mot · FW021470 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. Den näringspolitik socialdemokratin fört har i hög grad drivit på strukturomvandlingen. Omvandlingen har i och för sig haft givna positiva effekter. Detta gäller emellertid bara i ett läge då nedläggningen av företag och arbetsplatser motsvaras av en ökning av produktion och sysselsättning inom andra delar av ekonomin. Men vad som har hänt är att det förra ledet gått snabbare än det . Nyetableringen av företag har sjunkit och investeringarna ökat i alltför långsam takt. Det hjälper inte med en aldrig så expansiv arbetsmarknadspolitik om det tredje steget i den näringspolitiska modellen, tillkomsten av nya högproduktiva arbetstillfällen, inte fungerar. För löntagarnas trygghet och för resurstillväxten är det nödvändigt att bättre förutsättningar skapas för en dynamisk näringsutveckling. Socialdemokratin synes alltmer benägen att vilja överföra beslutsansvaret också för enskilda företags eller branschers utveckling till centrala, statliga organ. Vi anser att detta är en felaktig väg. De erfarenheter vi nu har av alltmer dirigerande näringslivspolitik styrker denna uppfattning. De statliga insatserna har alltmer kommit att koncentreras på stödjande insatser i efterhand. Sådana kan behövas men är något helt annat än det förbättrade företagsklimat som behövs för nya offensiva satsningar. En ökad statlig maktkoncentration på näringspolitikens område innebär att biandekonomin omvandlas till en sammanblandningsekonomi, där politikerna bygger in sig själva i det system som de borde sköta utifrån. Risken för maktkoncentration, ineffektivitet och politiskt godtycke ökar utan att man bättre uppnår de allmänna välfärdsmål som är systemets motivering. I stället bör man sträva efter en socialliberal ramhushållning, där man satsar på stimulanser och spritt ansvarstagande inom de ramar statsmakterna drar upp. Också inom den socialliberala ramhushållningen finns givetvis ett betydande utrymme för selektiva insatser sådana behövs i en modern ekonomi. Arbetsmarknads- och regionalpolitik är goda exempel på sådana absolut nödvändiga insatser. En annan självklar utgångspunkt för det socialliberala betraktelsesättet är att man skall ställa sociala krav på företagens verksamhet. Löntagare och konsumenter måste stödjas och skyddas genom statlig lagstiftning. Löntagarna skall också ha medbestämmande i arbetslivet; det skapar 2* 1973. ökad jämlikhet, motverkar maktkoncentration och ger löntagarna möjligheter att med kraft hävda arbetslivets sociala mål. Grundläggande för den socialliberala ramhushållningen är att den vill arbeta med stimulanser i stället för med kommandon. Det måste löna sig att arbeta och spara. En orsak till de senaste årens problem är således den vikande lönsamheten. Den måste ges en måttlig men varaktig förbättring. Löntagarna bör också få del i det ökade företagssparande som följer därav genom ett organiserat löntagarsparande. I motionen understryks vidare behovet av en aktiv konkurrens- och monopolövervakning. Den svenska konkurrenslagstiftningen bör skärpas. bör vidare verka för inrättandet av ett särskilt internationellt organ som kan tjäna som forum för samråd, ömsesidig information och kontroll av de multinationella företagen. Regeringen bör vidare ges i uppdrag att påbörja ett brett förberedelsearbete för utvidgning av de träffade avtalen med EEC. Det skall syfta till att i en andra förhandlingsomgång uppnå omfattande, nära och varaktiga förbindelser och därmed säkerställa en avtalsreglerad harmonisering av konkurrensvillkoren. Konjunkturpolitiken måste vara väl samstämd med konjunkturen. Det är en avgörande förutsättning för att näringspolitiken skall vara framgångsrik. Utvecklingen 1970-1972 visar hur felbedömningar och ovilja att lägga om kurs får förödande konsekvenser. Vi menade 1970 att regeringen borde skärpa finanspolitiken för att undvika en kraftig inflation och jättelika bytesbalansunderskott. Regeringen sade nej. Vi menade att tillfälligt skulle sänka moms och arbetsgivaravgifter för att sätta fart på ekonomin. Regeringen sade nej. Vi menade att en fördubbling av löneskatten var helt absurd i ett läge då det råder brist på arbete och då lönsamheten är låg. Men en fördubbling är precis vad regeringen med hjälp av kommunisterna drev igenom. Erfarenheterna från 19701972 bör emellertid analyseras också för framtiden. De konjunkturpolitiska instrument som kan och bör utnyttjas bör bli föremål för analys av experter. En stabiliseringspolitisk konferens bör inkallas före nästa avtalsrörelse. Statsmakterna bör klart säga ifrån att man inte tänker tillgripa kreditåtstramningar av omfattning och modell. I motionen kritiseras kapitalmarknadsutredningen för att denna ännu ej avgivit ett samlat betänkande. kräver att regeringen framlägger förslag, som sänker kostnaderna för nyemissioner, samt förslag om vinstandelslån och konvertibla obligationer. I motionen krävs att regeringen tillkallar särskilda experter som ges i uppdrag att analysera den nuvarande strukturkrisens orsaker, bakgrund och karaktär samt de olika alternativa motåtgärder som kan tänkas. har svenskt näringsliv omvandlats och utvecklats. Det har varit en i många avseenden välfärdsskapande process, som medfört en kraftigt förbättrad levnadsstandard för stora löntagargrupper och givit möjligheter till snabb utbyggnad av offentlig service och olika slags utjämnande transfereringar. Särskilt första hälft var tillväxttakten i ekonomin gynnsam. Industrin kunde då tillgodogöra sig de stora investeringar som gjordes och . skedde emellertid ett omslag. Tillväxten senare del blev något svagare, och förstärktes de samhällsekonomiska balansproblemen. Denna utveckling har accentuerats åren 19701972. Några inslag i bilden är: o Takten i strukturomvandlingen har ökat påtagligt; de förändringar som skett senare del och har varit mer omfattande än under hela den föregående efterkrigstidsperioden. berördes genomsnittligt ca 7 000 personer av driftinskränkningar; fr. o. m. 1965 började siffrorna stiga. 1972 berördes 36 966 respektive 23 745 personer av uppsägningar och permitteringar. 1 strukturomvandlingen ingår givetvis inte bara nedläggningar och inskränkningar utan också förändringar inom företagen samt kapacitetsutbyggnad. Hemmamarknadsföretag har slagits ut medan exportföretag expanderat men i alltför ringa utsträckning. Industriproduktionen sjönk 1971 och steg . O Tillväxten i ekonomin har varit låg eller obefintlig. Åren 1971 1972 steg BNP (räknat från användningssidan) med genomsnittligt /år. Detta kan jämföras med långtidsutredning, som räknade med en möjlig tillväxttakt på /år förtiden , uppdelat på för tiden för de två återstående åren. O Arbetslösheten har envist stigit, trots alltmer omfattande arbetsmarknadspolitiska åtgärder och kraftiga arbetstidsförkortningar. Otryggheten på arbetsmarknaden har spritt sig till nya grupper. Tjänstemännen drabbas i allt större utsträckning. Efter varje konjunkturnedgång får vi en s. k. restarbetslöshet, som tenderar att bli allt högre. Arbetslöshetstidens längd ökar. O har vi fått strukturella bytesbalansproblem. Handelsbalansens underskott vägdes tidigare upp av ett positivt tjänstenetto. Här har utvecklingen svängt bl. a. genom den ökande turismen. För att klara bytesrelationer på krävs en betydande utbyggnad av svensk industri, särskilt exportindustrin. Men industrins investeringar har inte ökat i den takt som skulle varit nödvändig för att säkerställa konkurrenskraft och tillräcklig produktionskapacitet. steg industriinvesteringarna med genomsnittligt mot långtidsutrednings uppsatta mål på . steg industrins investeringar genomsnittligt jämfört med långtidsutrednings krav på en årlig stegring med . o Inflationstakten har varit hög och bidrog till att förvärra bytesbalansproblemen. Detta föranledde statsmakterna till en restriktiv ekonomisk politik som förvärrade sysselsättningsläget. Den svenska ekonomins läge måste givetvis ses i sitt internationella sammanhang. Vårt internationella beroende har vuxit. Exportens respektive importens andel av BNP uppgår till ca 1/4. Exportsektorn tillhör också den mest dynamiska delen av vår ekonomi. Sådana här siffror ger dock långt ifrån en fullständig bild av utrikeshandelsberoendet. Möjligheterna till svensk självförsörjning av livsviktiga områden är nämligen mindre än vad dessa siffror antyder och mycket mindre än för sedan. Detta gäller både jordbruk och industri. Vi har blivit mycket starkt beroende av vissa slag av import för att överhuvud taget kunna hålla vår produktion och export igång på tillnärmelsevis den nuvarande nivån. Importvarorna kommer mera än tidigare in i många olika led i en och samma produktionskedja och vi har många fler underleverantörer utomlands än . (Prof. 13.10.1972.) Den svenska industrin har med andra ord blivit alltmer internationellt integrerad, och detta gäller även på kreditsidan. Vi är därmed alltmer beroende av den internationella konjunktursituationen och av den ekonomiska politiken hos våra viktigaste handelspartners. Inflationen importeras såväl direkt som genom dess genomslag på exportindustrin. En annan aspekt av det internationella beroendet är återverkningarna av beslut i andra länder, som berör den industriella strukturen, den regionala balansen eller energiproduktionen. Verkningarna av olika industripolitiska åtgärder tenderar att sträcka sig allt längre ut över det enskilda landets gränser. Också detta bidrar till förändringar inom det svenska näringslivet. På samma sätt har valutaproblemen liksom framväxten av olika icke-tariffära handelshinder fått genomslag i den svenska utvecklingen. Det synes också som om de förskjutningar som inträffat i världshandeln delvis har verkat till nackdel. Utländska konkurrenters slagkraft på centrala svenska industriområden synes ha förstärkts. Utvecklingen inom det utvidgade EEC blir självfallet av utomordentlig betydelse och kommer att inverka på den svenska situationen. bör ha en stimulerande inverkan i förhållande till nuläget, bl. a. därigenom att vårt eget tullskydd gentemot EEC-länderna varit lågt. Vi bör därför dra förhållandevis större nytta av att EEC-tullarna försvinner. Den låga investeringsutvecklingen försämrar emellertid utgångsläget. innehåller avtalet, som vi påpekade i motion till förra årets riksdag, betydande svagheter, t. ex. en rad särbestämmelser för s. k. känsliga produkter (bl. a. papper, papp, visst specialstål, kullagerstål), skyddsklausulerna och ursprungsreglerna m. m. Det är särskilt angeläget att fullföljer diskussionerna med EEC och med EFTA-länderna i syfte att uppnå förenkling av och förbättringar i det i avtalet intagna ursprungsregelsystemet. Det nu ingångna avtalet är vidare begränsat till tullavveckling. Vi har ställts utanför samarbetet inom EEC på en rad områden som är mycket betydelsefulla. Det gäller bl. a. arbetet på att undanröja icke-tariffära handelshinder, en eventuell harmonisering av den statliga upphandlingen, den sannolika samordningen av EEC-ländernas regler i vad gäller villkoren för exportkrediter, det tekniska och forskningspolitiska samarbetet m. fl. kan detta få allvarliga återverkningar för den svenska ekonomin och den fulla sysselsättningen. Regeringen bör starta ett brett upplagt förberedelsearbete på att utvidga avtalet. Syftet bör vara att kartlägga erfarenheterna av det nu ingångna avtalet samt att utreda vilka vägar som står öppna för att uppnå ett omfattande, nära och varaktigt samarbete med EEC. Härvid bör förutsättningslöst prövas alla de olika alternativ som är möjliga att förena med en bibehållen neutralitetspolitik. Utgångspunkten måste alltså liksom vara att samarbetet inte får försvåra eller omöjliggöra ett strikt iakttagande av de krav som neutralitetspolitiken ställer. Den vidare utvecklingen inom EEC på en rad olika områden kan komma att ge nytt material för en sådan bedömning inför en andra förhandlingsomgång. Huvuduppgiften för de svenska förhandlarna bör därför vara att söka nå fram till en avtalsreglerad harmonisering av alla områden och förhållanden som påverkar konkurrensvillkoren. Det internationella beroendet måste således mötas med energiska insatser för internationellt samarbete på näringspolitikens och den ekonomiska politikens områden. Detta kommer att ställa ökade krav på den svenska ekonomiska politikens effektivitet. I sista hand är det löntagarnas och företagarnas skicklighet, initiativ och ansvarskänsla som blir avgörande och de förutsättningar som skapas genom regeringens politik för att dessa egenskaper skall komma till sin rätt. I en dynamisk ekonomi sker en självklar förändring av näringslivet. Ny teknik och förändrade marknadsbehov driver fram nya produktionsmeto der och nya produkter samt förändrar därmed företagsbilden. En trögrörlig näringslivsstruktur är ingen garanti för trygghet och fortsatt välstånd, tvärtom. skulle den medföra betydande och djupgående svårigheter med mycket stora allmänna välfärdsförluster. Därför är också den rörliga arbetsmarknaden utomordentligt betydelsefull för ekonomins utveckling, och det faktum att löntagarorganisationerna slutit upp bakom en rörlighetsfrämjande politik har betytt mycket för välståndsökningen. Men strukturomvandlingen medför också samhällsekonomiska kostnader och individuella sociala problem. Dessa har starkt accentuerats . Ett mycket oroande inslag i bilden är den ökade snabbheten i omställningen liksom att investeringarna mer siktat på rationaliseringar än på att skapa ny produktionskapacitet eller nya konkurrenskraftiga produkter. Etableringen av nya företag synes vidare ha minskat. Detta har bl. a. påvisats i två undersökningar, som presenterats . Två Umeåekonomer sammanfattar sina intryck av hur företagsbeståndet förändrats inom några branscher i och : 1 motsats till under tidigare decennier inträdde en minskning i antalet företag. Etableringsbenägenheten som efter en kraftig minskning mellan fyrtiotalets slut och femtiotalets början stabiliserats något började på nytt falla. ökade nedläggningsbenägenheten så att nedläggningsfrekvensen vida översteg etableringsfrekvensen. Den genomsnittliga tillväxttakten hos enskilda företag hade sjunkit till en negativ nivå. De existerande företagen var vidare relativt gamla, vilket talar för att en ytterligare minskning av tillväxttakten kan komma att ske om inte tillskottet av unga företag ökar. Deras slutsats att etableringen av nya företag gått ner har stöd i de preliminära siffror som redovisats från en undersökning inom . Undersökningen gäller alltså etablering och nedläggningar inom olika branscher. Siffrorna avser utvecklingen för elektroindustrin, plastindustrin samt skeppsvarv och båtbyggerier, varav åtminstone de förstnämnda brukar räknas till de s. k. framtidsbranscherna. Antalet arbetsställen i de tre branscherna nådde en topp 1965, då det bildades betydligt fler nya företag och filialer än det lades ner bolag. Därefter har nyetableringarna minskat och företagsdöden brett ut sig. var antalet nya företag lägre än antalet nedlagda. 1970 var antalet arbetsställen inom de tre branscherna nere i ungefär samma antal som 1962. En av strukturförändringens drivkrafter har således varit att pressa lönekostnaderna, bl. a. genom automatisering och marknadskoncentration. Därigenom har produktiviteten stigit. Stegringstakten har dock avmattats . Snabb produktivitetstillväxt innebär givetvis bibehållen eller t. o. m. förstärkt konkurrenskraft. Men föreligger sällan full överens stämmelse mellan marknadens tillväxt och produktivitetstillväxten. En snabb ökning av produktiviteten inom en viss bransch motsvaras inte alltid av en expanderande marknad just inom denna sektor, vilket i sin tur medför att efterfrågan på arbetskraft inom sektorn minskar. Det klassiska exemplet på en sådan utveckling är jordbruket, men motsvarande process äger rum på andra håll inom ekonomin. I idealfallet kan då arbetskraften sugas upp av andra expanderande branscher eller av den offentliga sektorn och olika slags servicenäringar. En sådan övergång är karakteristisk för alla utvecklade industristater. Men om det inte sker någon produktionstillväxt på annat håll inom näringslivet uppstår självfallet störningar. Den offentliga sektorn kan växa endast om näringslivet har tillräcklig produktionsförmåga och konkurrenskraft för att bära upp sektorn. Så har inte varit fallet , och störningarna på arbetsmarknaden har därför förvärrats av en kraftig uppbromsning av den offentliga sektorns tillväxt, framtvingad av det ekonomiska läget. Det finns all anledning att räkna med att den offentliga sektorns fortsatta utveckling i större utsträckning än tidigare kommer att vara direkt beroende av den ekonomiska tillväxten. Den samordnade näringspolitiken och omvandlingen Omvandlingstakten i det svenska näringslivet måste givetvis ses i sitt samband med de allmänna riktlinjer för näringspolitiken som den drivits av regeringspartiet. Den går tillbaka på de tankegångar som förfäktades av den socialdemokratiske ekonomen och andra ekonomer med varierande politisk grundinställning. De menade att självfinansieringen av svensk industri var för hög. Detta gav upphov till ett mer eller mindre permanent övertryck i ekonomin, gjorde företagen okänsliga för ekonomisk-politiska åtgärder och ledde sannolikt till en otillfredsställande resursallokering. En viss nedpressning av företagens lönsamhet och ett ökat beroende av lånefinansiering framstod från dessa utgångspunkter som en naturlig målsättning. Detta skulle uppnås dels genom en stram och vinstbegränsande ekonomisk politik, dels genom en solidarisk lönepolitik, som syftar till lika lön för lika arbete oberoende av de enskilda företagsenheternas bärkraft och som således också skulle åstadkomma en från jämlikhetssynpunkt mer önskvärd lönestruktur. Dessa båda komponenter i förening skulle givetvis leda till en nedläggning av icke lönsamma företag. Genom en expansiv arbetsmarknadspolitik skulle man avvärja negativa sociala effekter av sådana omställningar och slussa över arbetskraften i mer lönande och expansiv produktion. Vägen till den av fackföreningsrörelsen eftersträvade lönestrukturen är kantad av nedlagda företag och utslagen arbetskraft, konstaterar och i en skrift om den solidariska lönepolitiken. Att återföra denna arbetskraft till produktiv, helst mera produktiv sysselsättning är arbetsmarknadspolitikens uppgift. risk lönepolitik s. Många företag kläms mellan de priser som i hög grad bestäms av den internationella konkurrensen på de varor man framställer och ökande kostnader. Trycket framtvingar rationaliseringar, och den ökade produktivitet som uppnås svarar gott och väl mot de ökade lönekostnaderna. Men alla företag klarar sig inte, och det är naturligtvis inte heller önskvärt. Vad debatten gällt är om pressen varit för stor eller lagom stor. hävdas den senare uppfattningen med hänvisning till den s. k. (Samhällsekonomi och lönebildning av , , , SAF, och , LO) som påvisade att löneutvecklingen i den konkurrensutsatta industrin inte gått snabbare än produktivitetsutvecklingen . Mot denna uppfattning har dock riktats kritik av bl. a. professor . Han skjuter in sig främst på att undersökt hur det ser ut i efterhand. Man får då en missvisande bild av verkligheten: Om lönerna stiger mycket starkt i förhållande till produktiviteten slås företag ut men branschens produktivitet mätt i efterhand stiger. Vi har tagit kål på många företag och sedan ser vi att i efterhand produktiviteten hållit takt med löneutvecklingen. Men produktivitetsstegringar för branscher som helhet är delvis ett resultat av själva kostnadsstegringen. Låt oss göra det extrema antagandet att svensk kostnadsstegring är så snabb att alla industriföretag slogs ut så när som på ett enda. Vi skulle få en gigantisk arbetslöshet i landet. Men vilken enorm produktivitetsökning i industrin. En produktivitetsökning helt i takt med kostnadsstegringarna! Den näringspolitik socialdemokratin fört har således i hög grad varit strukturomvandlande. Omvandlingen har drivits på av medvetna politiska och fackliga beslut. Den har också, som vi påpekat i det föregående, haft åtskilliga positiva effekter. Det gäller emellertid endast i ett läge, då nedläggning av företag och arbetsplatser motsvaras av en ökning av produktion och sysselsättning inom andra delar av ekonomin. Men vad som hänt är att det förra ledet i processen gått snabbare än det andra. De nuvarande sysselsättningsproblemen är därmed strukturella. Det hjälper inte med en aldrig så expansiv arbetsmarknadspolitik om det tredje steget i den näringspolitiska modellen, tillkomsten av nya högproduktiva arbetstillfällen, inte fungerar. Resurser förutsättning för reformer I årets finansplan understryker finansministern betydelsen av den ekonomiska tillväxten, icke som ett självändamål utan som ett medel att tillgodose och uppnå olika välfärdsmål. Det heter bl. Det står alltså klart att fortsatt ekonomisk tillväxt är en förutsättning för att uppnå övriga mål för den ekonomiska politiken och att ekonomisk tillväxt därmed utgör ett medel att nå de allmänna välfärdsmålen. Endast en expanderande ekonomi kan skapa förutsättningar för full sysselsättning. Och möjligheterna till sysselsättning har en avgörande betydelse för en ökad inkomstutjämning. En expanderande ekonomi är vidare en förutsättning för en fortsatt inkomstfördelning. Vi vill livligt instämma i dessa synpunkter. De överensstämmer väl med vad som uttrycktes i partiprogram, där det bl. a. heter: Människorna ställer berättigade anspråk på offentliga tjänster men även på privata konsumtionsförbättringar. Det kräver en ekonomi som skapar nya resurser. Verksamma omfördelande insatser är också svåra att åstadkomma i en stagnerande ekonomi. Det finns inget automatiskt samband mellan ekonomisk tillväxt och ekonomisk utjämning. Men tillväxten är en bland flera förutsättningar för en utjämning uppåt, både i vårt eget samhälle och internationellt. I partiprogrammet understryks vidare och vi vill här göra den modifikationen av finansministerns ovan citerade uttalande att strukturomvandlingen och tillväxten måste vara socialt balanserad. Materiella framsteg för flertalet får inte köpas till priset av fortsatt miljöförslitning, ekonomiska klyftor och växande otrygghet för en minoritet. Detta innebär att statsmakternas politik måste vara så utformad att inte strukturomvandlingen sker i för snabb takt och så att tillväxtens negativa effekter så långt möjligt begränsas. Detta ställer i sin tur stora krav på en målmedvetet förebyggande politik. Omtanken om centrala mänskliga och miljömässiga värden måste vara en utgångspunkt för politiska överväganden och får inte endast bli en pliktskyldig bevakningsuppgift i senare led av beslutsprocessen, så som åtgärder mot redan inträffade sociala problem. Ansvaret för miljön måste tas från början och tekniken skall verka i den sociala nyttans tjänst. Från de utgångspunkter finansministern själv angivit måste domen över de senaste årens allmänna politik bli hård. Detta också om man tar vederbörlig hänsyn till utifrån kommande faktorer, som regeringen inte kunnat påverka. De snabba prisstegringarna, den höga arbetslösheten och den låga tillväxttakten har sina främsta orsaker i en misslyckad regeringspolitik och har medfört betydande välfärdsförluster. Produktionsbortfallet har inte bara medfört otrygghet och sociala och ekonomiska problem för 100 000-tals människor. Det har också medfört att resurserna för angelägna reformer väsentligt begränsats. Om vi i stället haft en tillväxt av ungefär samma omfattning som långtidsutredningen bedömde som möjlig, hade det inneburit en ökning av bruttonationalprodukten på ca 13 miljarder. Av detta hade ca 6,5 gått till stat och kommun i ökade skatteintäkter. Det är lätt att inse vad detta innebär i form av förlorade möjligheter till olika viktiga reformer, t. ex. på familjepolitikens område, eller till angelägna insatser för att mildra den samlade marginaleffekten så att det blir lönande att arbeta. 1971 och 1972 har varit två förlorade år!