mot · FW02122 · 1973-01-18 00:00:00 — om ökad administrativ service ät riksdagsledamöterna. Arbetet som riksdagsledamot har successivt förändrats kraftigt . Antalet plenitimmar har ökat och så även arbetet i utskotten. Mängden informationsmaterial i olika frågor har svällt starkt, därmed påverkande ledamöternas möjligheter att verka även utanför parlamentet. Inläsningstiden har kommit att bli allt längre och sålunda kommit att inkräkta som ledamöterna tidigare disponerade för civila sysselsättningar respektive kontakter i valkretsen. Den ökade arbetsbelastningen och det faktum att uppdraget har blivit allt svårare att kombinera med civila sysslor har starkt minskat möjligheterna till kontakt med allmänheten. Politikernas främsta uppgift är att representera sina väljare, men det uppfattas ofta som om riksdagsmännen ser detta som en bisak och själva närvaron i parlamentet som det väsentliga. Detta är en olycklig utveckling. I den allmänna debatten har allt oftare hörts kritik mot politikernas isolering och tendenserna till pampvälde. Det är alldeles uppenbart att denna kritik på många sätt är berättigad. Det beror dock inte i första hand på ointresse och nonchalans från politikernas sida. Orsakerna finns i stället i regel att söka i arbetsformer samt inte minst i ledamöternas arbetsförhållanden. Riksdagsledamöterna fick i och med enkammarriksdagens införande en viss förbättring av sina arbetsförhållanden. Varje ledamot tilldelades ett eget arbetsrum. Viss assistans med olika skrivgöromål lämnas dessutom. Därutöver får ledamöterna klara sitt arbete själva. Det är alldeles uppenbart ett absurt förhållande att ledamöterna i rikets högsta beslutande organ icke har tillgång till mera kvalificerad administrativ service för fullgörandet av sina uppdrag. Vid jämförelser med förhållandena inom förvaltningen framstår riksdagsledamöternas arbetsförhållanden som hopplöst antikverade. Jämförelser med utlandet ger dessutom vid handen att svenska parlamentariker är relativt ensamma om att icke genom samhället erhålla kvalificerad sekreterarhjälp. Parlamentsledamöterna i erhåller ca för sekreterarhjälp och allmänna kontorsomkostnader. I bekostar Nationalförsamlingen en sekreterare för varje deputerad. I förutsätts det väl tilltagna arvodet (ca /år) räcka till sekreterarhjälp, medan man i har den ordningen att varje ledamot erhåller ca för ersättande av biträdeskostnader. En relativ särställning intar kongressledamöterna i . Förutom att arvodet uppgår till ungefär det fyrdubbla mot vad som gäller i , 3 sami Nr 122-131 har varje ledamot ett eget kansli bekostat av federala pengar. Ersättningen varierar något beroende på valkretsens storlek, men enligt uppgift lär ingen kongressledamot ha färre anställda än 10 personer. Av dessa utgöres i regel av akademiskt skolad arbetskraft, dvs. ledamoten får hjälp med skisser till anföranden, utredningsarbete, besvarande av brev från väljare etc. Det är alldeles uppenbart att riksdagsledamöterna skulle fungera mera effektivt om de hade tillgång till egen kvalificerad sekreterare. Uppläggningen av arbetet skulle avsevärt förenklas, kontakterna med allmänheten kunna byggas ut samt inte minst viktigt: ledamöternas inlägg och olika förslag skulle kunna beredas väsentligt bättre, därmed otvivelaktigt höjande den allmänna kvaliteten på arbetet i parlamentet. Speciellt för oppositionsledamöterna skulle en utbyggnad av servicen vara värdefull. Regeringspartiets ledamöter har på ett helt annat sätt tillgång till kvalificerad hjälp i sitt arbete, bl. a. via departementen. Oppositionsledamöterna däremot är hänvisade till respektive partikanslier som med nuvarande struktur alls icke räcker till att ge service åt vanliga ledamöter. Man kan givetvis finna flera olika former för hur ett stöd av denna art skulle utformas. Eftersom varje ledamot sannolikt har sina speciella krav och önskemål vore ett fixerat maximalt anslag per ledamot en rimlig form för stödet. Respektive ledamot skulle åläggas att vid utgången av varje kalenderår redovisa anslagets användning för förvaltningskontoret. Stödets omfattning kunde förslagsvis vara maximalt under ett inledningsskede. Ytterligare en åtgärd som skulle bidraga till att öka kontakterna mellan allmänheten och de förtroendevalda vöre att ledamöterna gavs rätt till viss portofrihet. Massmedias informationer om vad som sker i är relativt begränsade, och det föreligger ett stort behov från ledamöternas sida att direkt informera sina väljare om speciella åtgärder vederbörande vidtagit. Såväl i som i har ledamöterna portofrihet för tjänstepost (dvs. post som rör uppdraget). I flera andra västeuropeiska länder gäller viss begränsad portofrihet för parlamentarikerna. Det förefaller väl motiverat att även i pröva detta. En lämplig modell att arbeta efter vore att medgiva fritt porto för varje ledamot upp till ett visst belopp, förslagsvis . Beloppet kunde så disponeras valfritt för olika typer av sändningar och skulle redovisas vid utgången av . Under hänvisning till det anförda hemställs 1. att måtte tillsätta en arbetsgrupp med uppgift att innevarande riksdag framlägga förslag till utökad administrativ service till riksdagsledamöterna enligt de principer som anförts i motionen, 2. att samma arbetsgrupp framlägger förslag till ett system med viss portofrihet för ledamöterna för att därigenom förbättra kontakten med allmänheten.