mot · FW022069 · 1973-10-30 00:00:00 — av herrar och i i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:145 med förslag till lag om upphävande av lagen (1969:732) om postbanken, m. m. Departementschefen understryker i proposition 1973:145 att lösningen av de ekonomiska mellanhavandena mellan postverket och den föreslagna är av väsentlig betydelse för båda parterna. I flera remissyttranden framhävs också vikten av att ersättningsfrågorna får en rättvis lösning bl. a. med hänsyn till bankkonkurrensen. Anmärkningsvärt nog föreligger emellertid inte något fixerat förslag till lösning av de viktiga ersättningsfrågorna när förslaget om fusionering av postbanken och nu underställs . Finansministern föreslår i stället att ersättningsprinciperna skall snabbutredas av de båda parterna. Om dessa inte kommer överens skall ersättningsfrågorna underställas Kungl. Maj :t för avgörande. Detta sätt att lösa den ekonomiska problematiken i samband med tillskapandet av synes ur synvinkel djupt otillfredsställande. Starka skäl föreligger för att inte bör avhända sig det slutliga avgörandet av dessa frågor. De bör efter en grundlig utredning återföras till . De skäl som talar härför är bl. a. följande. Det är uppenbart att den uppdelning av postbankens nuvarande verksamhet som föreslås i propositionen kommer att utsätta postverkets ekonomi för stora påfrestningar. Som postverket understrukit i sitt remissyttrande över promemoria om banksammanslagningen (Fi 1973:5) bildar de olika grenarna i verkets bankrörelse en resultatenhet. Detta möjliggör att de stora samkostnadsbidragen från bankrörelsen kan fördelas på det sätt som marknadsförutsättningarna för de olika bankgrenarna bäst tillåter. Denna fördelning har varit så mycket mer motiverad som bankgrenarnas resultat påverkas olika vid diskontoändringar. Postgirot klarar sig bra i ett högt diskontoläge, medan ett lågt diskonto är fördelaktigt för sparrörelsen. I nuvarande diskontoläge har postgirot på det hela taget kunnat täcka sina särskostnader, men girorörelsen har däremot inte kunnat bidra till samkostnaderna. Någon möjlighet att fördela samkostnaderna i postverkets bankrörelse efter som de olika bankgrenarnas bärkraft i växlande diskontolägen föreligger inte efter den föreslagna bankfusioneringen. De ekonomiska problem som därvid uppstår för postverket framgår med all tydlighet av att som postverket understrukit i sitt ovannämnda remissvar tar över de lönsammaste rörelsegrenarna och även berövar det i postverket kvarliggande postgirot dess ekonomiskt bästa del, nämligen de räntebärande postgirokontona. Den del av den postala bankverksamheten som enligt förslaget tar hand om gav ett överskott på 125 milj. kr. och den del som blir kvar i postverket gick med 64 milj. kr. Det har vidare beräknats att postgirot, fråntaget de räntebärande kontona, vilka visar den klart gynnsammaste ekonomiska utvecklingen, vid oförändrat diskonto skulle lämna ett underskott på ca 100 milj. kr. Underskottet bedöms under samma förutsättning komma att stiga till ca 125 milj. kr. och till ca 150 milj. kr. Att täcka underskott av sådan storlek genom höjning av postgiroavgifterna har postverket med all rätt bedömt som ogörligt. Det kan ju inte heller vara riktigt att postgirokunderna skall tvingas ge stora tributer till bildande. Lika litet är det motiverat att skattebetalarna skall bekosta samgåendet mellan de statliga bankerna genom årliga statssubventioner till postverket. I realiteten skulle det ju inte bli postverket utan den nya banken som drar fördel av dessa subventioner, eftersom postverket , med postbanken inbyggd i företaget, utan ekonomiska bekymmer kunnat klara sina insatser som hela landet täckande sparinstitut, betalningsförmedlare osv. Enligt de prognoser som utarbetats skulle postbanken inom postverkets ram också mycket väl kunna klara kraven på nedskrivning och avkastning . Om de ekonomiska mellanhavandena mellan postverket och får en sådan lösning att ersättningen till postverket för utförda bankprestationer sätts lägre än vad som motsvarar självkostnaderna är risken uppenbar att detta kommer att få regionalpolitiska verkningar. En försvagad ekonomi för postverket kan nämligen befaras leda till att postverket måste krympa sin organisation. Därvid blir det främst glesbygderna och annan landsbygd som kommer att drabbas, eftersom postverkets service där, relativt sett, är mest kostnadskrävande. service på landsbygden beträffande såväl allmän poströrelse som sparverksamhet och betalningsförmedling är emellertid av så stort samhälleligt värde att den inte får äventyras genom en försvagad postverksekonomi i samband med bildandet av . Det är i stället angeläget att postverket kan stärka sitt trafikunderlag genom att bättra sin service och sina tjänster. Där måste också hänsyn tas till möjligheten att öka samarbetet mellan de statliga verken, t. ex. SJ och Tele. Detta också i avsikt att hålla en hög servicestandard till rimliga kostnader. De obesvarade frågor som finns efter en delning av poströrelsen och bankrörelsen inom postverket är så många att man riskerar att försvåra och rent av omöjliggöra postens möjligheter att upprätthålla nuvarande servicenivå. Det är därför av avgörande betydelse att ersättningsfrågorna får en även med hänsyn till samhällets och postkundernas intressen riktig lösning. Det förefaller orealistiskt att de komplicerade ekonomiska frågorna skulle kunna lösas vid förhandlingar mellan postverket och . förhandlare kan ju inte kompromissa bort pengar som erfordras för att betala de anställda deras avtalsenliga löner. Dessutom kan det få negativa effekter på tjänste- och befordringsmöjligheter för postens personal. Vi har den uppfattningen att som också redovisats i motion nr 2068 av m. fl. (fp) helt övervägande skäl talar för att den i propositionen föreslagna fusioneringen av postbanken och ej bör komma till stånd. Av denna anledning yrkar vi i första hand avslag på propositionen. Om däremot skulle godkänna den föreslagna fusionen framstår det som ett oavvisligt krav att ersättningsfrågorna blir föremål för en grundlig utredning med beaktande även av samhällsaspekterna och att förbehåller sig rätten att slutgiltigt fastställa ersättningsprinciperna. För de anställda inom posten och deras möjligheter till en trygg anställning är det av stor betydelse hur den ev. vidareutveck lar och marknadsför de tjänster som förmedlas inom ramen för postens verksamhet. Det är därför naturligt att tillförsäkra de anställda inom posten samma representation i den nya bankens styrelse som de anställda inom banken. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att avslår proposition 1973:145, 2. att om detta yrkande inte bifalls a) hos Kungl. Maj:t begär att ersättningsfrågorna blir föremål för utredning och att förslag med anledning härav föreläggs , b) hos Kungl. Maj:t begär förslag om sådana åtgärder att postverkets servicenivå kan bibehållas och stärkas samt att de negativa effekterna för postpersonalens tjänste- och befordringsmöjligheter undanröjs, c) uttalar att de anställda vid posten skall ha rätt att utse två styrelseledamöter i .