mot · FW02599 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om reformering av kriminalvården, m. m. Vägledande för samhällets kriminalpolitiska insatser skall enligt vår mening vara den grundsats om alla människors lika värde och rättigheter som inleder program. I ett rättssamhälle som skall ge trygghet åt alla medborgare måste såväl det allmänpolitiska arbetet som de kriminalpolitiska insatserna präglas av respekt för individen. Rättssäkerhet måste garanteras alla. Det är särskilt viktigt att kriminalpolitiken inriktas på åtgärder som förebygger uppkomsten av brottsligt beteende. Av stor betydelse är att livsmiljöerna formas efter människornas behov och förutsättningar. För att ett samhälle skall kunlia fungera måste det finnas lagar och förordningar som reglerar samhällets och individernas handlande. För att lagar skall respekteras är det nödvändigt att de bygger på normer för mänsklig samlevnad som är allmänt godtagna i samhället. Den uppfattning om människovärdet och individernas ansvar för varandra som livsåskådning och humanism representerar måste vara den självklara utgångspunkten. Alla föreskrifter måste förankras i allmänhetens rättsmedvetande. De förändringar i lagstiftningen som samhällsutvecklingen kräver måste ske i nära samspel mellan lagstiftare och allmän opinion. Medborgarna måste ges effektiv upplysning om de lagar och föreskrifter som gäller i samhället. Kriminalpolitiken skall vara inriktad på att dels ge människorna skydd mot brott, dels hjälpa dem som begått brott att åter anpassa sig till samhällets gemenskap. Stöd och rättssäkerhet skall ges såväl åt den som utsatts för en lagstridig handling som åt den som begått en sådan handling. Allt arbete på kriminalpolitikens område måste sättas in i ett större socialt och allmänpolitiskt sammanhang och samhället utformas så att risker för brott så långt möjligt undviks. Vid behandlingen av den som begått brott är det av största vikt att individuellt anpassade åtgärder används. Dessa skall syfta till att bygga upp självförtroendet och stärka den enskildes känsla av ansvar för sina handlingar. Samhällsutvecklingen och reformarbetet har medfört stora förbättringar för de enskilda människorna och därmed förminskat betydelsen av många faktorer som tidigare utgjorde grogrunden för brottslighet och asocialitet. har emellertid utvecklingen haft negativa sidor som skapat nya brottsframkallande faktorer. Den försämrade miljön, den starka urbaniseringen och koncentrationen till stora tätorter, befolkningsomflyttningarna och den ökade stressen hör till de faktorer som i dagens samhälle får ses som en bakgrund till att brottsutvecklingen inte tagit den gynnsamma vändning som man måhända tidigare hoppats på. Det är nödvändigt att sätta in kriminaliteten i detta större samhällsperspektiv. Strukturomvandlingen till ett industrialiserat och hårt urbaniserat samhälle med stora förändringar i arbets- och levnadsförhållanden har gjort det svårare att upprätthålla en naturlig gemenskap mellan människor och att uppnå harmoni i tillvaron. Detta kan förstärka tendenserna till bristande tolerans mot den som avviker från vad som anses vara normalt beteendemönster. Brottslighet som har sin grund i sådana problem eller i sociala och ekonomiska förhållanden kan inte bemästras genom kraftigare övervakning och skärpta straff utan måste angripas genom positiva förändringar av samhällsmiljön. En god miljö, som ger människan trygghet och stabilitet, ger bättre möjligheter att förebygga social misär och brottsligt beteende. Samhällsplaneringen är av avgörande betydelse för att en god miljö skall kunna skapas. För att samhället skall kunna utformas med utgångspunkt i människornas fysiska och psykiska förutsättningar är det nödvändigt att i väsentligt större utsträckning knyta läkare, samhälls- och beteendevetare till samhällsplaneringen. Strävandena måste inriktas på ett decentraliserat samhälle, som ger den bästa miljön. Bebyggelse och arbetstillfällen bör så långt möjligt samlokaliseras till mindre enheter. Härigenom får människorna också större möjligheter att påverka utformningen av sin egen livsmiljö. Detta möjliggör ett ökat personligt ansvarstagande och skapar större samhörighet. Inom regioner och kommuner måste decentralisering eftersträvas även till mindre tätorter med traditionell bebyggelse. Där nya områden måste byggas bör detta ske under en stabil utveckling av området, så att kontakter och gemenskap främjas mellan de boende. Detta är av stor betydelse icke minst för bemästrande av gängbrottsligheten. Trångboddhet och höghusboende medför ofta otrivsel både inom familjen och mellan grannar. De nybyggda tätortsområdenas brist på goda lekmiljöer och på fritidslokaler för vuxna, barn och ungdomar och den ökade frestelsemängden och anonymiteten i tätortscentra skapar konflikter som lätt utlöses i brottslighet. En brottsförebyggande politik måste inriktas på att bemästra sådana förhållanden. På bostadspolitikens område måste eftersträvas en förbättring av utrymmesstandarden så att inte trångboddhet leder till tidig splittring av familjen. I tätbebyggelse krävs också fritidslokaler i varje kvarter så att barn i olika åldrar kan få en meningsfylld sysselsättning tillsammans med vuxna och äldre. Bygglekplatser samt motions- och strövområden i närheten av bostäderna ger ungdomarna naturligt utlopp för aktivitetsbehov och för samman såväl yngre som äldre i positiva primärgrupper med bostadskvarteret som bas. En sådan gruppsammanhållning förstärker väsentligt motståndskraften hos människorna. Social isolering kan däremot verka nedbrytande. Det är inte minst från här diskuterade utgångspunkter angeläget att främja en decentraliserad bebyggelse. Ekonomiska och sociala förhållanden Många människor lever under svåra ekonomiska och sociala förhållanden mitt i vårt välfärdssamhälle. I de större tätorterna finns stora områden med slumbebyggelsens sociala problem. Detta är en svår uppväxtmiljö för barnen och bidrar starkt till brottslighet. Slummiljö minskar möjligheterna att knyta människor med sociala problem till samhällsgemenskapen. En miljösanering måste ske genom att fastigheter och närmiljö rustas upp, och insatser måste göras för att allmänt förbättra levnadsförhållandena. Därmed kan man undvika att människor av socialt och ekonomiskt tryck drivs till lagstridiga handlingar. Bostadsförmedlingens hänvisningar och enskilda fastighetsägares inställning bidrar ofta till att slumområden bildas för socialt isolerade människor. Även i nybyggnationen sker kategorisering, som ofta får skadeverkningar i form av gängbrottslighet och missbruk av narkotika och andra berusningsmedel. Bestämda åtgärder måste sättas in för att undvika kategorisering och åstadkomma en harmonisk befolkningssammansättning i olika bostadsområden. Därmed kan man motverka att människor med socialt eller ekonomiskt handikapp blir utstötta ur samhällsgemenskapen. Brottsligheten bland de yngre är särskilt allvarlig. En människas hela liv kan spolieras redan i ungdomsåren, om inte rätta åtgärder sätts in . Särskilda ansträngningar måste därför inriktas på att skapa trygghet i uppväxtmiljön. Vi måste förbättra möjligheterna till gemenskap i primärgrupper som familjen, skolan och kamratkretsen. Gemenskap i sådana grupper är av grundläggande betydelse för individens utveckling och hindrar att ungdomar dras in i skadliga gruppbildningar. Samhällets resurser måste inriktas på att skapa goda förutsättningar för barnfamiljerna ekonomiskt och socialt och på att ge stöd till föräldrarna i deras fostran av barn genom föräldrautbildning och en utbyggd familjerådgivning. Vi lever i ett samhälle där dubbelarbete i många fall minskar den tid som föräldrarna har för kontakt med sina barn. Möjligheter till deltidsarbete bör i sådan utsträckning skapas för småbarnsföräldrar att alla får möjlighet att delta i sina barns tillsyn och fostran. Föräldrarna måste ges en reell valfrihet att antingen ordna tillsynsfrågan i hemmet eller utnyttja den kommunala barntillsynen. För detta krävs dels ett ekonomiskt stöd i form av vårdnadsbidrag till familjer med barn i förskoleåldern, dels att den kommunala barntillsynen byggs ut väsentligt. Förskolan utgör ett komplement till hemmets uppfostran av barnen och har betydelse för träning i gruppgemenskap och ömsesidigt hänsynstagande. Den bör därför göras tillgänglig för alla barn. Familjepolitiska insatser av denna art är nödvändiga i ett industrialiserat samhälle, om inte barnen skall utsättas för sociala skadeverkningar. Banden mellan barn och föräldrar är helt naturligt i regel mycket starka. Att skilja ett barn från hemmiljön kan lätt leda till negativa reaktioner och medföra en brottslig utveckling . När särskilda samhällsåtgärder är nödvändiga bör dessa i första hand och i väsentligt ökad utsträckning inriktas på terapi och annat stöd i hemmiljön. Om tidsbegränsade miljöombyten är erforderliga, bör frivilliga överenskommelser härom eftersträvas. Om ett barn med tvång måste skiljas från hemmet är det nödvändigt att skapa en ny kontakt med en positiv primärgrupp. Vård i fosterhem måste därför i första hand användas. En ökad satsning på kvalificerade fosterhem leder till minskat behov av institutionsvård. Dessa åtgärder kan i vissa fall behöva kompletteras med barnpsykiatriska insatser vid kliniker och behandlingshem. En ökad och mera differentierad ungdomsverksamhet i kommuners och föreningars regi är nödvändig för att ge ungdomen utlopp för dess aktivitetslust. Fritidsverksamhet måste bedrivas i små grupper knutna till det egna bostadsområdet. Självverksamhet, initiativ och ansvarstagande från ungdomens sida bör stimuleras. Stöd till lokaler och idrottsplatser är betydelsefullt inte minst i glesbygder. Det är av stor positiv betydelse att alla ungdomar fått väsentligt förbättrade utbildningsmöjligheter. Den förlängda grundutbildningen skapar emellertid problem för många ungdomar, som inte klarar konkurrensen eller inte har intresse för sammanhängande långvarig teoretisk utbildning. Koncentrationen till stora skolor och stora klasser har också medfört disciplinproblem och en ökad tendens till mobbing och aggressivitet skolkamrater emellan. Detta har lett till ökad stress för eleverna och har gjort det svårare för allt fler att klara undervisningen utan stödåtgärder. Otillfredsställande skolmiljöer och leda vid skolarbetet bidrar ofta till brottsliga handlingar. Det är viktigt att skolans organisation inte medverkar till en uppdelning av eleverna på bättre och sämre grupper. En sådan klassificering ökar ofta svårigheterna för barn med sociala problem. Detta gäller särskilt stora skolor och stora klasser. Därför bör undervisningen organiseras i mindre enheter så att elever som av olika skäl har svårigheter att följa undervisningen kan ges ett tillfredsställande stöd i den egna gruppen. Elever med speciella problem, t. ex. läs- och skrivsvårigheter, kräver särskild stödundervisning under vissa tider, men de bör så långt möjligt ha kvar samhörigheten med sin ordinarie klass. Detsamma gäller elever med beteendestörningar och sociala problem. Dessa ungdomar har särskilt stort behov av gemenskap med andra elever som har en mer harmonisk tillvaro. För många elever skulle en mera praktisk och yrkesinriktad högstadieundervisning vara mera tillfredsställande såväl från trivselsynpunkt som med hänsyn till kommande yrkesuppgifter. Åtgärder måste till för att främja en för eleverna meningsfull skolgång. De elever som väljer en praktiskt inriktad undervisning bör ha möjligheter att senare komplettera den teoretiska utbildningen genom vuxenstudier. Detta bör tillgodoses genom ett utbildningssystem som tar sikte på en värvning mellan praktiskt arbete och studier. Åtgärder för att skapa en god arbetsmiljö i skolan är viktiga från brottsförebyggande synpunkt. Dessutom medför en väl genomförd grundutbildning en god start för vidare studier och för yrkeslivet, medan ett misslyckande ofta medför svårigheter att få arbete och kan följas av sociala anpassningsproblem. Framgång i skolans och elevernas arbete förutsätter nära och förtroendefullt samarbete mellan skola och föräldrar. Arbetslivet har förändrats väsentligt under . Den ena näringsgrenen efter den andra har omstrukturerats. Härigenom har många människor, både gamla och unga, slagits ut. Rationaliseringen inom näringslivet minskar företrädesvis de arbetstillfällen som kan med ringa yrkesutbildning. Arbetsmiljön måste utformas efter människans fysiska och psykiska förutsättningar. Trygghet måste skapas i anställningen. Yrkesutbildningen måste förstärkas. Om man har arbete som man ej kan klara eller inte trivs med kan nervpressen leda till desperata handlingar som giftmissbruk och brottslighet. Detta kan också bli effekter av arbetslöshet, särskilt bland ungdom. Ökade produktionsresurser har i allt större utsträckning möjliggjort framställning av andra varor än dem som är nödvändiga för livsuppehället. En högre materiell standard har alltmer blivit det dominerande riktmärket i vårt s. k. konsumtionssamhälle. En ofta suggestiv och överdriven reklam har starkt medverkat till detta värderingsmönster. Lyxartiklar och modevaror frestar människor till en konsumtion, som ofta inte står i relation till deras inkomster och ekonomiska möjligheter. En överdriven reklam skapar ofta spänningar mellan de behov som de allmänna värderingarna framkallar och vederbörandes förmåga att köpa och betala eftertraktade varor. Stora ekonomiska och sociala skillnader i samhället ökar dessa problem. En sanerad reklam och en förstärkt objektiv konsumentupplysning skulle minska konsumtionspressen på människorna. Särskilt viktigt är att försöka motverka det kommersiella utnyttjandet av barn och ungdomar. Spekulation i ungdomars intresse för t. ex. klädmode och i deras önskan att inte skilja sig från kamraterna skapar ett starkt behov av varor som de ofta inte har råd att köpa. Detta medför en risk för att ungdomar skaffar det de vill ha på olagligt sätt. Den höga tillgreppsbrottsligheten får ses mot bakgrunden av förändringarna i samhället och de ökade frestelser som bl. a. gäller bilar och varor i varuhus, kiosker och förrådslokaler. Åtgärder måste sättas in för att göra begärliga varor mindre lättåtkomliga för tillgrepp och för att öka säkerheten mot inbrott och bilstölder. Den stora våldsbrottsligheten inger stark oro. Det är särskilt angeläget att åtgärder vidtas i syfte att motverka sådana brott. Inte minst måste skolan understryka för de unga att våld inte får förekomma mellan människor. Press, radio och TV ger i nyhetsförmedlingen stor publicitet åt våld och brottslighet över huvud taget. Likaså förekommer i stor utsträckning rent underhållningsvåld. Man kan på goda grunder anta att människor som ständigt konfronteras med detta utbud av våld ändrar attityder och beteendemönster och kommer att reagera mindre starkt mot våld i umgänget mellan människor. Riskerna är särskilt stora för att yngre människor påverkas av det glorifierade våldet så att de själva tillgriper våld för att lösa konflikter. Ytterligare forskning behövs på detta område. Det är också angeläget att massmedia begränsar våldsinslagen genom självsanering. Bland såväl ungdomar som äldre utgör missbruk av gifter en allvarlig grogrund för brottslig verksamhet. En mycket hög procent av alla brott utförs under påverkan av berusningsmedel, och många brott begås också för att kunna skaffa sådana medel. En förstärkning av den öppna och slutna sjukvården, så att man kan ge narkotika-, thinner- och alkoholmissbrukare en riktig vård, skulle få stor betydelse från brottsförebyggande synpunkt. Såväl ungdoms-som vuxenpsykiatriska kliniker måste förstärkas med behandlingsteam i öppen vård i nära samarbete med de socialvårdande myndigheterna. Sådana behandlingsteam eller rådgivningsbyråer kan också fungera som dispensärer för eftervård. Till psykiatriska kliniker bör knytas behandlingsteam som kan ge en längre tids vård i lugnare miljö. Det måste också skapas tillgång till väl lämpade enskilda hem så att den fortsatta rehabiliteringen kan ske i en mera normal livsmiljö. För att lagstiftningen skall stå i överensstämmelse med allmänhetens rättsmedvetande måste den kontinuerligt överses efter samhällsutvecklingens krav. De rättsvårdande myndigheterna måste ges resurser särskilt för att komma till rätta med den grövre brottsligheten. Härigenom kommer upptäcktsrisken vid sådana brott att öka, och erfarenheten visar att detta medför en minskning av lagöverträdelserna. Ett förenklat förfarande vid beivrande av vissa lindrigare förseelser liksom vid vissa typer av rättegångar skulle minska belastningen på de rättsvårdande myndigheterna och därmed öka möjligheterna att klara upp brottsligheten. En vidgad möjlighet till åtalsunderlåtelse bör även införas i fråga om vissa brott då åtal inte bedöms nödvändigt från allmän synpunkt. Vid bedömningen av ett brott måste särskild hänsyn tas till i vad mån den som drabbas av brottet har medverkat till det genom vårdslöshet eller provokation. Brott som riktar sig mot enskild persons säkerhet eller som kränker enskild persons eller hemmets integritet måste bedömas som särskilt allvarliga. De som drabbas har ofta svårt att skydda sig mot brottet eller att få ersättning för den skada som vållats. Polisens uppgift är att förebygga, förhindra och utreda brott. Inte minst viktigt är att förebygga att människor, särskilt ungdomar, dras in i gängbrottslighet. Polisen bör finnas ute i samhället, i tätortscentra och i bostadsområdena. Genom ökad satsning på kvarterspolissystemet kan bättre kontakter knytas med befolkningen och goda brottsförebyggande resultat uppnås. Det är också angeläget att det via massmedia och i skolorna ges upplysning om polisens och lagstiftningens betydelse för att åstadkomma ett välordnat samhälle. Om människorna har en positiv inställning till polisens arbete, underlättas de brottsförebyggande insatserna och även arbetet med att beivra och utreda brott. I polisens arbete är det viktigt att ha god kännedom om olika människors sociala förhållanden och deras sätt att reagera och uppleva sin situation. Polisen har ofta att ingripa mot personer med beteenden som avviker från det normala, personer som genom psykisk sjukdom eller otrygga förhållanden är särskilt känsliga. I polisens utbildning bör stor vikt läggas vid träning av förmågan att nå kontakt med människor med sociala och psykiska problem och att på ett positivt sätt avleda gruppkonflikter. I brottmålsprocessen avgörs bl. a. ansvarsfrågan, påföljdens art och eventuella skadeståndsfrågor. För bestämmande av ansvarsfrågan är den nuvarande ordningen tillfredsställande, men för valet av påföljd behövs ett säkrare underlag. Åtgärder som är anpassade för den enskilde individens rehabilitering blir mera rättvisa och ger bättre resultat. De ger också allmänheten ett bättre skydd eftersom riskerna för återfall bör minska. Personundersökning utgör den huvudsakliga grundvalen för ett individuellt val av påföljd. Denna bör göras av personer som fått särskild utbildning för uppgiften. Av en personundersökning skall framgå vilken påföljd som är lämpligast och vilka sociala stödåtgärder som erfordras för att anpassa lagöverträdaren till samhället. Denne bör också få ge sina egna synpunkter på dessa frågor såväl vid personundersökningen som vid rättegången. De regler som gäller för ersättning av skada på grund av brott är inte tillfredsställande. Den som vållat skadan är oftast i en sådan ekonomisk situation att han inte inom rimlig tid kan ge den skadeståndsberättigade full ersättning. Detta kan medföra stora förluster för den som utsatts för brott. Efter ett brott är det viktigt för rehabiliteringen att den dömde återgår till normala levnadsförhållanden och ordnat arbete. Viljan att göra detta minskar för den som tvingas leva under hårt ekonomiskt tryck. Risken för återfall i brottslighet är stor under sådana omständigheter. För att möjliggöra att den skadelidande får ersättning och för att inte i onödan försvåra rehabiliteringen av den som begått brott måste skadeståndsreglerna förändras så att staten i princip tar det försäkringsmässiga ansvaret för skada som vållats genom brott. Skälig hänsyn måste tas till människors möjligheter att försäkra sig mot sådan skada, t. ex. genom stöldförsäkringar. Domstolen skall utdöma ett skadestånd som ger den skadelidande full kompensation för den skada han åsamkats. Den skadelidande skall erhålla det av domstolen fastställda skadeståndet genom ersättning från staten, som sedan skall ha regressrätt mot den som vållat skadan. Denna regressrätt måste utformas så att rehabiliteringen inte äventyras och bör avvägas så att den enskilde tillförsäkras en skälig levnadsstandard för sig och sin familj. Vid utformningen av regressreglerna kan återbetalningsskyldigheten enligt socialhjälpslagen vara vägledande. Påföljderna enligt är huvudsakligen böter, villkorlig dom, skyddstillsyn samt fängelse. Vid valet av påföljd skall domstolen, med iakttagande av vad som krävs för att upprätthålla allmän laglydnad, fästa särskilt avseende vid att påföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Påföljderna skall alltså enligt dels ha effekten att avhålla andra från brott, dels bidra till att återanpassa den som begått brott till ett laglydigt liv. Detta leder ofta till konfliktsituationer. Av hänsyn till den allmänna laglydnaden utdöms påföljder som, i stället för att leda till återanpassning av den dömde, bidrar till att hålla honom kvar i kriminalitet och ytterligare försvåra hans situation. Detta är en av orsakerna till den höga återfallsfrekvensen. Både för att ge samhället och de enskilda människorna skydd mot brott och för att ge de dömda förutsättningar att leva ett normalt liv, utan att begå ytterligare brott, krävs individuellt avpassade påföljder. Åtgärderna bör inriktas på personlighetsutveckling och social anpassning. Den som lever i en harmonisk tillvaro tillsammans med andra människor begår sällan brott. Så långt det är möjligt måste därför olika stödåtgärder inom frivårdens ram vara den bästa påföljden. Vid grövre brottslighet särskilt narkotika- och våldsbrottslighet kräver samhällsskyddet frihetsberövanden för längre eller beroende på brottets art och farligheten hos den som begått brottet. Frihetsberövande påföljder måste även syfta till återanpassning och vara förenade med en effektiv eftervård. Då frihetsberövande sker måste vården utformas så att man undviker negativa effekter och åstadkommer fysisk och psykisk rehabilitering. Man bör eftersträva ett ömsesidigt förtroende mellan dem som intagits på anstalt och vårdpersonalen. Man måste undanröja onödiga regler, som skapar irritation och försämrar behandlingsresultatet. Samarbete i vårdplanering och behandlingsarbete är också av stor vikt för att träna den intagna i att fatta egna beslut och ta ansvar samt skapa förståelse hos honom för syftet med påföljden. Gruppterapi är en lämplig behandlingsform för att minska konflikter i anstaltslivet. Därmed kan man också öka förståelsen mellan vårdpersonalen och intagna. Den som är intagen på anstalt måste ha tillgång till god fysisk och psykisk sjukvård. Möjlighet till fysisk träning skall också finnas. För att ett samarbete mellan de intagna och vårdpersonalen skall kunna åstadkommas måste personalen vara väl utbildad och även i andra avseenden lämplig för sitt krävande arbete. Det är också viktigt att det finns utrymme för egna initiativ från vårdpersonalens sida. Under anstaltsvistelsen skall de intagna ha rätt till arbete och marknadsanpassad lön. De kan då betala för sitt uppehälle samt i mån av förmåga försörja hemmavarande anhöriga. De skall också kunna få yrkesorientering och möjlighet att pröva olika arbeten. Alla skall ha möjlighet att bedriva studier. Utbildningen skall planeras så att den kan fortsätta efter frigivningen. Den avskärmning från samhället som en människa utsätts för genom anstaltsvistelse medför svårigheter att åter inpassa henne i samhället.