mot · FW02709 · 1973-01-25 00:00:00 — av i m. fl. om forskning rörande samhällets insatser för de handikappade. Under det senaste årtiondet har samhällets åtgärder för handikappade flerdubblats i omfattning, även om man räknar i fast penningvärde. En del av denna snabba utveckling återspeglas i statsverkspropositionen, där sådana statliga kostnader och ATP-belopp som direkt hänför sig till handikappade beräknas nå ett värde av nära 5 miljarder nästa budgetår. Härav faller två tredjedelar på förtidspensioner och ATPtillägg till dessa, och återstoden (över 1,7 miljarder) fördelar sig på ett flertal andra poster, t. ex. arbetsvärd, stöd åt skyddad verksamhet, tekniska hjälpmedel och bidrag till särskolundervisningen av utvecklingsstörda. Härtill kommer mycket avsevärda och minst lika snabbt stigande kostnader för kommuner och landsting, som (om man bortser från pensionerna) torde svara för större delen av den finansiella belastningen för åtgärder avseende handikappade. Denna glädjande utveckling får ses mot bakgrunden av att samhällets åtgärder för handikappade tidigare legat på en nivå som i flera fall ter sig anspråkslös. Men trots att utgiftsstegringen i stort sett varit väl motiverad hindrar det inte att den, med hänsyn till sin storlek, tilldragit sig uppmärksamhet i nuvarande finansläge som är särskilt trångt för kommuner och landsting och trångt även för staten. får konstateras att denna utveckling bör fortsätta. Ännu har det inte gjorts tillnärmelsevis tillräckligt för att rehabilitera och aktivera handikappade, låta dem få del av en social och kulturell gemenskap (integrering) så långt det går i varje enskilt fall och så mycket som möjligt låta dem få leva ett normalt liv med tillgång till det allmänna välståndet (normalisering). På ett område har de handikappades situation rent av blivit mer bekymmersam . Många av dem arbetar eller borde kunna arbeta produktivt, och åtskilliga kan genom rehabilitering och arbetsvärd bringas därhän att de skulle kunna ta produktiva jobb, men de betraktas, till stor del med orätt, som marginell arbetskraft, och de lider ännu mycket mer än andra av arbetslösheten. Det blir allt färre arbetsvårdssökande som får jobb på öppna marknaden, och trots att antalet skyddade arbetstillfällen fortsatt att öka har det blivit färre handikappade som nyplacerats i skyddad sysselsättning. I den mån den väntande konjunkturförbättringen efter hand leder till någon mera märkbar nedgång i arbetslösheten, får man räkna med att handikappade senare än andra får del av denna förbättring. Trots det trånga finansiella läget är det angeläget att söka finna ekonomiskt utrymme för en ytterligare utbyggnad, i lämpliga former, av verksamheten för handikappade på olika fronter. Utsikterna härtill skulle ha tett sig väsentligt ljusare, om det förelegat ett mera omfattande material för en utvärdering av denna verksamhet från samhällsekonomiska och mänskliga synpunkter. Den har nått en sådan storlek att behovet av en dylik utvärdering ter sig alltmer trängande. De av oss som själva sökt beräkna i vad mån t. ex. en skyddad verkstad »lönar sig», har inte sällan trott sig finna att den förlust som redovisas i räkenskaperna förvandlas till ett överskott när hänsyn tages till inbesparingar i fråga om pensioner och socialvårdskostnader, till de skatter som många arbetare på skyddade verkstäder lyckas betala, i vissa fall också till den minskning i vårdinsatser som blir följden av att en handikappad människa kunnat rehabiliteras och dessutom kunnat vidmakthålla en mera aktiv livsföring, till den uppmuntran de kunnat känna av att vara produktivt verksamma människor. Detta »överskott» kan bli särskilt stort, om alternativet skulle vara vistelse på ett vårdhem, där kostnaden ofta uppgår till . Det innebär en rationalisering som dessutom ger ökad personlig tillfredsställelse, när t. ex. utvecklingsstörda på vårdhem kan tränas så att de kan flytta till integrerade inackorderingshem, där de kan bo mera självständigt och med mindre tillsyn, eller så att de kan bo ännu mera självständigt, i egna lägenheter och dessutom får möjlighet att sysselsättas på öppna marknaden, i skyddad verksamhet eller på dagcentra med sysselsättning. På samma sätt finns mycket som talar för att fria tekniska hjälpmedel, ofta även dyra sådana, ger »nettovinster» för samhället, nämligen när de väsentligt reducerar den handikappades behov av personliga hjälpinsatser, som vanligen är ännu mycket dyrare samhällsekonomiskt sett, vare sig de betalas eller inte. Erfarenheten visar emellertid att allmänna överväganden av denna karaktär ofta inte tillmäts större betydelse. Problem av denna art måste närmare klarläggas genom att utvärderingen får en säkrare förankring i systematisk forskning, som bör arbeta både med lång- och kortsiktiga målsättningar. Det förefaller lämpligast att det nya socialpolitiska forskningsinstiutet får i uppdrag att planlägga särskilda projekt som kan ingå i sådan forskning, men även initiativ från andra forskningsorgan vid universitet eller eljest är givetvis välkomna. Finansieringen borde till stor del kunna ankomma på statens råd för samhällsforskning, i vissa fall på andra forskningsfonder eller STU eller Riksbanksfonden. Det får övervägas huruvida detta kan påverka medelsbehovet hos forskningsfonderna. Här har övervägande talats om ekonomiska synpunkter på handikapppolitiken. De är väsentliga i sammanhanget, men vid den slutliga ut värderingen måset givetvis grundläggande mänskliga värderingar beaktas. Med hänvisning till det anförda hemställs att ger Kungl. Maj:t i uppdrag att främja forskning för utvärdering av åtgärder för handikappade från samhällsekonomiska och andra synpunkter, i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () ()