personalen arbeta inom företagarföreningarnas ram. Härigenom skapas de bästa förutsättningarna för att utveckla en slagkraftig regional serviceorganisation för mindre och medelstora företag. har i en rad motioner pekat på behovet av åtgärder för att stimulera teknisk forskning och industriell utveckling. De åtgärder som föreslagits har dock avvisats av . Särskilt har nödvändigheten av att ta till vara de utvecklingsmöjligheter som finns inom de mindre företagen understrukits. Dessa företag erbjuder genom sin informella organisation och stora flexibilitet en god miljö för innovationer av olika slag, vilket också dokumenterats i en rad undersökningar. a. har föreslagit ett bättre stöd för enskilda innovatörer och mindre företag när det gäller att utveckla en idé till färdig produkt. Av allt att döma utgör detta skede i produktutvecklingsprocessen ett av de största problemen för mindre företag. har därför förordat att särskilda produktutvecklingslån skall kunna utgå till mindre och medelstora företag. Syftet med den särskilda utvecklingsfond som föreslås i propositionen 1973:41 är likartat med tanken bakom dessa lån. Kritiska skeden i produktutvecklingskedjan, framför allt i den s. k. produktionsutvecklingen, skall kunna stödjas med lån ur fonden. Vi delar därför de intentioner som ligger till grund för förslaget om utvecklingsfonder. Däremot kan vi inte ansluta oss till den föreslagna fondkonstruktionen. Som vi framhållit ovan står ett mycket stort antal stödformer och speciella kreditinstitut till framför allt de mindre företagens förfogande. Mot denna bakgrund har i en motion till årets riksdag begärts en bättre samordning av det statliga kreditstödet till företagen. Förslaget om statens utvecklingsfond innebär emellertid ett steg i motsatt riktning. Ytterligare en form för finansiellt företagsstöd tillskapas, låt vara med särskild inriktning. Med den föreslagna fonden kommer det att finnas tre organ på den statliga sidan med uppgift att stödja olika skeden i steget från idé till färdig produkt. För vaije nytt skede skall således innovatören eller företagaren söka kontakt med ett nytt organ för att få besked att han kan erhålla stöd för den fortsatta utvecklingen av sin produkt. Enligt vår mening är detta ett orimligt förhållande. Det naturliga är att ett och samma organ kan ge stöd under hela produktutvecklingsskedet, dvs. intill det ^ögonblick då det är dags att övergå till investeringar i produktionsanläggning, marknadsföring etc. Härigenom åstadkommer man en bättre överblick, underlättar kontakten för de företag som är i behov av stöd samt åstadkommer en mer rationell handläggning av stödet till industriell utveckling. I allmänhet finns det inte heller så vattentäta skott mellan olika stadier i produktionsutvecklingen som man tycks förutsätta i propositionen. Mot denna bakgrund avstyrker vi förslaget att inrätta en särskild utvecklingsfond, knuten till industriverket. 1 stället bör fondens syfte tillgodoses inom ramen för redan existerande institutioner. Den naturliga lösningen är därvid att vidga uppgifterna för styrelsen för teknisk utveckling (STU) och tilldela den de uppgifter som avsågs tillkomma fonden. STU svarar för huvuddelen av det statliga stödet till industriellt utvecklingsarbete och besitter således den sakkunskap som erfordras. En mer uttalad vidgning av styrelsens uppgifter underlättar också uppföljningen av lovande projekt. Några direkt nya uppgifter för STU :s del blir det inte heller fråga om. Redan när styrelsen inrättades var uppenbarligen avsikten att man skulle kunna stödja företag och enskilda även under senare skeden av en produkts tillblivelse. För att ge STU möjlighet att fullgöra sina vidgade uppgifter bör 20 milj. kr. av de 30 milj. kr. som var avsedda för fonden tillföras styrelsen. Även om STU ges ökade möjligheter att stödja även senare led i produktionsutvecklingen, kvarstår enligt vår mening behovet av ett finansiellt produktutvecklingsstöd, förmedlat via regionala organ. Vi vill därför upprepa tidigare till årets riksdag framförda förslag om inrättandet av produktutvecklingslån med villkorlig återbetalningsskyldighet, förmedlade av företagarföreningarna. Ett regionalt förmedlat stöd utgör enligt vår mening ett viktigt komplement till STU:s insatser. Om man vill stimulera utvecklingen av nya produkter framför allt i de mindre företagen, är det viktigt att de insatser som görs ligger så nära företagen som möjligt. Studier av serviceutnyttjande i mindre företag pekar entydigt på att avståndet både i geografisk och i psykologisk bemärkelse utgör en viktig faktor. Genom ett produktutvecklingsstöd förmedlat via företagarföreningarna kommer förmodligen företag och enskilda lättare att kunna utnyttja utvecklingsstödet. När det gäller omfattningen och utformningen av produktutvecklingslånen utgör de s. k. direktlånen en naturlig förebild. En högsta gräns för lånen bör fastställas. Härigenom får man också en naturlig gräns mellan STU:s och företagarföreningarnas insatser. Det bör ankomma på Kungl. Maj :t att fastställa beloppsgränsen och utforma närmare anvisningar. Med hänvisning till det anförda hemställer vi A. att beslutar 1. att utöver vad Kungl. Maj:t föreslagit anvisa 2 milj. kr. 2. att anvisa . för försöksverksamhet med statliga bidrag till konsult- och rådgivningsinsatser, 3. att inrätta fyra tjänster som tekniska företagskonsulenter vid styrelsen för teknisk utveckling (STU) fr. o. m. , 4. att anvisa . för under punkt A 3 angivet ändamål, 5. att () skall finnas kvar som självständigt institut med industriverket som huvudman, 6. att SIFU:s fortsatta verksamhet blir föremål för utredning, 7. att avslå förslaget om inrättandet av statens utvecklingsfond, 8. att vidga uppgifterna för styrelsen för teknisk utveckling (STU) i enlighet med vad som anförts i motionen, 9. att 20 milj. kr. av vinsten för från investeringsbank AB skall ställas till STU:s förfogande, 10. att 10 milj. kr. av vinsten för från investeringsbank AB skall ställas till företagarföreningarnas förfogande för produktutvecklingslån med villkorlig återbetalningsskyldighet, B. att hos Kungl. Maj:t begär att frågan om lämplig myndighet för lokaliseringsstödet blir föremål för fortsatt utredning samt att förslag med anledning härav föreläggs . HANS () i . () i GOTAB 73 3596 S 1973