mot · FW02850 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om rättvisa åt kvinnorna. Framsteg men mycket återstår 3 Utbildning och yrkesvägledning 6 Anpassning av arbetstiderna till familjernas behov 8 Hemmamakebidrag i ny form 11 Bostadstillägg och daghemsavgifter 13 Sjukpenning för hemarbetande make 14 Boendeservice och samhällsplanering 14 Könsroller och u-hjälp 16 Lag mot könsdiskriminering 16 Männens dominans i det svenska samhället är fortfarande i det närmaste obruten. Mycket återstår att göra innan jämlikhet råder mellan män och kvinnor i familj, arbetsliv, politik och organisationer. I denna motion presenterar ett aktuellt handlingsprogram för rättvisa åt kvinnorna. I har liberaler arbetat för kvinnans frigörelse, ofta tillsammans med andra politiska krafter. har åtskilliga gånger kommit i motsatsställning till andra partier både till höger och vänster när vi hävdat krav på rättvisa åt kvinnorna. gäller debatten valfriheten. Vi avvisar den konservativa syn som felaktigt använder begreppet valfrihet så att det blir en ursäkt för männen att smita ifrån sitt ansvar för hem och familj och därmed ger kvinnorna ett omöjligt handikapp på arbetsmarknaden. Men vi vänder oss lika bestämt mot det socialdemokratiska förmynderskapet som framställer valfriheten som en liberal villfarelse, som bör överges som rättesnöre för statens och kommunernas åtgärder. I motionen framförs, som alternativ till det nya socialistiska kvinnoprogrammet, det liberala målet jämlikhet mellan män och kvinnor och ökad valfrihet för individer och familjer. I motionen belyses med en rad siffror hur mycket som fortfarande återstår att göra för att skapa rättvisa åt kvinnorna. Mot den bakgrunden framförs följande reformprogram att genomföras i den takt ökningen av samhällets resurser medger. Utbildningen måste lägga en bättre grund för jämlikhet mellan män och kvinnor, läromedlen rensas från könsfördomar, en handledning för lärare, läroboksförfattare, producenter och granskare av läromedel utarbetas. Yrkesvägledningen måste syfta till att underlätta icke könsbundna yrkesval. Utbildningsbidragen för arbetsmarknadsutbildningen bör inte längre reduceras med hänsyn till makens inkomst, eftersom detta i praktiken blir ett hinder för gifta kvinnors återinträde i förvärvslivet. En reform av det studiesociala stödet bör ha som mål att varje studerande behandlas för sig utan hänsynstagande till makens inkomst. Arbetslivet bör göras mer familjevänligt, bl. a. genom ökade möjligheter att anpassa arbetstiderna efter familjens behov. Ökade möjligheter till deltidsarbete och förkortad arbetstid för småbarnsföräldrar bör skapas. Vidgade försök med flexibel arbetstid bör främjas. Kvinnornas arbetslöshet bör bekämpas mer kraftfullt, bl. a. genom ett större utbud av beredskapsarbeten som kvinnor kan efterfråga. Den individuella principen inom skattesystemet bör successivt förverkligas. Den s. k. faktiska sambeskattningen bör ersättas av möjlighet till individuell beskattning för makar som arbetar i gemensam rörelse. Hemmamakeavdraget bör ersättas av ett hemmamakebidrag. En allmän egenpension bör införas som ger var och en möjlighet att bygga upp ett eget pensionsskydd, grundat på den egna arbetsinsatsen. Även bamavårdande arbete i hemmet bör ge ATP-poäng. Reform av inkomstprövningen av bostadstilläggen för barnfamiljer och övergång till enhetliga ej inkomstgraderade - avgifter inom den kommunala barntillsynen bör genomföras för att det skall löna sig bättre att arbeta, även för gifta kvinnor. Familjepolitiken bör byggas ut. Ett vårdnadsbidrag bör införas som bidrag till familjernas kostnader för tillsyn av små barn. Familjerna bör själva få avgöra om de vill använda det till avgifter i barntillsyn eller som bidrag till någon form av tillsyn i hemmet. Moderskapspenningen bör göras om till föräldrapenning; i samband härmed bör adoption av små barn likställas med biologiskt föräldraskap och medföra samma rätt till föräldrapenning. Sjukpenning för hemarbetande make bör höjas så att den bättre motsvarar verkliga kostnader för barntillsyn och hushållsarbete. Frågan om obligatorisk skattefinansierad sjukpenningförsäkring för den som är hemma och vårdar minderåriga barn bör utredas. Samhällsplaneringen bör bättre beakta behoven hos de familjer där båda föräldrarna förvärvsarbetar. Sovstäder eller samhällen med ensidig näringsstruktur bör undvikas. Lånegränsen för bör höjas. Den kommunala barnomsorgen bör byggas ut. Statsbidragen bör höjas, även för familjedaghemmen. Möjligheterna till en bättre samordning av skola och fritidshem, för att därmed snabbt få fram fler platser för tillsyn av skolbarn i de lägre årskurserna, bör skyndsamt prövas i praktiska försök. Försök med föräldrautbildning bör startas på bred front. Bland annat för att hjälpa föräldrarna att i hemmen lägga grund för jämlikhet mellan pojkar och flickor och att ta till vara barnens individuella färdigheter och intressen. Jämlikhet mellan män och kvinnor bör bli ett väsentligt mål för det svenska biståndet till . Ett förslag till lag mot könsdiskriminering bör framläggas. Det får sin största betydelse inom arbetslivet men bör också kunna tillämpas på andra områden, t. ex. inom försäkringsväsendet. Framsteg men mycket återstår I över har liberaler ofta tillsammans med andra politiska krafter arbetat för att undanröja diskrimineringen av kvinnor i det svenska samhället. På det politiska planet har det i långa stycken varit en framgångsrik kamp. kom lagen om lika arvsrätt. 1858 kunde ogift kvinna bli myndig efter framställning till domstol, 1864 avskaffades mannens rätt att aga sin hustru och 1884 blev ogifta kvinnor myndiga vid . 1919 beslöt om allmän och lika rösträtt. 1925 blev män och kvinnor likställda i fråga om behörighet till statstjänst. 1* 1973.3 sami. sig till den internationella likalönskonventionen. Steg för steg har orättfärdiga mansprivilegier brutits ner och kvinnornas villkor förbättrats. Framstegen skall inte förringas men i praktiken är mycket som förut. Mer än efter det att , och andra frisinnade pionjärer tog säte i är bara en niondel av statsråden och bara en sjundedel av ledamöter kvinnor. I kommunalpolitiken är det inte stort bättre. Av landets kommunfullmäktige är män, av kommunalstyrelseledamötema . Flertalet kommunala nämnder domineras helt av män. I byggnadsnämnderna utgör kvinnorna , i kommunala verksstyrelser . Männen besätter av alla platser i kommunala trafiksäkerhetskommittéer och lika stor andel i idrotts- och fritidsnämnder. I skolstyrelser är en ledamot av fem kvinna, i kulturnämnder en av fyra. Endast i socialnämnder, barnavårdsnämnder och motsvarande har kvinnorna en representation som tillnärmelsevis motsvarar deras andel av befolkningen. Det råder alltså en överväldigande manlig dominans i politiken. Att kvinnornas erfarenheter och intressen inte kommit till tals är sannolikt en viktig anledning till att många viktiga frågor försummats i det praktiska reformarbetet. Mot bakgrund av denna brist på balans i de politiska organen som råder inom alla partier beslöt landsmöte att som mål uppställa att andelen kvinnor på förtroendeposter inom partiets olika organ ökas, så att 1975 ingetdera könet har av platserna. Vi hoppas på en liknande utveckling inom övriga partier. Lika svag som i politiken är kvinnornas ställning i våra stora organisationer. Av LOs medlemmar är kvinnor, men i landssekretariatet finns enbart män. I TCO utgör kvinnorna men i . har kvinnor bland sina medlemmar men i styrelsen. Bilden är densamma i hela Organisationssverige. Likalönsprincipen är nu formellt accepterad i vårt land. framstötar från övergav regeringen sitt motstånd mot att ansluta till Internationella arbetsorganisationens () konvention om lika lön för män och kvinnor. Men fortfarande betalas arbetsuppgifter som är likvärdiga med avseende på ansvar, utbildningskrav etc. olika när det gäller manliga resp. kvinnliga yrken. I denna mening återstår fortfarande likalönsprincipen att förverkliga. Exempel på detta kan man finna i hela arbetslivet. var t. ex. av de statsanställda under tionde lönegraden kvinnor och män. I lönegraderna 1019 utgör kvinnorna och männen 71. I lönegraderna 2030 är kvinnorna och männen 91. Arbetsinsatserna på den i huvudsak kvinnliga kontoristkarriären värderas sämre än arbete av motsvarande kvalifikationsgrad inom t. ex. den manliga vaktmästarbanan. En drastisk illustration till olikheten mellan män och kvinnor i arbetslivet ger statistiken över de olika könens sjukpenning. Medan den genomsnittliga sjukpenningen för män () var . motsvarande belopp för kvinnor endast 18:90. Här speglas både skillnader i lön och olika arbetstid. Som exempel på löneskillnader kan nämnas att den genomsnittliga timförtjänsten för kvinnliga arbetare inom egentlig industri var . Motsvarande lön för manliga arbetare uppgick till 14:28. Månadslönerna för affärsbankernas obefordrade tjänstemän i allmänt bankarbete 1972 visar samma bild genomsnittslönen var för män . och för kvinnor . Förvärvsfrekvensen ökar med stigande utbildningsnivå. Men förhoppningarna att nya generationer med bättre utbildning skulle komma att bryta kvinnornas underläge har dämpats betydligt. Genom löneskillnaderna skapas en ond cirkel: männen dras till högavlönade sysselsättningar och de lågavlönade kvinnoyrkena förblir kvinnoyrken. Utbildningsvalet avslöjar att de förlegade föreställningarna är seglivade. Vi citerar ur TCO:s familjepolitiska , s. 156: Olika svenska undersökningar har gjorts av skolungdomarnas intresseområden och yrkesönskningar. Oberoende av vilken åldergrupp som undersökts har undersökningarna givit samstämmiga resultat. Pojkarnas intresse för tekniska, merkantila, juridiska samt administrativa (ledande) yrken är större än flickornas. Flickorna är mer intresserade av konstnärliga, djupkontakt-, undervisnings- samt serviceyrken. Intressena uttryckta i form av yrkesönskningar var exempelvis följande bland 13-åriga flickor i : barnsköterska, sjuksköterska, damfrisörska, kontorist, småskollärarinna och expedit. av flickorna samlades kring dessa sex yrkesönskningar. Inom den praktiska yrkesorienteringen (PRYO) /71 besattes t. ex. av platserna inom yrkesgruppen tekniskt arbete av pojkar, medan de flickor som arbetat som elektroarbetare utgjorde mindre än en procent. Till gymnasiets tekniska linje intogs pojkar och flickor. De prognoser som framställts tyder på att andelen flickor till 1985 kan stiga till ! Mönstret är ungefär detsamma på de utbildningslinjer som företrädesvis lockar flickor. Konservativa attityder och arbetsmönster i hemmen hindrar också många kvinnor att gå ut i förvärvslivet. Enligt beräkningar (SOU 1971:43) är hushållsarbete (utöver barntillsyn) huvudanledningen till att 121 000 kvinnor ej förvärvsarbetar. För 18 200 kvinnor är huvudanledningen att maken motsätter sig yrkesarbete. Siffrorna måste bedömas med försiktighet, men de speglar verkliga problem. Arbetsfördelningen i hemmen är ännu skev, kvinnorna bär det tyngsta lasset i fråga om både hushållsarbete och barntillsyn. Männens dominans i det svenska samhället är alltså fortfarande ett faktum. De har makten i politiken, i organisationerna och i arbetslivet. Lönediskrimineringen har inte upphört, endast tagit nya former. Många kvinnor som önskar det får aldrig en chans till yrkesarbete: många män har inte lärt sig att ta ansvar i hemmet. De flesta lagliga hindren för jämställdhet är borta, men ännu spärras vägen mot verklig valfrihet för båda könen av en snårskog av fördomar. Därför kräver rättvisa ät kvinnorna! Vi kan inte acceptera ett samhälle där männen styr i både politik och arbetsliv och där kvinnorna hålls tillbaka av förlegade konventioner så att deras förmåga inte fullt ut kommer till sin rätt. Vi vill arbeta för ett samhälle där kvinnor och män har lika chanser både enligt lagarna och i verkligheten och där båda har samma ansvar för hem och barn. Ett centralt mål för liberalismen är att skapa ökad valfrihet både för män och kvinnor. De konservativa krafterna har en benägenhet att endast tala om valfrihet för kvinnorna. En sådan valfrihet blir lätt ett tvång - den gör det alltför lätt för männen att smita från sitt ansvar för hem och barn och blir en ursäkt för diskriminering av alla kvinnor på arbetsmarknaden. Vi avvisar lika bestämt den nya socialdemokratiska linjen där valfriheten som mål avvisas som en liberal villfarelse. Det socialdemokratiska kvinnoförbundets nya program har av dess ordförande presenterats på följande sätt: Vi vill ha arbete åt alla vuxna och kollektiv omsorg om barnen. Därmed har vi gjort upp med begreppet valfrihet. För att förverkliga detta mål vill man arbeta för ett socialistiskt samhälle där produktionsmedlen förstatligats. Mot auktoritär konservatism och socialism hävdar vi den sociala liberalismens krav på jämlikhet mellan män och kvinnor och ökad individuell valfrihet. En rad praktiska reformer kan steg för steg föra närmare det målet. De presenteras i det följande. Men det behövs också en förändring av sociala mönster som formats under århundraden. Det tar tid. Under bevarande av den fria opinionsbildningen måste här utföras ett omfattande upplysningsarbete framför allt av skolan. Att bekämpa könsfördomarna är nödvändigt för att skapa ett mänskligare samhälle. Ungdomens val av yrkesutbildning är fortfarande skrämmande traditionellt. Även prognoserna för nästa årtionde ger en bild av en i stor utsträckning könsuppdelad utbildning med teknisk-naturvetenskaplig inriktning för män och en humanistisk social för kvinnor. Kvinnorna väljer dessutom genomsnittligt sett kortare utbildning än männen. Eftersom det finns ett samband mellan högre utbildning och större förvärvsfrekvens är det angeläget att en ändring kommer till stånd. De åtgärder som vidtas inom yrkesvägledning, arbetsförmedling och omskolning i syfte att underlätta studieval grundat på individuell lämplighet bör givetvis fortsätta och förstärkas. Könsrollsfrågorna måste i ökad utsträckning uppmärksammas i skolundervisningen. Inom undervisningens ram bör aktuell information lämnas som underlag för en diskussion av könsrollsfrågan. En genomgång av de läromedel som används visar också trots att problemet har uppmärksammats av skolmyndigheterna att traditionella könsfördomar inte helt har rensats bort. En lämplig åtgärd vore att utarbeta en handledning för författare, förläggare, producenter och granskare av läromedel. Detta förslag stöds också av den kommitté som på nordisk bas utrett frågorna om könsrollerna i utbildningen. Ytterst väsentligt är också att det material som används inom yrkesvägledningen rensas från konserverande inslag och att de som skall utföra den muntliga yrkesvägledningen trimmas så att de blir väl förtrogna med könsrollsproblemen. Den yrkesutbildning som bedrivs av är av utomordentligt stor betydelse för de kvinnor som varit borta från arbetsmarknaden och åter vill förvärvsarbeta. Utbildningsbidragen för deltagande i denna utbildning är emellertid inkomstprövade, inte endast med hänsyn till den egna inkomsten utan också med hänsyn till makens inkomst. Redan då makens inkomst överstiger . efter skatt börjar utbildningsbidraget reduceras. Denna bestämmelse drabbar framför allt hemmafruar som vill utbilda sig för att åter söka sig ut i förvärvslivet. Som tidigare krävt bör hänsyn endast tas till den sökandes egen inkomst, inte makens, vid fastställande av utbildningsbidragets storlek. Förslag om ändring av reglerna för utbildningsbidragen framförs i partimotion om arbetsmarknadspolitiken. Även när det gäller det studiesociala stödet vid universitet och högskolor förekommer prövning mot makes inkomst. Enligt nuvarande regler reduceras studiemelden för heltidsstuderande med en tredjedel av det belopp med vilket makens inkomst överstiger av basbeloppet. studiemedelsutrednings betänkande Reformer inom studiemedelssystemet (SOU 1971:87) föreslås att fribeloppet för makes inkomst höjs från till av basbeloppet. Ett flertal remissinstanser, bl. a. TCO och centrala studiehjälpsnämnden, har förordat att hänsynstagande till makes ekonomi vid prövning av rätt till studiemedel skall upphöra. Enligt uppfattning bör den individuella principen, som accepterats som riktlinje på skatteområdet, också gälla inom det studiesociala systemet. Målet bör alltså vara att reduceringen av studiemedlen på grund av makens inkomst helt avskaffas. Det nuvarande systemet kan bland andra effekter också få den, knappast rimliga, att personer som avsett att gifta sig avstår från detta för att ej gå miste om studiemedel. Det finns anledning att återkomma till denna fråga i samband med den aviserade särskilda propositionen om det studiesociala systemet. Anpassning av arbetstiderna till familjernas behov En bättre anpassning av arbetstiderna till familjernas behov skulle ha stor betydelse för att möjliggöra för båda makarna i familjer med barn att förvärvsarbeta. Hittillsvarande arbetstidsreformer har framför allt syftat till att förkorta den generella arbetstiden och begränsa möjligheterna att utnyttja arbetskraften alltför hårt. I och med 40-timmarsveckans genomförande anser vi att man nu har uppnått ett läge där kravet på en bättre anpassning av arbetstiden efter olika individers behov och efter de skiftande behoven under skilda perioder i en människas liv kommer i förgrunden. Vi tar därför upp två frågor av betydelse för jämlikheten mellan män och kvinnor: behovet av deltidsarbete och den s. k. flexibla arbetstiden. Deltidsarbetet har ökat . Enligt uppgifter i KS slutbetänkande (SOU 1971:43) var antalet deltidsarbetande i genomsnitt 742 400, varav 563 100 kvinnor och 179 300 män. Det finns många skäl till att efterfrågan på deltidsarbete av varierande längd har ökat , bl. a. från det ökande antalet gifta kvinnor på arbetsmarknaden. För många kvinnor är det ett starkt önskemål att jämsides med förvärvsarbetet kunna ägna tid åt barnen eller andra intressen. Vi finner det i hög grad önskvärt att detta möjliggörs. Lika viktigt är att samma möjligheter öppnas för männen och att vi kommer bort från de fördomar som ännu råder mot deltidsarbete för män. En sådan utveckling mot större valfrihet vore i hög grad till fördel för såväl föräldrar som barn. Uppgiften att skaffa fram fler deltidsarbeten, med varierad arbetstid, måste lösas på vaije arbetsplats. Vi tror dock att även staten skulle kunna göra en betydelsefull insats. Dels bör det skapas ökade möjligheter till deltid i statlig verksamhet. Dels borde man kunna kartlägga möjligheterna att inrätta deltidsarbeten inom olika områden och i samband härmed också utreda hur de deltidsanställda i fråga om sociala förmåner m. m. skall bli jämställda med heltidsanställda. diskrimineras deltidsanställda i förhållande till heltidssysselsatta i flera avseenden. Några exempel: ATP-systemet är så uppbyggt att deltidsanställda i vissa fall inte får pensionsrätt i förhållande till den avgift som erlagts av arbetsgivaren. ges ingen pensionsrätt alls, trots att avgifter inbetalats. Enligt statens allmänna pensionsreglemente förutsätts för att anställningshavare skall vara underkastad reglementet att vederbörande har anställning som avser minst halvtidstjänstgöring. Enligt bestämmelserna i semesterlagen är arbetstidens förläggning av stor betydelse för den deltidsarbetande. Den som arbetat minst åtta och under en månad får rätt till en semesterdag. Ytterligare arbete ger . Den som arbetar under en månad är berättigad till semester, medan den som arbetat sju inte har samma förmån. Inom AF A-försäkringen finns också brister. Inom tjänstegrupplivförsäkringen för arbetare ges dödsfallsersättning med grundbelopp och barntillägg efter den som arbetat minst . Den som har kortare veckoarbetstid är försäkrad enbart för begravningshjälp. För att få ersättning från erkänd arbetslöshetskassa måste man bl. a. ha arbetat under minst och minst . Antalet timmar varierar mellan kassorna. Dessutom måste den arbetslöse söka ett arbete på minst . Vissa utsikter till förbättringar i en del av de ovan nämnda frågorna synes nu finnas. Deltidsanställdas problem inom arbetslöshetsförsäkringen har uppmärksammats av . Kravet på översyn av semsterlagens regler beträffande deltidsarbetande har understrukits av socialutskottet i dess yttrande över en folkpartimotion till riksdag (socialutskottets betänkande 1971:26). finns det emellertid behov av att deltidsarbetandes sociala förmåner förbättras. Detta kan lämpligen ske inom ramen för den ovan föreslagna utredningen, som också bör undersöka förutsättningarna för införande av en rätt till deltid eller rätt till förkortad arbetstid under vissa förutsättningar, t. ex. vård av små barn en tanke som bl. a. framförts i TCOrapporten och samhälle. Även frågan om rätt för en anställd att dela sin tjänst med någon annan person som han kan träffa överenskommelse med och som i övrigt är acceptabel för arbetsgivaren bör utredas. Även den dagliga arbetstiden borde kunna anpassas bättre till de anställdas behov under beaktande av kravet att arbetet fungerar på ett tillfredsställande sätt. Ett nytt arbetstidssystem, flexibel arbetstid, är i snabb utveckling i och och har prövats med stor framgång även i vårt land. Enligt detta system indelas arbetstiden i en fast del, då alla skall vara närvarande på arbetsplatsen, och en rörlig del i början och slutet av dagen. Den anställde bestämmer alltså själv inom vissa marginaler när han vill börja och sluta . Undersökningar och erfarenheter tyder på att systemet med flexibel arbetstid ofta är mycket uppskattat. Krav på försök med flextid i statliga ämbetsverk har visat sig ha stor resonans bland de berörda anställda och har också fått stöd av bl. a. och . Från regeringshåll har man dock varit förbluffande negativ. Statsrådet och statssekreterare har t. ex. hävdat att flextid skulle strida mot kravet på jämlikhet, eftersom inte alla arbestagare kan få möjlighet till flextid. Från liberalt håll tar vi avstånd från ett sådant jämlikhetsbegrepp som blir ett hinder för förbättringar och framåtskridande. Vi hoppas nu att regeringen kommer att överge den negativa inställningen och medverka till att flextid införs inom den statliga verksamheten där det är möjligt och personalen önskar det. Både dessa två arbetstidsfrågor och andra bör givetvis i första hand lösas av arbetsmarknadens parter. Som framgår av det föregående kan dock staten göra värdefulla insatser, både genom utredningsarbete och genom reformer på den statliga delen av arbetsmarknaden. Ett familjevänligare arbetsliv skulle förutom att det är ett viktigt led i arbetet för ett mänskligare samhälle i många fall innebära ett bättre utnyttjande av de mänskliga resurserna och därmed leda till att arbetsuppgifterna löstes bättre. I särskilda motioner från framförs yrkanden beträffande deltid och flexibel arbetstid. Antalet kvinnor på arbetsmarknaden har ökat. Medan kvinnorna svarade för en fjärdedel av arbetskraften, uppgår de nu till . Det är en glädjande utveckling. Men till bilden hör också att när konjunkturerna sviktar blir det kvinnorna som får sitta emellan hårdast. Följande siffror för antalet arbetslösa kvinnor är belysande: De vid arbetsförmedlingarna anmälda arbetslösa kvinnorna var 5 000, samma månad 1960 var de 5 000, 5 000, 10 000, hade antalet ökat till 16 000 och till 24 000. Denna ökning av den kvinnliga arbetslösheten kan givetvis inte ses som ett förmildrande inslag i den dystra bild som vår arbetsmarknad erbjuder. Att talesmän för regeringen ibland har givit detta intryck visar bara hur nymornat intresset för kvinnans jämlikhet är på vissa håll. Det borde vara självklart att arbetslöshet bland kvinnor är lika allvarlig som att män inte kan få arbete. Till de ovan angivna siffrorna kommer givetvis för kvinnorna en långt större dold arbetslöshet. Man söker inte arbete, för man vet att det är lönlöst. Mot den här bakgrunden är det allvarligt att de beredskapsarbeten som erbjuds fortfarande i så liten utsträckning är sådana som kvinnor efterfrågar.