mot · FW02575 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om förstatligande av bryggerinäringen, m. m. Människors bruk av droger är av gammalt datum och har alltså förekommit långt tillbaka i historien. Drogerna har effekter både på de enskilda individer som använder dem och på det samhälle inom vilket de drogkonsumerande människorna lever. Inom drogbegreppet kan man i första hand innefatta alla medel som efter en tids bruk, längre eller kortare, framkallar beroende av medlet, ett beroende som kan vara både fysiskt och psykiskt. Någon skarp gräns mellan de olika drogerna i fråga om farlighet finns väl knappast, men det står klart att vi har en skala från opiaterna över alkoholhaltiga drycker och vissa sömn- och lugnande läkemedel ned till vanlig tobak. Varför har då drogbruket kunnat leva kvar och så fast etablera sig i det mänskliga samhället? För att kunna svara på den frågan måste vi ta i betraktande dels människan som samhällsvarelse, dels hur det samhälle är beskaffat i vilket hon lever. För att förstå varför folk dricker alkohol eller använder andra droger måste man erkänna att medlen ger effekter som brukarna upplever som starkt positiva. Orsaken till att man börjar bruka alkohol i beror i stor utsträckning på en starkt etablerad social tradition. Denna starka sociala drogtradition i i huvudsak en alkoholtradition applicerad på det minisamhälle som utgör den enskilda människans umgängeskrets utgör ett mycket starkt tryck på den enskilda människan att antaga gruppens beteendemönster till droger. Till detta kommer att, vad det gäller vuxna människor utanför deras arbetstid, så är alkoholbruk socialt accepterat men däremot inte missbruk. I fråga om starkare droger så är inte heller bruk socialt accepterat men kan vara det inom begränsade grupper av främst unga människor, som bildar subkulturer inom det dem omgivande samhället. Av de människor som börjar brukar droger kommer ett varierande antal att förr eller senare bli beroende av medlen. I fråga om alkohol tar det vanligtvis att bli fysiskt beroende varför flertalet heller aldrig blir det. I vad gäller starkare droger, som t. ex. opiater, så anläggs ett starkt beroende . Utöver förekomsten av en alkoholtradition och påverkan från grup pen föreligger ytterligare en bevekelsegrund som kan leda till drogbruk. Denna bevekelsegrund är att vederbörande upplever problem i sin livsföring av sådan art att han har svårt att finna någon lösning på dem. Dessa problem finns reellt i verkligheten, och för att bli av med dem måste verkligheten angripas och de bakomliggande orsakerna undanröjas. Detta kan ofta te sig svårt och mödosamt, men det är den enda realistiska vägen. I denna situation tycker sig många finna en bekvämare väg, och här verkar gruppens inflytande mångdubbelt starkare än i situationer utan problem. Denna väg är att i stället för att angripa problemen använda droger. Det innebär att de reella problemen finns kvar och att vederbörandes subjektiva uppfattning av verkligheten i stället förvänds tillfälligt, under det använda berusningsmedlets inverkan, så att problemen upplevs försvinna eller åtminstone te sig mindre. Här fungerar alkohol och droger som flyktmedel. Kämpa eller fly är ett val som individen ofta ställs inför i en hotsituation, men att fly med hjälp av droger innebär inte ens en verklig flykt. Hotet och problemen möter i stället med ökad styrka då euforin förtonat och verkligheten åter gör sig påmind. Den drogbrukande individen kommer i stället tillbaka försvagad i fråga om sina möjligheter att lösa problemen. Här ligger det följaktligen närmast till hands att återigen fly med hjälp av drogen. Det upprepade bruket leder till beroende, och drogbrukaren har fastnad i en ond cirkel som han av egen kraft har mycket svårt att komma ur. Vad som ovan sagts gäller individens egen situation och problem. Ser vi i stället drogproblemet samhälleligt så står det klart att drogbruk är belastning för samhället. Belastningen har sin grund i den skadeverkan som drogbruket har på individerna. Alkoholskadade personer slås ut ur produktionen, och deras produktivitet faller bort. Direkta kostnader uppkommer för samhället i samband med vård av dem som skadats av alkohol och andra droger. De direkta alkoholskadorna är mycket stora. Nästan en tiondel av den vuxna manliga befolkningen, en något mindre men snabbt växande andel av kvinnorna och en snabbt ökande andel av ungdomen drabbas av sociala eller medicinska alkoholskador. Dessa skador åsamkar oss kostnader på många miljarder. Alkohol och andra droger har också en annan verkan som är mindre uppmärksammad men som borde uppmärksammas mer av dem som vill genomföra sociala förändringar. Den verkan det här är fråga om är passiviseringen. Vill man genomföra sociala förändringar måste människor aktiveras för att stödja kraven på förändringar. De som valt att förändra sin verklighetsuppfattning i stället för att söka förändra verkligheten är ytterst svåra att aktivera i kampen för ett bättre samhälle. Konsekvensen av detta förhållande måste med nödvändighet bli att ett politiskt parti som kämpar för grundläggande sociala förändringar också måste kämpa mot alkohol- och drogbruket som passiviserar människorna. Hur skall då denna nödvändiga kamp mot alkohol- och drogbruk föras? Finns det olika ideologier bakom de olika förslag till handlande som framkommit? Ja, det kan vi nog hävda att det finns. I fråga om de hårdare beroendeframkallande medlen är väl skiljelinjerna mindre markanta. Här står det helt klart att hårda restriktioner måste sättas in och att både försäljning och innehav av dylika medel är kriminellt. Som ovan nämnts så har vi en hel skala av beroendeframkallande medel, och då ligger det nära till hands att ställa frågan om var på denna skala innehav och försäljning skall upphöra att vara kriminellt. Här möter också särskilda svårigheter i fråga om alkoholhaltiga drycker, vilka är starkt etablerade bland folket genom en uråldrig alkoholtradition. Försök har ju också gjorts i flera länder med kriminalisering genom totalförbud, som alla har måst hävas till följd av ineffektivitet. Motpolen till totalförbudet är ett ohämmat tillhandahållande av alkoholdrycker överallt och fritt fram för marknadsföring och reklam för att öka konsumtionen. Utvecklingen i har gått mot en liberalisering i fråga om tillhandahållande av alkoholdrycker. slopades ransoneringen av starksprit, och , , medgavs försäljning av mellanöl på samma villkor som tidigare för pilsner. Alkoholpolitiska utredningen (APU) konstaterar att utvecklingen på alkoholområdet efter företer oroande drag. Den totala alkoholkonsumtionen, uttryckt i liter alkohol per invånare , har 1970 stigit med eller . Av denna ökning svarar ölet för . En sådan allmän ökning av alkoholkonsumtionen är negativ, och alkoholskadorna kan minskas endast om konsumtionen kan styras in i en nedåtgående trend. Frågan är då om detta kan åstadkommas genom restriktioner eller på något annat sätt. Den här angivna utvecklingen har som bakomliggande ideologi ett alkoholliberalt betraktelsesätt. Enligt detta är alkoholbruket i sig inte skadligt. Vad man vill komma åt är missbruket och skadorna. Målet är ett alkoholskadefritt samhälle. Det man betraktar som missbruk anses bero på bakomliggande sociala faktorer. Inriktningen blir då att söka komma åt bakomliggande faktorer, som anses leda till missbruk, och inte att angripa själva alkoholkonsumtionen. I termen missbruk ligger ju också betydelsen att det skulle kunna förekomma ett godtagbart bruk, som inte leder till skador. Ett annat betraktelsesätt, det helnyktra, fördömer allt bruk av alkohol, och dess målsättning är ett alkoholfritt samhälle. Företrädare för denna syn vill, i motsats till alkoholliberalerna, ha långtgående restriktioner kring alkoholen. Denna alkoholpolitiska syn låg, i mer eller mindre renodlad form, bakom de olika nykterhetsföreningarnas agerande. Båda synsätten skall här tas upp till kritik. I vad först gäller den alkoholliberala linjen så är det inte riktigt att vad den kallar för missbruk enbart beror på bakgrundsfaktorer. Av vad som anförts ovan framgår att alla som brukar beroendeframkallande medel kan råka komma in i ett beroendeförhållande utan att de gör det för att fly från problem. Det är inte heller realistiskt att räkna med att man någonsin, vare sig i det nuvarande samhället eller i ett framtida socialistiskt, skall kunna undanröja alla bakomliggande personliga problem som människorna kan tänkas vilja fly från. Det är självklart positivt att minska antalet bakomliggande problem och förbättra den enskilda människans livssituation, men detta räcker inte. Åtgärder måste också sättas in mot själva medlet och den sociala traditionen. Erfarenheten har visat att det är föga vunnet med att, som det officiellt heter, bibringa alkoholmissbrukaren insikt om vådan av fortsatt missbruk av alkohol. En sådan människa är redan både fysiskt och psykiskt beroende. Den insikt som borde bibringas är en helt annan, det är insikten om vådan av bruk. Det måste handla om att inge en sådan insikt och vidtaga åtgärder för att bryta ned den mycket starka alkoholtraditionen med dess sociala tryck. Den enskildes ställningstagande till bruk eller inte bruk är i realiteten inte fritt på grund av trycket från denna tradition och alla alkoholindoktrinerande inslag som förekommer i samhället. Alkoholliberalernas tes frihet under ansvar håller inte. Det handlar inte om ett fritt val; påverkan för bruk är överväldigande stark. Om vi sedan övergår till att granska helnykterhetsfilosofin, så är inte heller den invändningsfri i dagens samhälle. Betraktelsesättet leder lätt till att söka lösningen hos den enskilda människan och hennes beteende. En moraliserande inställning till alkoholbrukare ligger nära. Helnykterhetstanken som sådan är självklart bra, men den är inte tillräcklig. Den kan leda till att frågan om bruk eller inte bruk görs till en privatsak för individen lösryckt från sitt sociala sammanhang. Beteendet i denna fråga, särskilt i vad gäller personer i opinionsbildande ställning, måste i stället ses i ett socialt sammanhang. Vederbörande måste fråga sig: Stärker jag genom mitt beteende nu eller försvagar jag samhällets alkoholtradition? Det räcker således inte med ett individuellt, snävt restriktivt och moraliserande helnykterhetstänkande. Ett dylikt betraktelsesätt kan leda till restriktioner som inte har stöd hos en bred allmänhet och skapar då hos denna ett motstånd mot restriktioner som sådana. Direkta restriktioner i försäljningen av alkohol kan accepteras endast om de är motiverade av solidaritetsskäl med dem som har problem med alkoholen eller av hänsyn till hela samhällskollektivet. Huvudinriktningen måste vara att minska konsumtionen, och då måste man an gripa de faktorer som ökar den. Restriktioner är då ingen bra väg men måste ändå i vissa fall tillgripas. Vill man följa huvudlinjen att söka krossa alkoholtraditionen, en målsättning som endast kan nås på lång sikt, måste man söka likvidera all marknadsföring i form av reklam för alkoholdrycker. Enda sättet att effektivt stoppa dylik reklam är att ingripa med lagstiftning. Marknadsföring för att öka konsumtionen av t. ex. mellanöl är särskilt skadlig, eftersom den appellerar till i första hand ungdom. En annan faktor som måste angripas i detta sammanhang är bakomliggande ekonomiska vinstintressen. Svensk alkoholpolitik har också i betydande utsträckning präglats av en bestämd vilja att i möjligaste mån eliminera privata vinstintressen inom alkoholhanteringen. Detta gäller emellertid endast den hantering som karakteriseras av beteckningen rusdrycker, vilket begrepp slutar vid starkölet. Erfarenheten har visat att även mellanölet kan fungera som en rusdryck, om tillräckliga mängder förtärs. Risken för alkoholskador är här större, eftersom man måste förtära dubbelt så stor mängd ren alkohol i form av mellanöl än man måste göra för att nå samma påverkan med starksprit. De skäl som talat för och lett till att tillverkning och distribution av starksprit sker genom samhällets försorg talar följaktligen också för att bryggerinäringen likaledes borde ligga under samhället. Det här inte obetydliga privata vinstintresset skulle då elimineras. Att, som skedde i samband med beslutet om mellanölet, hävda statsfinansiella och sysselsättningsmässiga skäl för att upprätthålla en hög ölkonsumtion måste vara förkastligt. Att förbjuda alkoholreklamen och överföra bryggerinäringen i statens ägo löser givetvis inte alkoholproblemet men utgör viktiga steg i en medveten strävan att bryta alkoholtraditionen i . Detta är viktiga delåtgärder som bör kunna vidtagas utan att APU:s slutbetänkande behöver avvaktas. Med stöd av det anförda föreslås 1. att uttalar sig för överförande av bryggerinäringen i statens ägo och hemställer hos regeringen om härför erforderlig utredning samt framläggande av förslag om övertagande; 2. att för sin del beslutar om införande av förbud mot reklam i varje form för alkoholhaltiga drycker och hos regeringen gör hemställan om erforderlig lagtext. PER (vpk) (vpk) (vpk)