mot · FW021618 · 1973-03-20 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:39 med förslag till lag om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete. I propositionen 1973:39 föreslås lagregler som reglerar rekryteringen till byggnadsbranschen. Lagstiftningen gäller anställning av arbetskraft för utförande av egentliga byggnadsarbeten, dvs. betongarbete, träarbete, mureriarbete och annat byggnads- eller anläggningsarbete. För sådant byggnadsarbete får arbetsgivare enligt förslaget anställa kvalificerad arbetssökande på det sätt som han finner lämpligt. Som kvalificerad arbetssökande anses dels den som har haft anställning i byggnadsarbete , dels den som fullgjort utbildning till sådant arbete inom lägst gymnasieskola eller motsvarande skola eller inom arbetsmarknadsutbildningen. Även den som genomgått annan byggnadsteknisk utbildning än den som ges inom gymnasieskolan skall således anses kvalificerad. Som kvalificerad anses även den som genomgår utbildning och söker praktikanställning. Om kvalificerad arbetssökande inte finns att tillgå, får arbetsgivaren inte anställa annan än den som arbetsförmedlingen anvisar eller godkänner. För att kunna kontrollera efterlevnaden av lagen får arbetsförmedlingen rätt att hos arbetsgivare ta del av de uppgifter som behövs härför och äga tillträde till arbetsplats. Om arbetsgivare bryter mot dessa anställningsregler, leder detta i första hand till ett föreläggande om att all anställning av arbetskraft i fortsättningen skall ske genom arbetsförmedlingen, alltså i fråga om både kvalificerad och okvalificerad arbetskraft. Sådant föreläggande utfärdas av AMS efter anmälan av länsarbetsnämnden. AMS kan dessutom i sådant fall anmäla arbetsgivaren till åtal, om överträdelsen är att anse som grov. Underlåtenhet att iaktta föreläggande om arbetsförmedlingstvång kan likaledes anmälas till åtal av AMS. Grundläggande för den svenska arbetsmarknadspolitiken har varit principen om fri arbetsmarknad. Rörlighet såväl mellan olika yrkesområden som geografiskt, dvs. mellan olika delar av vårt land, har länge understötts av arbetsmarknadsmyndigheterna och har setts som en framkomlig väg att reducera strukturella och regionala obalanser. De av antagna målen för arbetsmarknadspolitiken är att åstadkomma och bevara full, produktiv och fritt vald sysselsättning. Fritt vald sysselsättning innebär inte bara att varje tanke på att tvångsmässigt dirigera arbetskraften avvisas utan också att möjligheterna vidgas för den enskilde att få ett arbete som svarar mot hans önskemål och förutsättningar. Om man inför restriktioner i rörligheten på ett område, inom en bransch, kan likartade krav snabbt förväntas bli ställda även av andra yrkesgrupper. Detta skulle kunna leda till en fastlåsning i en med tiden allt mindre ändamålsenlig yrkesstruktur. Enligt kungörelsen skall arbetsförmedlingsverksamheten avse alla slag av arbetskraft och arbete. Någon begränsning av verksamheten till endast vissa grupper av arbetssökande eller vissa delar av näringslivet skall alltså inte förekomma. I ett förmedlingsarbete skall tillses att arbetsgivaren anvisas bästa möjliga arbetskraft och den arbetssökande det arbete för vilket han bäst lämpar sig. Förslagen i propositionen innebär att vissa arbeten reserveras för en speciell yrkesgrupp. En sådan politik motverkar direkt önskemålet om yrkesmässig rörlighet. Den riktar sig mot andra grupper på arbetsmarknaden. Det innebär att arbetsmarknadsmyndigheterna skulle bidra till att en stor sektor av svenskt näringsliv skulle göras näst intill otillgänglig för dem som önskar eller måste byta sysselsättning eller bransch. I sammanhanget kan påpekas att antalet tjänstemän i branschen uppgår till ca 55 000 och att arbetslösheten även för denna grupp är allvarlig. Inom utredningen har parterna haft olika meningar om omfattningen av rekryteringen av byggnadsarbetare utan tidigare byggerfarenhet i förhållande till det totala antalet nyanställningar i byggföretagen. Medan man från hävdat att sådan rekrytering skett i avsevärd omfattning, har från arbetsgivarsidan gjorts gällande att denna typ av rekrytering visserligen förekommer men endast i mycket begränsad omfattning och då är nödvändig för att erhålla erforderlig arbetskraft på orter och då annan arbetskraft inte finns att tillgå. Det är rimligt att anta att byggföretagen av naturliga skäl i eget intresse i första hand rekryterar kunnig och van arbetskraft, något som också sammanfaller med byggnadsarbetarkårens intresse. Uppräknat till hela branschens arbetarantal tyder utredning på att ca 500 man av aktuellt slag anställts . Från arbetsgivarsidan hävdas att dessa resultat bekräftas av en liknande undersökning . Från Byggnadsarbetareförbundets sida hävdas att omfattningen är väsentligt större ca 4 000 personer . I propositionen gör departementschefen ingen egen bedömning av storleksordningen av det antal arbeten som genom förslaget kommer att öka sysselsättningsmöjligheterna för dem som ej omfattas av begränsningarna. Enligt utredningens statistik har det helt övervägande antalet företag inom byggnadsverksamheten mindre än tio årsanställda. Att effektivt kontrollera över 7 000 sådana företag, vilka till stor del utför mindre arbeten, bedöms kräva en inte oväsentlig arbetsinsats, och detta utan att därmed har skapats ytterligare något nytt arbetstillfälle i något företag. Därtill kommer övervakning av 3 500 större företag, varav ca 200 har mer än 100 årsanställda. Departementschefen, som själv har förståelse för kritiken att förslaget innebär ett avsteg från principen om parternas fria avtalsrätt på arbetsmarknaden, hävdar att denna kritik inte har samma styrka om lagstiftningen får en i tiden begränsad giltighet. Svårigheterna på byggarbetsmarknaden riskerar emellertid att bli långvariga, och frågans principiella betydelse är enligt vår mening så stor att förslaget bör avslås. Med stöd av vad ovan anförts hemställs att beslutar avslå propositionen 1973: 39. () HANS () P.-O. ()