mot · FW021634 · 1973-03-27 00:00:00 — Nr 1634 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:21 angående sanering av det äldre bostadsbeståndet. har det allt överskuggande bostadspolitiska problemet varit att mildra och helst avskaffa bostadsbristen. Det har man till helt övervägande del sökt uppnå genom en hög nyproduktion av bostäder. I den expansion i bostadsbyggande som skett har emellertid behovet av sanering av äldre stadsdelar och reparationer av enskilda fastigheter blivit eftersatt. Orsakerna är flera. Produktionstekniken har främst varit anpassad för produktion av nya bostäder. Hyres- och byggnadslagstiftningen har vidare lagt hinder i vägen för mer måttliga renoveringar. Därtill kommer att kreditförsörjningen och lånevillkoren för reparation av äldre fastigheter varit oförmånliga i förhållande till vad som gäller för nyproduktion. Saneringsverksamheten har därför kommit att stå tillbaka, vilket lett till att många fastigheter fått förfalla och att hela stadsdelar förslummats. Många värden hade kunnat räddas om möjligheter till upprustning av fastigheter på tekniskt och ekonomiskt rimliga villkor stått till förfogande tidigare. Som framgår av den statistik som redovisas i propositionen har inte saneringsverksamheten legat helt nere . Det är dock i stor utsträckning de bästa och från ekonomisk, teknisk och stadsbyggnadsmässig synpunkt lättaste reparationerna som genomförts. Det är sannolikt rätt många fastigheter som bedömts inte ha varit lönsamma att reparera och därför rivits men som, med de förutsättningar som skall skapas, hade kunnat räddas. Av det saneringsbehov som kvarstår är därför en betydande andel hårt förslitna fastigheter som tillsammans bildar stadsdelar på väg att förslummas. a. mot denna bakgrund anser vi det vara en realistisk nedtoning som görs i propositionen av det mål som i saneringsutredningen sattes upp för genomförandet av saneringen. Både för hyresgästernas och kommunernas ekonomi är det angeläget att reparationerna genomförs i en takt som gör att kostnaderna kan hållas nere. Vi instämmer därför i uttalandet i propositionen att reparationerna bör kunna genomföras i etapper. Antalet omoderna och halvmoderna lägenheter har minskat . 1960 fanns 519 000 lägenheter av det slaget i flerfamiljshus. De har enligt uppgifter i propositionen minskat till 330 1970 och till ca 300 000 f. n. Huvuddelen av minskningen beror på rivning och kontorisering. Moderniseringen har till övervägande delen gällt småhus. Trots detta finns 330 000350 000 småhus som är i behov av modernisering. Sanering av det äldre bostadsbeståndet är en stor social angelägenhet. En närmare granskning av statistiken antyder att betydande rester av de förhållanden för människorna i vårt land som benämnde det glömda fortfarande finns kvar. Det är gamla och ensamstående med låga inkomster som i stor utsträckning bebor de omoderna lägenheterna. Av åldringshushållen bodde 1965 i omoderna lägenheter. Motsvarande andel för barnhushållen var . Men de omoderna bostäderna är också ett glesbygdsproblem. Av barnhushållen i glesbygd bodde i omoderna hus. De som bor omodernt bor dessutom ofta trångt. 180 000 hushåll i omoderna lägenheter var trångbodda 1965 enligt om högst två boende per rum, kök och vardagsrum oräknade. Sammanfattningsvis är saneringsbehovet angeläget därför att det i så hög grad berör äldre människor, befolkningen i glesbygd samt familjer med låga inkomster, som därför bor trångt. Det gör saneringsverksamheten till en av våra viktigaste sociala frågor. Upprustning av bostädernas tekniska standard och inre utrustning är mot denna bakgrund motiverat för att ge dessa människor en allmänt sett högre boendemiljö. Det är emellertid också angeläget för att kunna rädda äldre stadsmiljöer av kulturellt värde. Även trivselaspekter, som inte kan motiveras av historiska eller arkitektoniska skäl, bör få spela en stor roll vid besluten om sanering. Efterfrågan på moderna lägenheter är naturligtvis stor bland alla de människor som f. n. bor omodernt. Hur stor den är beror dock på vilket pris man måste betala för att få sin lägenhet moderniserad. Det är därför angeläget att, bland de mål som kan ställas upp för en intensifierad upprustning av omoderna bostäder, syftet att ge de människor som bor i dessa hus en bättre bostad blir det viktigaste. Höjningen av boendekostnaderna efter en modernisering får därför inte leda till att husen eller stadsdelarna i stor utsträckning byter invånare. Ett viktigt mål för saneringsverksamheten är därför att alla som så önskar skall ha möjlighet att bo kvar eller flytta tillbaka. Något absolut mål kan det inte bli, eftersom en modernisering ofta måste innebära att små lägenheter läggs samman till större och eftersom en annan strävan är att genom upprustningen ge möjlighet till en mera allsidig sammansättning av hushållen inom stadsdelen. Målet bör dock väga mycket tungt i avvägningen mellan normer för den standard som ställs upp vid moderniseringen och den därav betingade hyran. Igångsättningen av nyproduktion av nya hus har minskat kraftigt . Därav har följt en svår arbetslöshet inom byggnadssektorn. En ökad satsning på upprustning av det äldre fastighetsbeståndet kommer väl till pass i det läget, eftersom man kan räkna med minst dubbelt så stor arbetskraftsåtgång per investerad kapitalenhet som i nyproduktionen. Kostnaden för att modernisera en lägenhet har visat sig vara betydligt lägre än att nyproducera en lägenhet av motsvarande storlek. I är, enligt beräkningar som utförts av , kostnaden endast en fjärdedel av kostnaden för en nyproducerad lägenhet om hänsyn tas till alla följ dinvesteringar för kommunen. Det innebär att den lediga kapacitet som uppkommit på kapitalsidan genom en lägre igångsättning av nybyggen ger utrymme för en avsevärd expansion av saneringsverksamheten. Genom de utvidgningar som föreslås av finansieringsmöjligheterna bör förutsättningar för en sådan expansion föreligga. Det är enligt vår mening dock en onödig begränsning att förbehålla de s. k. förbättringslånen till flerfamiljshus och villafastigheter som bebos av pensionärer. Som framgått av den statistiska redovisningen ovan finns ett mycket stort reparationsbehov bland småhusen. Inte minst är behovet på landsbygden av billiga lån för reparation av bostadsfastigheter stort. Vi föreslår därför att förbättringslånen utsträcks att utgå till alla typer av bostadsfastigheter efter prövning i varje särskilt fall. Vi föreslår vidare att den räntefria delen av förbättringslånen höjs från f. n. 12 000 till . Det är motiverat med hänsyn till den penningvärdeförsämring som inträffat sedan den nuvarande nivån fastställdes. I propositionen 1973:21 föreslås att ett särskilt stimulansbidrag på högst . skall kunna utgå fram för reparation av lägenheter i flerfamiljshus. Bidraget är motiverat av sysselsättningsskäl och ersätter det bidrag på av lönekostnaderna som kan utgå om äldre arbetskraft används. Vi förutsätter att den högsta gräns som satts för bidraget har tillkommit efter prövning av den genomsnittliga arbetskraftskostnaden för att reparera en lägenhet. Om saneringsverksamheten skall kunna växa i omfattning, får den ändrade ordningen inte innebära att stimulansbidraget sänks per reparerad lägenhet jämfört med nuvarande ordning. Hur en jämförelse mellan dessa båda bidragsformer ställer sig undandrar sig emellertid vår bedömning. Om det nu införda stimulansbidraget visar sig otillräckligt för att intresset för reparationsarbeten skall skjuta fart, utgår vi ifrån att regeringen på nytt anmäler frågan för med förslag om höjt bidrag. Bidraget föreslås utgå endast för reparation av flerfamiljshus. Det synes vara en olycklig begränsning med hänsyn till det stora reparationsbehov som föreligger bland småhus. Det begränsar den vidgning av arbetsmarknaden som blir fallet om bidraget även kan utgå för reparation av småhus. Vi föreslår därför att en sådan utvidgning genomförs. Ytterligare en anledning härför är att det stora saneringsproblemet i många kommuner gäller villaområden. Fler arbetstillfällen blir därmed tillgängliga i fler kommuner. Det är som antytts ovan emellertid inte endast enstaka fastigheter som behöver repareras. Det förekommer att hela stadsdelar med äldre bebyggelse är i stort behov av upprustning av både den inre och den yttre boendemiljön. Punktvisa insatser kan visserligen ge de boende en betydligt högre bostadsstandard, men förbättringarna av den yttre miljön kan därav alldeles utebli. Det är mot den bakgrunden otillfredsställande att frågan om stöd och stimulans till trafik- och gårdssanering inte läggs fram i propositionen. Det kan också ifrågasättas om det förslag till ny anläggningslag som propositionen hänvisar till kommer att få någon egentlig betydelse för dessa frågor. På basis av saneringsutredningens förslag och effekterna av denna anläggningslag bör därför enligt vår mening startas ett utredningsarbete, som kan leda till att förslag till ekonomiskt stöd och stimulans till fastighetsägare samt därav eventuellt föranledda lagändringar kan föreläggas höstriksdagen. Särskilt i storstädernas halvcentrala delar pågår en utglesning av befolkningen, som kommer att få svåra följdverkningar för serviceutbudet inom området. Andelen hushåll utan barn ökar, vilket leder till att underlaget för skolorna minskar. Nedläggningar av skolor försämrar för dem som bor kvar, vilket kan leda till att utflyttningen av barnfamiljer påskyndas. Samma utveckling kan skönjas för den kommersiella servicen. Utnyttjandet av gemensamhetslokaler och lek- och idrottsplatser sjunker likaså. I stället ökar trycket på inflyttningsområden längre bort från centrum, där tillgången till småhus och moderna lägenheter är större. Dessa s. k. Mellanstad-problem liknar i långa stycken dem som varit rådande för avfolkningskommuner runt om i landet. Den utveckling som här beskrivits bör emellertid vara långt lättare att lösa. Bosättning i skulle nämligen korta resvägarna mellan arbete och bostad för många och därför bli attraktivt för inflyttning av många familjer. Det förutsätter emellertid att de upprustade bostäderna inte betingar hyror som utestänger barnfamiljer i låg- och mellaninkomstlägen. För att klara problemen med utglesningen i dessa stadsdelar är det uppenbart att saneringen inte kan stanna vid en plan för hur varje fastighet för sig skall rustas upp. Planläggningen måste ske med utgångspunkt från utsikterna att inom stadsdelen få en hushållssammansättning som ökar underlaget för den offentliga och kommersiella service som redan finns uppbyggd. Det innebär att saneringen måste omfatta trafikföringen inom området, skolvägar, lekytor, parkeringsplatser etc. Det innebär också att saneringen skall gälla butikslokaler, samlingslokaler och arbetsplatser inom området. torde ge utrymme för en vidgning av frågan om saneringsbehovet på sätt som här antytts. I förtydligande till direktiven borde dock kunna utsägas att utredningen bör framlägga förslag till sådant statligt stöd som kan anses erforderligt. Det är tillfredsställande att propositionen förutsätter att saneringsverksamheten skall bygga på samverkan mellan kommunen och fastighetsägarna. Det är emellertid nödvändigt att i lag reglera kommunens rätt i de fall fastighetsägare inte frivilligt medverkar till nödvändiga saneringsåtgärder. Det finns anledning att återkomma till dessa frågor i behandlingen av det förslag till saneringslag som förelagts . Vi vill emellertid i det här sammanhanget påpeka vikten av att redan i planeringen så långt möjligt väga samman intressena från både fastighetsägarsidan och hyresgästsidan, vilket gör tvångsåtgärder överflödiga. Anvisningarna till lagen bör dessutom ge möjligheter att flexibelt tillämpa de normer och regler som ställs upp. En framsynt planering är en förutsättning för att pressa ner kostnaderna för reparationsarbetena. Den expansion som förutsätts på detta område och den lediga kapacitet som finns inom byggsektorn bör kunna ge förutsättningar för både en teknisk utveckling av byggmetoder och en sund konkurrens mellan olika företag. Planering och bestämmelser för standard och genomförande måste därför ha en utformning som gör det möjligt för alla företag att konkurrera om arbetena på lika villkor. Det är vidare angeläget att, som föreslås i propositionen, behovet av sanering av äldre bostadsbeståndet i planeringen sammanvägs med behovet av produktionen av nya bostäder. Eftersom kommunernas arbete med att upprätta sådana planer i första hand är till för att tillgodose invånarnas efterfrågan på goda bostäder, borde benämningen på dessa planer vara bostadsförsörjningsplaner. Ett sådant språkbruk skulle anknyta till lag om kommunala åtgärder till bostadsförsörjningens främjande. Enligt propositionen 1973:21 pågår en översyn av bestämmelserna för standard-, läges- och saneringstillägg. Det är enligt vår mening angeläget att detta arbete påskyndas så att reglerna för när dessa tillägg kan utgå inte diskriminerar någon del av fastighetsbeståndet. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att hos Kungl. 't begär att frågan om trafik- och gårdssanering i äldre stadsdelar blir föremål för vidare utredning och att förslag om stimulans för sådan sanering möjligt föreläggs , 2. att hos Kungl. Maj :t begär att de frågor som hänger samman med problematiken om utglesningen av befolkningen i de större tätorternas centrala och halvcentrala stadsdelar blir föremål för utredning genom boendeutredningens försorg, 3. att beslutar att stimulansbidraget på högst . skall utgå jämväl för reparation av småhus, 4. att beslutar att förbättringslån skall kunna utgå för reparation av alla typer av fastigheter med begränsad återstående användningstid, 5. att beslutar att den ränte- och amorteringsfria delen av förbättringslånen höjs till . 6. att hos Kungl. Maj:t begär att arbetet med översyn av reglerna för standard-, läges- och saneringstillägg påskyndas. () K.-E. () ()