mot · FW02106 · 1973-01-15 00:00:00 — om inrättande vid av en professur i barnkirurgi. har behovet av en professur i barnkirurgi varit aktuellt i vårt land. Förslag att en sådan professur skulle inrättas vid i , med överläkaren i barnkirurgi som första innehavare, har framförts i motioner under en följd av år. I sitt utlåtande 1970:88 framhöll statsutskottet bl. a. att det delar motionärens uppfattning om den stora betydelsen av den barnkirurgiska verksamheten vid akademiska sjukhuset i och vill liksom tidigare framhålla vikten av att möjligheter skapas för utvidgad praktisk tillämpning av de rön som görs där. I anslutning till motionen 1971:874 framhöll utbildningsutskottet att det delar motionärens uppfattning om den stora betydelsen av barnkirurgisk forskning och utbildning. Mot bakgrund av den stora vikt utskottet sade sig fästa vid forskning och utbildning inom området föreslog emellertid utskottet att hos Kungl. skulle begära att universitetskanslersämbetet gavs i uppdrag att utreda frågan. Sedan UKÄ uppdragit åt fakultetsberedningen för medicin, odontologi och farmaci att utreda frågan, har en arbetsgrupp verkställt utredningen och redovisar densamma . Ur utredningen kan bl. a. anföras: Svensk kirurgisk förening instämmer helt i de synpunkter som lämnats av dess sektion för barnkirurgi. Av yttrandet framgår att föreningens principiella uppfattning är att sjuka barn bör vårdas på barnsjukhus av särskilt utbildad personal. En barnkirurgisk klinik bör sålunda ha hand om vården av samtliga kirurgiskt sjuka barn från närområdet. 1 övrigt bör hemortslasaretten även i fortsättningen kunna vårda ett avsevärt antal barn med sådana sjukdomar, som inte kräver specialistvård. Med tanke på vårdkvaliteten är det angeläget att begränsade specialkunskaper ges de vid hemortslasaretten verksamma läkarna under något skede av deras utbildning. Medicinska fakulteten i framhåller att självständiga forskarbefattningar inom det barnkirurgiska området är nödvändiga för den barnkirurgiska forskningens fortsatta utveckling. Dessa tjänster är av särskild betydelse för medinflytande inom fakulteterna samt för resursfördelning, organisation, forskning och för förbättrade personella och materiella resurser. Medicinska fakulteten i anser det angeläget att forskning bedrivs inom barnkirurgin, som har sin största betydelse som allmänkirurgi för barn med speciell inriktning på medfödda missbildningar. Angelägenhetsgraden för forskning inom det barnkirurgiska området bedöms av medicinska fakulteten i som stor. Man påpekar att barnen utgör i runt tal av landets befolkning och att framsteg inom det barnkirurgiska området har både humanitär och nationalekonomisk betydelse. Med detta avses inte bara den specialiserade sjukvården utan även att man genom undervisning under grundutbildning och randutbildning av allmänkirurger kan förbättra vården av de kirurgiskt sjuka barn, som kan vårdas på hemortslasarett. Medicinska fakulteten vid anser att inrättande av en självständig forskarbefattning skulle möjliggöra en viktig utveckling av specialiteten. Man framhåller också, i likhet med flera andra instanser, att barnens sjukdomspanorama i väsentliga delar är ett annat än det allmänkirurgin och dess organspecialiteter har att arbeta med. Man drar härav den slutsatsen att forskningsuppgifterna inom barnkirurgin i viktiga avseenden är specifika. Arbetsgruppen har konstaterat att självständiga forskarbefattningar finns inom de flesta kirurgiska subspecialiteter men saknas inom barnkirurgin med undantag för en personlig biträdande professur i barnurologi vid . Gruppen vill även den särskilt framhålla att barnens sjukdomspanorama i väsentliga delar är ett annat än det allmänkirurgin och dess organspecialiteter har att arbeta med. Forskningsuppgifterna inom barnkirurgin är därför i viktiga avseenden specifika. Som exempel på områden inom barnkirurgin som, förutom särskild klinisk handläggning, kräver forskningsinsatser kan anges missbildningarnas kirurgi, barnurologi, nutrition samt transplantationskirurgi. Inrättandet av en självständig forskarbefattning inom barnkirurgi får anses vara en angelägen åtgärd för att garantera en fortsatt utveckling av forskningen på området och för att ge ämnet en anknytning till fakultet. Fakultetsanknytningen är väsentlig för att skapa möjligheter för ämnesområdet att öva medinflytande inom fakulteterna vid bl. a. fördelning av olika resurser. Ökade forskningsmöjligheter kan också bidra till att förbättra rekryteringen till specialiteten. Utöver de ovan nämnda argumenten för inrättande av en självständig forskarbefattning inom barnkirurgi vill arbetsgruppen också peka på några sjukvårdsmässiga aspekter i sammanhanget. Det är enligt gruppens mening viktigt att erfarenheter inom det barnkirurgiska området kontinuerligt förs ut till bl. a. allmänkirurger, som i sin praktiska verksamhet kanske mera sällan tillämpar särskilda metoder för barnpatienter. Härigenom nås den fördelen att enklare fall med stor säkerhetsmarginal skulle kunna tas om hand vid hemortslasaretten och således inte behöva hänvisas till regionsjukhus. Inrättande av en professur i barnkirurgi skulle betyda mycket för den barnkirurgiska vården i landet: dess ställning skulle stärkas, vederbörande tjänsteinnehavare skulle kunna framträda i olika sammanhang och dessutom kunna fungera som en naturlig instans för råd och anvisningar inom specialiteten, möjligheterna till forskarutbildning skulle väsentligt ökas och omfattningen av den barnkirurgiska vården i landet ytterligare successivt I likhet med flertalet av de tillfrågade instanserna anser arbetsgruppen det angeläget att inrätta en självständig forskarbefattning i barnkirurgi. För detta talar inte bara forskarutbildnings- och forskningsskäl utan också i hög grad sjukvårdsskäl. Gruppen föreslår således att en professur inrättas i barnkirurgi. Genom utredningen och uttalandena av de medicinskt sakkunniga verifieras de behov av och uppgifter för en utbyggd barnkirurgisk verksamhet vilka jag i motioner alltsedan år 1968 anfört och lämnat. Sjuk- och hälsovården måste ges erforderliga vetenskapliga, medicinska och sjukvårdsmässiga resurser för att i görligaste mån kunna förebygga, bota och minska antalet handikappade och utvecklingsstörda i vårt land. Detta syfte, denna målsättning, måste från humanitära, ekonomiska och sjukvårdsmässiga synpunkter vara grundläggande. Den som kunnat följa utvecklingen av bl. a. de resultat plastikkirurger och pediatriker efter utbyggnaden av verksamheten skapat för att återföra barn till hälsa och normal livsföring inser att det är av synnerligen stor vikt att vetenskap, forskning, undervisning och praktisk verksamhet även inom barnkirurgin ges ökade möjligheter att utvecklas. Genom en förstärkning av barnkirurgin skapas resurser att redan vid födseln företa de ingrepp som gör att ett missbildat eller handikappat barn får hjälp till att leva ett i många fall friskt och normalt liv. Vi bygger ofta ut vårdhem och anstalter för många , vilka även kräver mycken personal, för att förvara de handikappade och utvecklingsstörda. Vi borde i stället mer än nu inrikta arbetet på att förebygga och bota. Många av dessa olyckliga skulle då ges verklig hjälp och slippa bli dömda att leva ett liv i anstaltsmiljö. Det är angeläget att vi även i fråga om barnkirurgin får en annan och mera positiv inriktning och målsättning, där strävan måste bli att ingen skall behöva leva som utvecklingsstörd eller handikappad på ett vårdhem, om han kanske redan vid födseln genom medicinska och kirurgiska ingrepp kan ges förutsättning att leva ett normalt liv. I bilden av ett handikappat barn måste emellertid även medtagas hänsynen till föräldrars och anhörigas otroliga och uppoffrande arbete och kamp för sitt barn. Den kärleksfulla omvårdnad som föräldrar oftast nedlägger på ett handikappat barn överskuggar nästan allt annat. Personlig erfarenhet från sjukvården och från föräldrars även i litteratur återgivna upplevelser och syn på det egna handikappade barnet lär oss att vi även måste ta hänsyn till de psykiska och ekonomiska påfrestningar föräldrarna utsätts för och upplever ofta i känslan av en felaktig skuldkänsla gentemot barnet. Det är förklarligt att föräldrar kämpar för att deras barn skall få en mänsklig behandling och hjälp till ett så normalt liv som möjligt ute i samhället, trots sitt handikapp. Om exempelvis en mor med rätt eller orätt fått uppfattningen att barnet vid födelsen sannolikt orsakats en skada, som genom ett operativt ingrepp hade kunnat botas, kan hennes skuldkänsla och hjälplöshet psykiskt bryta ner även henne. en handikappad har en närhet till barnet, vilken utvecklar ett engagemang och en inlevelse i barnet. Ofta skapas ett intryck av att föräldrarna gentemot myndigheterna och samhället tvingas att föra en kamp för den egna värdigheten som föräldrar och för det utvecklingsstörda barnets människovärde. Utöver att vi måste ge den barnkirurgiska forskningen och sjukvårdspersonalen resurser att ge hjälp måste ansvariga myndigheter och lekmän övervinna en likgiltighet, som innebär en flykt från engagemang och ansvar och ger ett intryck av underlåtenhet att göra sitt allra bästa. I motionen 1972:132 anfördes bl. a. att genomfördes en lagstiftning som syftar till ökad utbildning åt utvecklingsstörda. De handikappades problem har aktualiserats. Men själva centralfrågan att söka återföra barn som vid födseln eller genom ett växande antal olyckshändelser har skador, vilka genom en ökad möjlighet till snabb och riktig diagnos och genom ett kirurgiskt ingrepp skulle kunna botas, till en normal livsföring har försummats, och dessa barn tvingas därigenom ofta att leva på sjukhus och vårdhem. kan givetvis framhålla den låga spädbarnsdödligheten och en väl utbyggd invärtesmedicinsk barnavård. Däremot måste man konstatera att den barnkirurgiska delen utbildnings- och personalmässigt är underbemannad, trots vårt klara mål att ge varje nyfött barn en optimal chans till full hälsa. Men då räcker det inte med att endast känslomässigt säga att en läkare alltid måste besinna plikten att bevara mänskligt liv eller att tala om både ofödda och födda barns rätt till liv. En sådan uppfattning eller en sådan inställning är och blir meningsfull endast om den tar sig uttryck i praktiska handlingar som ger läkaren och sjukvårdspersonalen möjlighet att ge den handikappade hjälp till hälsa och en tillvaro under betingelser som ger mening åt rätten att leva. Landstingen som huvudmän har ansvar för den slutna såväl som den öppna hälso- och sjukvården. Forskning och utbildning är statens uppgift. Kostnaderna för hälso- och sjukvård stiger och inger allvarliga bekymmer. Byggenskapen och utrustningen av våra sjukhus och sjukhem samt driftskostnaderna, för att verksamheten skall kunna hållas i gång, är betydande och i ständig stegring. Det gamla förvaringstänkandet är från både ekonomiska och humanitära synpunkter förlegat. Inom barnkirurgin måste vi, liksom inom andra sjukvårdssektorer, sanera och förändra genom en intensivt utbyggd forskning och utbildning samt genom effektiv sjukvård söka skapa hälsa, tillförsikt och en meningsfull tillvaro även för handikappade. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att måtte besluta att vid från inrätta en professur i barnkirurgi och att till första innehavare av tjänsten utse överläkaren vid .