mot · FW021275 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder i syfte att bevara skolor i glesbygd. Den väldiga befolkningskoncentrationen till storstadsområden och motsvarande avfolkning i andra delar av landet har hårt drabbat människorna i våra glesbygder. Fler och fler landsortsregioner har hamnat i ekonomiskt bakvatten, och undan för undan har samhällsservicen för de boende i dessa områden försämrats. uttalar man sig allmänt mot fortsatt storstadstillväxt och för åtgärder som hindrar vidare ödeläggelse i och övriga glesbygdsregioner. Men om detta skall kunna ske måste en rad åtgärder vidtas. Det allra viktigaste är givetvis ätt skapa ökad sysselsättning, men i kampen mot avfolkningen gäller det också att vidta snabba och bestämda åtgärder för att behålla och förbättra servicen för de människor som vill bo kvar i samhällen och byar. De måste i görligaste mån garanteras likvärdiga villkor med andra medborgare. Också detta är ett led i kampen mot avfolkningen. Skolan spelar en viktig roll för livsmöjligheterna; den är en av de viktigaste serviceinrättningarna. När skolan försvinner dör ofta byarna, och det är mot den bakgrunden man måste värdera den ihållande och tappra kamp som människorna i exempelvis och för, men detsamma sker också på en råd andra platser där skolor är hotade av nedläggning. Man vet att den dag då 9kolan dräs in, då tar också deras by ett stort steg mot fullständig avfolkning. Unga familjer flyttar inte dit och familjer med barn åker därifrån. Därför står det också klart att åtgärder för att ge kommunerna möjligheter att behålla även sådana skolor som har litet elevantal är av stor betydelse för att hejda ödeläggelsen i våra glesbygder. Någon nedre gräns för elevantalet för upprätthållandet av en grundskola finns inte. I princip får beslut om nedläggning avgöras från fall till fall och med hänsynstagande till såväl pedagogiska som ekonomiska och lokaliseringspolitiska aspekter. De skäl som oftast kommer till användning är emellertid de ekonomiska, vilket beror på kommunernas pressade ekonomiska situation, där skolkostnaderna är en tung börda. Detta faktum har ofta drivit kommuner att av ekonomiska skäl gå in för skolindragningar även i fall då elevunderlaget kunde ha räckt till för att fortsätta med skolans verksamhet. Därvid anförs ofta även andra dkäl såsom omsorg om barnens undervisning, pedagogiska synpunkter osv. Sådana synpunkter måste självklart beaktas, men det finns också en rad argument och vetenskapliga undersökningar som också klargör att små skolenheter kan ge en värdefull gemenskap, att undervisningen inte behöver bli sämre och att mindre skolor från många synpunkter är att föredra. Det finns exempelvis undersökningar som visar att elever i stora skolor har en tendens att få lägre betyg än elever i mindre. Man har undersökningar som ger underlag för slutsatsen att elever i mindre Skolor mognar snabbare och är mer harmoniska än de som har sin skolgång i stora skolenheter. Den personliga kontakten blir av naturliga skäl bättre, och det har sin stora betydelse. Också sådana synpunkter bör beaktas i diskussionerna om glesbygdsskolors nedläggning. Självklart kan kravet om att behålla nedläggningshotade skolor inte drivas in absurdum. Det måste naturligtvis finnas ett elevunderlag av viss omfattning, men man kan konstatera att många av de skolor som hotas av nedläggning har ett elevantal som ger underlag för fortsatt undervisning. Avgörande blir tyvärr alltför ofta krassa ekonomiska kalkyler och inte elevers och föräldrars argument och uttalade vilja att få ha kvar skolan. Det bör också betonas att sådana kalkyler är falska och felaktiga, eftersom de inte sätts in i sitt totala samhällsekonomiska sammanhang. Därför måste också frågan om särskilt stöd till skolor i glesbygder resas. Men det är bråttom. Utvecklingen går snabbt. Allt fler skolor i glesbygderna hotas av nedläggning. Som en illustration till omfattningen av sådana nedläggningar på låg- och mellanstadiet kan nämnas att glesbygdsutredningen i sitt betänkande »Utbildning i glesbygder» (Ds In 1972: 1) redogjort för två undersökningar, varav den ena avsåg skolindragningar i och den andra indragningar av skolor i inland. Båda undersökningarna gäller perioden 19581970. Därvid redovisades att minskningen av antalet skolenheter i uppgick till 150, vilket motsvarar av totalbeståndet. I inland indrogs 92 av områdets 160 skolor. Det är alltså en mycket snabb utveckling som sker. Opinionen mot detta blir också allt starkare. Menar myndigheterna allvar med talet om att hjälpa glesbygdernas befolkning är frågan om skolorna ett av de områden där snabba åtgärder måste vidtas. Stöd för åsikten att det ligger i samhällets intresse att söka göra sitt bästa för att behålla även mindre skolenheter i glesbygderna finner man också i det åberopade betänkandet. I detta betänkande sägs att de små skolenheterna som är nödvändiga i landets glesare befolkade delar inte bör framstå som mindre önskvärda undantagsformer med karaktär av nödlösning. Man bör, enligt utredningen, tänka sig reia tivt långtgående insatser för att skapa bättre förhållanden för befolkningen i glesbygderna också på utbildningsområdet. Det kan bl. a. ske genom statliga insatser för att ge kommunerna ekonomiskt stöd för undervisningsverksamheten i glesbygderna. Men det är, som tidigare nämnts, bråttom. De förskräckande siffrorna över antalet nedlagda skolor visar det angelägna i snabba beslut och åtgärder, om man skall kunna motverka ytterligare försämringar och nya skolindragningar även i de fall då elevantalet rimligtvis måste bedömas som acceptabelt för att man skall kunna bedriva undervisning. Med stöd av vad som anförts föreslås att dels som sin mening ger till känna vad som i motionen anförts rörande skolor i glesbygder, dels hos regeringen hemställer om förslag till åtgärder i syfte att ekonomiskt möjliggöra för kommunerna att bevara skolor i glesbygd. (vpk) i (vpk) i