ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FW02277 · 1973-01-01 00:00:00 — Mot 1973: 277278 av m. fl. om undersökning rörande förekomsten av kemisk krigföring i och . Med hänvisning till den närmare motiveringen som återfinnes i motion 1973: 278 om bistånd till befrielserörelser i kolonier, m. m. föreslås att hos regeringen hemställer om att ta initiativ till bildandet av en internationell expertkommission för undersökning av den kemiska krigföringen i och samt för undersökning av andra krigsförbrytelser begångna av . av m. fl. om bistånd till befrielserörelser i kolonier, m. m. kommunisterna har under en följd av år krävt ett kraftigt ökat stöd till de rörelser som kämpar för nationell självständighet i kolonier: PAIGC i , FRELIMO i och MPLA i . har dessa rörelsers uppbyggnadsverksamhet i de befriade områdena utvidgats ytterligare, varför även behovet av förnödenheter ökat. Den summa på som utrikesministern angivit i prop. 1973: 1 bilaga 5 är inte tillräcklig. (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk) i (vpk) (vpk)
mot · FW0228 · 1973-01-10 00:00:00 — om skyndsamt framläggande av förslag till ny abortlagstiftning. lade abortkommitté fram sitt betänkande. Kommitténs förslag har därefter remissbehandlats, och förslaget och remissutlåtandena har övervägts inom . Någon departementspromemoria i ämnet har emellertid inte framlagts och än mindre någon proposition. Ett av de skäl som anförts för detta dröjsmål synes vara uppenbart ohållbart. Det har angivits att sjukvårdsresurserna inte skulle tåla vid en mera markant ökning av antalet abortsökande. Det lär emellertid ovedersägligen förhålla sig så att varje graviditet, som icke avbrytes, i sinom tid resulterar i en förlossning, vilken som sådan torde ställa större anspråk på sjukvårdsresurserna än den relativt bagatellartade åtgärd som en abort i tidigt skede ställer. De nuvarande förhållandena inom det viktiga område inom samhällslivet som abortproblematiken utgör både från principiella synpunkter och med hänsyn till vikten av en enhetlig praxis gör det angeläget att en planerad ny lagstiftning utan ytterligare dröjsmål kan komma till stånd. Några förhalningsåtgärder av valtaktiska eller andra skäl bör inte tolereras. Med åberopande av det ovan anförda hemställer jag att måtte besluta att ge Kungl. Maj:t till känna vad i denna motion anförts.
mot · FW02281 · 1973-01-23 00:00:00 — angående sjukpenningförsäkringen för vissa ensamstående. Den allmänna sjukförsäkringen omfattar dels förvärvsarbetande, dels hemarbetande män och kvinnor (hemmamakeförsäkringen). Såsom hemmamake räknas den som har arbetsinkomst understigande . och som a) är gift och stadigvarande sammanbor med maken eller i annat fall b) sammanbor med barn till den försäkrade eller hans make eller c) stadigvarande sammanbor med person med vilken den försäkrade varit gift eller har eller har haft barn. Till personer som tillhör hemmamakeförsäkringen utgår grundsjukpenning med . Försäkrad som tillhör hemmamakeförsäkringen kan dessutom teckna frivillig sjukpenningförsäkring. Den sammanlagda sjukpenningen kan därigenom uppgå till högst . Den som inte längre uppfyller här nämnda villkor för tillhörighet till hemmamakeförsäkringen avförs med eller mot sin vilja från sjukpenningförsäkringen (nollklassas). Detta kan t. ex. gälla änkor utan hemmavarande barn eller ensamstående med barn, som överskridit 16-årsgränsen. Som exempel kan nämnas ett fall där en hemmafru var sjukpeningförsäkrad för en sjukpenning av . Så dog hennes man, och då hon inte längre hade något barn , fick hon meddelande om att hon inte längre kunde få vara sjukpenningförsäkrad. Hon ansåg och anser själv att behovet av sjukpenningförsäkringen är större sedan hennes man dött och hon ensam är ansvarig för skötseln av en relativt stor fastighet och därmed för ersättningen till den person som måste tjänstgöra i hennes ställe vid sjukdomsfall. Hon begärde därför att få vara kvar i sjukpenningförsäkringen och förklarade sig villig att betala erforderliga avgifter men blev vägrad. Bestämmelserna i lagen om allmän försäkring tillät henne inte att vara sjukpenningförsäkrad. Hon fick dock jämlikt gällande bestämmelser behålla sin placering i sjukpenningklass efter makens frånfälle. Anledningen härtill är, enligt kommentarerna till lagen, »att det skulle vara otillfredsställande, om änkan skulle förlora sitt sjukpenningsskydd efter mannens död, då hennes ekonomiska läge i allmänhet försämras». Men hennes ekonomiska läge blir inte bättre . Det är socialt otillfredsställande att det allmänna försäkringsskyddet upphör i sådana fall. Frågan har uppmärksammats tidigare, och så sent som vid föregående års riksdag avslogs en motion i ärendet under hänvisning till att frågan redan var föremål för utredning inom familjepolitiska kommittén, vars slutbetänkande kunde förväntas . har slutbetänkandet kommit, men den familjepolitiska kommittén föreslår i betänkandet, »Familjestöd» (SOU 1972: 34), endast den ändringen i nu gällande regler att försäkring skall kunna tecknas av den som stadigvarande sammanbor med barn . Frågan om sjukpenningförsäkring till här berörda ensamstående kvarstår således olöst. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller att förslag till lösning av frågan om sjukpenningförsäkring till vissa ensamstående möjligt framläggs.
mot · FW02282 · 1973-01-24 00:00:00 — om sänkning av den allmänna pensionsåldern till . Den allmänna pensionsåldern är alltfort för det övervägande antalet människor i vårt land . För statstjänstemän och tjänstemän inom det enskilda arbetslivet är den dock lägre i allmänhet . Ännu lägre pensionsålder gäller för vissa mindre grupper. En allmän regel kan sägas vara att de kroppsarbetande grupperna i samhället har högre pensionsålder än tjänstemännen. Det är dock värt att erinra om att SAF och LO träffat en överenskommelse, som från ger samtliga LO-medlemmar en värdesäkrad ålderspension redan . Detta visar att de avtalsslutande parterna finner en sänkning av pensionsåldern vara en angelägen reform. Men skall alla få möjlighet till full pension erfordras dock lagstiftning. Visserligen finns redan nu möjligheter till förtidspensionering men då med betydande reducering av pensionsbeloppen som följd. Därför känner sig många, som skulle behöva få avgå med pension , »tvingade» att fortsätta med arbetet tills de nått . Förtida uttag måste även gälla ATP, och det lägre belopp som kommer att utgå efter reduceringen gäller under den försäkrades hela återstående levnad, varför den samlade ekonomiska förlusten kan bli betydande. Införandet av det s. k. åldersstödet har visserligen inneburit en avsevärd förbättring, men kvar står att många får vänta med att avgå tills 67-årsgränsen nåtts, om de vill erhålla »full pension». Medan tjänstemannen på ena sidan verkstadsdörren kan få avgå med full pension vid , måste verkstadsarbetaren på andra sidan samma dörr gå kvar i arbetet , innan han erhåller samma möjlighet. Mot denna orättvisa har jag under en lång följd av år opponerat mig i . Jag återkommer även med kravet att det utarbetas förslag om en sänkning av den allmänna pensionsåldern till . Men är jag angelägen framhålla att pensioneringssystemet även i fortsättningen måste medge individuell valfrihet. En rörlig pensionsålder tar hänsyn till att behovet av pensionering infaller för olika människor, beroende på såväl individuella förhållanden som typ av yrkesverksamhet. Rörligheten i fråga om pensionsåldern bör dock tillgodoses utan de stora ekonomiska återverkningar som nuvarande system innebär. Den arbetande pensionsålderskommittén bör med förtur utarbeta förslag till sänkning av pensionsåldern. Under åberopande av vad som anförts får jag härmed föreslå att hos Kungl. 1. att pensionsålderskommittén ges i uppdrag att med förtur utreda frågan om sänkning av den allmänna pensionsåldern från 67 till , 2. att förslaget även skall inrymma bestämmelser om möjligheter till individuella variationer utan den kraftiga reducering av pensionsbeloppet vid förtida uttag som gäller.
mot · FW02285 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. Q. angående bostadstilläggen. Bostadsbidragen till barnfamiljerna föreslås i statsverkspropositionen utvidgas till att bostadstillägg införes även för låginkomsttagare utan barn och vidare införes vissa förbättringar för ensamstående med barn. Det är viktigt att det individuella bostadsstödet ges en sådan utformning och ett sådant innehåll att det får verklig betydelse för dem som behöver hjälp för att klara de alltför höga boendekostnaderna. Omfattningen av bostadsstödet måste emellertid vara beroende av och kombineras med andra åtgärder i syfte att stoppa hyresstegringarna och pressa ner hyrorna till en lägre nivå. Det måste vidtagas radikala åtgärder i form av nya bostadspolitiska initiativ. Höjda bostadsbidrag eller socialbidrag löser inte problemen med de höga hyrorna. Även dessa bidrag hamnar slutligen hos bankerna och hos dem som spekulerar i människornas behov av bostad. Rätten till en god bostad till ett överkomligt pris måste vara en social rättighet. Bostaden får inte vara en handelsvara. Bostadsbidragen i sin helhet borde principiellt sett vara en statlig och inte en angelägenhet. Det bör ankomma på statsverket att helt bestrida utgifterna för bostadsstödet. Frågan om sådan omläggning av stödet till barnfamiljer och låginkomsttagare bör därför tas upp av den utredning som departementschefen aviserat i statsverkspropositionen. Beträffande de statskommunala bostadstilläggen föreslås i propositionen att dessa från skall utbetalas till hyresvärden för avräkning på hyran. Bostadtilläggens statliga grundbelopp ska däremot fortfarande betalas ut till familjen. I debatten om utbetalningen av bostadstilläggen har man framhållit betydelsen av låga boendekostnader för att stimulera efterfrågan av bättre bostäder. Vidare har man sagt att om bostadstilläggen inte betalas direkt till hyresvärden så framstår boendekostnaden för familjen som alltför hög och detta skulle då försvåra en önskvärd omflyttning och höjning av boendestandarden. föreslår ingen förändring av huvudregeln att hela bostadstillägget skall utbetalas till familjerna. En återgång till tidigare tillämpad ordning beträffande utbetalningen av en del av det individuella bostadsstödet anser vi inte vara motiverad. En sådan ändring som föreslås kan inte bidra till att pressa de höga boendekostnaderna; det innebär en särbehandling av de familjer som bor i flerfamiljshus i förhållande till dem som bor i en- och tvåfamiljshus och gynnar främst hyresvärdarna. Med hänvisning till ovanstående föreslås att avslår förslaget om att det statskommunala bostadstillägget utbetalas till hyresvärden; samt att uttalar sig för en omläggning av det individuella bostadsstödet till att bli en helt statlig angelägenhet och hos regeringen hemställer om skyndsamt utarbetande av förslag härom. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)
mot · FW02286 · 1973-01-23 00:00:00 — om ökad specialistutbildning i reuniatologi. Det är ingen överdrift att påstå att reumatismen är den största fysiska folksjukdomen i . Några siffror ur tillgänglig statistik kan understryka detta påstående. Reumatikema gör för sina reumatiska besvär minst 1 miljon läkarbesök . Mer än 30 000 är i behov av sjukhusvård. Mer än 50 000 är invalidiserade i olika grader. Många av dessa mer eller mindre svårt handikappade kommer aldrig under för reumatiker lämplig läkarvård. Eftersom man har beräknat att ca 250 000 av invånare har någon form av reumatism står det helt klart att dessa omöjligen kan få läkarvård av specialister på dessa sjukdomar. De kan inte heller komma till annan läkare med randutbildning på de reumatiska sjukdomarna eftersom det är så ytterligt få läkare som har sådan utbildning. har fastställt råd och anvisningar för planeringen av reumatologisk vård. anser sammanfattande att vid samtliga regionsjukhus speciella reumatologiska kliniker inrättas, att behovet av reumatologisk specialkunskap på länsplanet tillgodoses inom invärtesmedicinska klinikens ram, att den öppna vården för reumatiskt sjuka utbyggs, att de nuvarande reumatikersjukhusens funktion utreds samt att behandlingsresurserna vid universitetssjukhusen förstärks. Beträffande den reumatologiska vården på länsplanet föreslås bl. a. att vid centrallasaretten inrättas en reumatologisk enhet knuten till den internmedicinska kliniken varvid vårdplatsbehovet för denna enhet beräknas till 10 platser per 100 000 invånare och att invärtesmedicinska klinikens öppenvårdsresurser ställs till förfogande för vård av reumatiska sjuka i öppen vård, varvid den öppna vården företrädesvis kan anordnas som särskilda reumatikermottagningar. Det framhålles som önskvärt att en läkare med ansvarig ställning ägnar sig speciellt åt de inflammatoriska reumatiska sjukdomarna och att det torde krävas specialistkompetens för den läkare som skall vara ansvarig för den reumatologiska vården därest mer avancerad terapi inom det reumatologiska fältet skall bedrivas på lasarettet. erinrar också om att reumatiska sjukdomar eller reumatologi har fått ställning av en egen specialitet med fastställda krav på utbildning för att kunna erhålla bevis om specialistkompetens i ämnet. Tillgången på specialistkompetenta läkare är tills vidare begränsad, men genom tillkomst av regionkliniker i reumatologi kommer utbildnings läget att förbättras. Hur är då läget? Inte ens det stora i , , beräknas få en regionklinik i reumatologi förrän . Vid detta sjukhus utbildas en stor del av våra läkare. Någon specialistutbildning i reumatologi kan dock inte erhållas där. Eftersom utbildningen på detta viktiga område är otillfredsställande, i varje fall till omfattningen, även vid övriga utbildningssjukhus får jag föreslå att beslutar att åtgärder vidtages för att öka såväl specialist- som randutbildningen av läkare i reumatologi. ENSKOG (fp)
mot · FW02293 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. om skydd för den personliga integriteten inom sjukvården. Ny teknik inom läkarvetenskapen i form av nya operationsmetoder såsom transplanteringar och liknande medför situationer där den enskildes integritet och kravet på information från de sjukvårdande myndigheterna aktualiseras på sätt som tidigare icke förekommit. Det är angeläget att lagstiftning och riktlinjer för verksamheten utformas så att grundläggande krav på information och personlig integritet tillgodoses även i de fall modern teknik tillämpas. För att ytterligare exemplifiera frågeställningen kan nämnas att vid transplantationer exempelvis av njurar kan det bli aktuellt med provtagning hos anhöriga för att bestämma vävnadstypen hos patienten. Det är i dessa fall angeläget att de som skall lämna prover får en riktig information om provtagningens omfattning och innebörd. Proverna för vävnadstypningen kan också användas för att plocka ut lämpliga av transplantationsorgan. Det förekommer att resultatet av provtagningen meddelas den patient som är i behov av att få ett nytt organ transplanterat. Det blir sedan dennes uppgft att övertyga eller meddela den eller de som provtagningen utpekat som mest lämpliga. Detta måste ur integritetssynpunkt vara ett förkastligt system. Dessutom är det ur moralisk synpunkt betänkligt då möjligheten finns att den utpekade donatorn vägrar att medverka med allt vad detta kan medföra i form av psykologisk belastning för båda de i transplantationen inblandade parterna. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att hos Kungl. begär att sådana direktiv utfärdas för information vid tillämpning av ny teknik inom sjukvården, att den personliga integriteten bevaras och att onödiga psykologiska påfrestningar undviks. . ÅSLING (c) PER () MAJ ()
mot · FW02297 · 1973-01-19 00:00:00 — av i m. fl. om statsbidrag till kursverksamhet inom hantverks- och industriorganisation samt . Utbildningen är en av de viktigaste kanaler som står till buds när det gäller att överföra kunskaper om ny teknik, nya produktionsmetoder, nya forskningsrön, nya idéer om administration och ekonomi etc. Det är därför naturligt att låta utbildning av såväl mer gundläggande som fortbildande karaktär bli ett led i de näringspolitiska ansträngningarna för att utveckla vårt näringsliv och stärka dess konkurrenskraft. De mindre företagen har till skillnad från de stora företagsenheterna små möjligheter att inom det egna företagets ram ordna med fortlöpande utbildning. De mindre företagens utbildningshandikapp har man från statens och näringslivsorganisationemas sida försökt avhjälpa genom kurser och information av olika slag, bl. a. genom (). Från har vi understrukit att insatserna i högre grad måste inriktas på förebyggande och utvecklande åtgärder. I det sammanhanget blir en ökad satsning på utbildning betydelsefull. Vid sidan av den utbildning som bedrivs via SIFU är den kursverksamhet som anordnas av branschsammanslutningar och företagarorganisationer av stor betydelse för de mindre och medelstora företagen. /71 utgår statsbidrag till den centrala kursverksamhet som arrangeras av löntagarorganisationerna. Ett statligt stöd till denna verksamhet är väl motiverat. Med de skäl som anförts för ett sådant stöd borde emellertid statsbidrag utgå även till den centrala kursverksamhet som bedrivs av t. ex företagarorganisationerna. Medlemmarna i dessa organisationer har ett lika starkt behov av utbildning som medlemmarna i löntagarorganisationerna. Och eftersom denna utbildning främst är bransch- och företagsanpassad innebär den ett positivt tillskott till den enskildes utveckling. Vi anser därför att statsbidrag till central kursverksamhet skall kunna utgå även till annan organisation med direktanslutna medlemmar än löntagarorganisation. Stöd utgår numera till kursverksamheten inom LRF och . I årets petita har föreslagit att bidrag även skall utgå till SHIO:s och kursverksamhet. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att beslutar att statsbidrag skall utgå även till central kursverksamhet inom hantverks- och industriorganisation samt . . () i () () () ()
mot · FW02298 · 1973-01-19 00:00:00 — angående skolhälsovårdens organisation och huvudmannaskap. Enligt gällande bestämmelser åligger det kommunerna att anordna skolhälsovård. Den skall främst vara av förebyggande natur och ej avse egentlig sjukvård. För skolhälsovården skall finnas såväl skolläkare som skolsköterska samt lämplig lokal och erforderlig utrustning. Många kommuner kan inte anordna tillfredsställande skolhälsovård, bl. a. beroende på att de ej kan lösa personalfrågorna. Det delade huvudmannaskapet, som innebär att landstingen är huvudmän för sjukvården och kommunerna huvudmän för skolhälsovården, är en nackdel vid rekryteringen av skolläkare. Landstingen bör enligt gällande avtal mellan och överlåta viss läkararbetskraft till primärkommunerna. I praktiken är det emellertid svårt för landstingen att genomföra detta, då man i de berörda kommunerna har svårt att tillgodose sjukvårdsbehovet och provinsialläkarna inom ramen för schemalagd tid måste avdelas för sådana hälsovårdsuppgifter som åligger landstingen, t. ex. barna- och mödravård. Läkarna visar också allt större ovilja att tjänstgöra mer än den i den egna tjänsten schemalagda tiden. Bristen på privatpraktiserande läkare i stora delar av landet omöjliggör rekrytering av läkare ur den gruppen. Skolläkartjänstema omfattar nio månaders tjänstgöring och anses inte särskilt attraktiva från ekonomisk synpunkt. Den ökade läkarutbildningen har inte inneburit att skolhälsovårdens läkarresurser ökat eller att tjänsterna blivit lättare att besätta. I den skoldebatt som förs talas det om elevvårdsteam i vilka bl. a. skolläkaren skall ingå. Man säger också att det behövs medicinsk expertis för att skolan skall kunna få en allsidig belysning av elevens situation. Från att tidigare ha utövat företrädesvis en hälsokontrollerande verksamhet har skolhälsovården blivit en mångfacetterad verksamhet. ägnas stor del av arbetstiden åt mentalhygienisk verksamhet i samarbete med övrig personal. Detta elewårdsarbete försvåras väsentligt när det inte finns tillgång till en skolläkare. I det praktiska arbetet är det svårt att göra gränsdragning mellan sjuk- och hälsovård. Hur arbetet bedrivs beror på skolläkarens bedömning, och därför kan två skolläkare i samma kommun ha helt olika uppfattningar om vilka ele ver som skall behandlas på skolläkarmottagningen. En integration av skolans hälso- och sjukvård skulle innebära många fördelar, exempelvis skulle föräldrarna komma undan långa väntetider på sjukhusmottagningarna och elevernas frånvaro från undervisningen skulle minska. Dagens skolhälsovårdsorganisation gör det inte möjligt att uppnå målsättningen, som föreskrivs i skolstadgan, att bevara elevernas själsliga och kroppsliga hälsa och verka för sunda levnadsvanor hos dem. Vid en omorganisation av verksamheten så att den liknar dagens företagshälsovård underlättar man personalrekryteringen, man löser gränsdragningsproblemen mellan hälso- och sjukvård och får möjlighet att utnyttja samhällets resurser effektivare. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att hos Kungl. Maj:t anhåller om en utredning om skolhälsovårdens organisation och huvudmannaskap.
mot · FW02299 · 1973-01-23 00:00:00 — av m. fl. om en översyn av lärarorganisationen inom vårdutbildningen. råder en besvärande situation på många håll i landet inom utbildningen på vårdsektorn. Det är svårigheter att få lärare till såväl vårdutbildningen i den nya gymnasieskolan som sjuksköterskeoch vidareutbildningen. Undervisningen är i stor utsträckning baserad på medverkan av timlärare. Systemet medför en osäkerhet och ryckighet i planeringen. Denna ryckighet accentueras av att timlärarna ofta är läkare. Läkartillgången är knapp, och omorganisationen av deras arbete har haft till följd att de inte är villiga att åta sig undervisningsuppgifter i samma utsträckning som . Det är otillfredsställande att utbildningen inom vårdsektorn är uppbyggd på ett system, där läkarnas möjligheter att delta i undervisningen har så avgörande betydelse för att undervisning över huvud taget skall kunna komma till stånd. Det drabbar den enskilde studeranden, som får förskjutningar i studiegången. Det har konsekvenser för hela den svenska hälso- och sjukvården, som inte kan fungera på ett tillfredsställande sätt i brist på utbildad personal. Allt går til syvende og sidst ut över patienterna, som inte kan få en adekvat vård. Det är angeläget att utbildningen inom vårdsektorn får en stabil lärarorganisation. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t anhåller om en översyn av lärarorganisationen inom vårdutbildningen. () ()
mot · FW023 · 1973-01-10 00:00:00 — om personlig frihet i fråga om partipolitisk tillhörighet och religiös samfundsanslutning. Få sanningar torde vara mera elementära än att i en demokrati den enskilda människan själv suveränt och exklusivt bestämmer över sin partipolitiska tillhörighet. Allt manipulerande med den rätten är att betrakta som ett brott mot demokratins principer. Den kollektivanslutning som sker till det socialdemokratiska partiet via fackförbunden är en skamfläck på vårt demokratiska folkstyre och blottar en överförmyndarmentalitet som i demokratins namn måste bannlysas. Det är att grovt undervärdera den politiska mognaden hos svenska medborgare att beröva dem den självklara rätten att helt på egen hand få bestämma om de vill tillhöra ett politiskt parti och i så fall vilket. Socialdemokratin våldför sig på demokratin. Det kan inte tolereras. Medborgarens rätt att själv bestämma om politisk partitillhörighet liksom om religiös anslutning bör garanteras i grundlag. Inskränkningar i denna rätt strider mot de principer på vilka våra grundlagar är uppbyggda. Med åberopande av det ovan anförda hemställer jag att måtte besluta att hos Kungl. begära förslag till en i grundlag införd garanti för den enskildes suveräna rätt att själv exklusivt få bestämma över sin partipolitiska tillhörighet och sin religiösa samfundsanslutning.