mot · FW02524 · 1973-01-24 00:00:00 — av m. fl. fattade beslut om målsättning för regionalpolitiken för tiden . Principbeslutets innebörd är fortsatt stark centralisering av arbetsplatser och boplatser. De tre storstadslänen skulle enligt denna målsättning öka från av landets folkmängd 1970 till 1980, medan skogslänen skulle minska från 1970 till 20,520,1980. Till ledning för planeringen i länen och för fördelningen av de samhälleliga resurserna har angetts ramar i form av befolkningstal för tiden t. o. m. 1980, och en plan för utveckling av den regionala strukturen har fastställts. I riksdagsbeslutet ingick också vissa konturer till ett handlingsprogram i fråga om de regionalpolitiska medlen. Det alternativ som framförde på grundvalen av sin regionalpolitiska riksplan och som riksdagsmajoriteten avvisade var i fråga om målsättning, riktlinjer, befolkningsramar och regional struktur inriktat på en aktiv regionalpolitik som skulle möjliggöra att centraliseringen i näringslivets och bebyggelsens lokalisering bryts . riksplan är inriktad på att det skall vara i stort samma befolkningsfördelning över hela landet som . För de tre storstadslänen betyder det av landets folkmängd och för skogslänen . För detta måls förverkligande angav ett regionalt handlingsprogram i 43 punkter. Det förutsattes vid fjolårets riksdagsbeslut att en konkret och detaljerad utformning av de regionalpolitiska medlen för framtiden skulle fastställas av riksdag. I statsverkspropositionen nu har aviserats att förslag beträffande den fortsatta regionalpolitiska stödverksamheten skall framläggas senare under riksdagssessionen. I finansplanen har finansministern framhållit att den ekonomiska politiken skall vara inriktad på bättre regional balans som en förutsättning för att full sysselsättning skall kunna upprätthållas och för att en jämnare inkomstfördelning skall uppnås. Denna målsättning kan enligt vår bedömning inte uppfyllas på ett tillfredsställande sätt med en regionalpolitik som är baserad principbeslut. Centraliseringen och dess följder Särskilt skedde en mycket kraftig centralisering av bebyggelse, näringsliv och andra verksamheter till stora tätorter, främst de tre storstadsområdena, och drabbades i första hand de s. k. skogslänen av en betydande folkutflyttning. befolkning bor , såsom framhållits, i de tre storstadslänen mot . Skogslänens befolkning utgör nu av rikets folkmängd mot . Denna utveckling har påskyndats genom den förda regionalpolitiken, som varit väsentligt mer inriktad på flyttning av arbetskraft till koncentrationsområdena än på att skapa nya arbetstillfällen i de sysselsättningssvaga områdena. Av särskilt stor betydelse är att samhällets bas- och serviceorganisation en alltmer centraliserad bebyggelse. Fördelningen av samhällets resurser och servicefunktioner på olika orter och regioner är avgörande för näringslivets lokalisering och därmed också för människomas möjligheter att välja bostadsort. Bostäder, vägar och kommunikationer, vårdinrättningar, kultur- och fritidsaktiviteter m. m. har i stort sett formats och fördelats med inriktning på ytterligare kraftig centralisering. Viss koncentration i näringsliv och bebyggelse är givetvis nödvändig. Men det är uppenbart att centraliseringen nu gått så långt att de negativa konsekvenserna för människor och samhälle tagit överhanden. Såsom redovisades i partimotion har centraliseringsutvecklingen starkt negativa följder från ekonomiska, jämlikhetspolitiska och miljöpolitiska utgångspunkter. Samhällsbyggnads- och socialkostnader är per individ höga i storstadskoncentrationerna. De uttunnade glesbygderna har fått ett ekonomiskt otillräckligt underlag för nödvändig service. De stora regionala skillnaderna i fråga om såväl service som möjligheter till sysselsättning och inkomster är från jämlikhetssynpunkt oacceptabla. I storstadskoncentrationerna är det mycket svårt att skapa tillfredsställande fysiska och psykiska livsmiljöer. Det har genom undersökningar och i andra sammanhang framgått att det alltmer ökade storstads- och höghusboendet inte svarar mot det stora flertalet människors önskemål. Fortsatt centralisering, som måste medföra ökade svårigheter i de nämnda avseendena, kan mot denna bakgrund inte bedömas som en realistisk och tillfredsställande målsättning för regionalpolitiken. Vi finner det uppenbart att målsättningen riksdagsbeslut har en alltför låg ambitionsnivå såväl vad beträffar möjligheterna till sysselsättning och service i olika delar av landet som i fråga om möjligheterna att klara miljöproblemen, främst i storstadsområdena. En sådan regionalpolitik kan inte tillgodose kravet att de tre välfärdsfaktorerna arbete, service och god miljö skall bli tillgängliga för alla människor och svarar inte heller mot de önskemål som finns hos flertalet människor. Det är ett viktigt mål att människor i olika landsdelar och bebyggelsetyper skall ha likvärdiga levnadsbetingelser. För tätorter och glesbygder måste likvärdig standard eftersträvas. Detta gäller såväl sysselsättningsoch inkomstmöjligheter som möjligheter till utbildning och vård, kultur och fritidsaktiviteter och annan service. För detta krävs att näringsliv och bebyggelse fördelas över hela landet i ett nät av livskraftiga regioner och tätorter. Ett starkt centraliserat samhälle har stora regionala skillnader i sysselsättnings- och inkomstmöjligheter samt i serviceförmåner och kan inte tillgodose jämlikhetsmålsättningen. Ett mer decentraliserat samhälle ger människorna större valmöjligheter i fråga om arbetsplats och bostadsort och möjliggör att välfärd och välstånd kan fördelas så att jämlikhet uppnås mellan olika delar av landet i fråga om såväl materiell levnadsstandard som social och kulturell service. En mer decentraliserad bebyggelse ger också de bästa möjligheterna att tillvarata viktiga miljövärden. Från dessa utgångspunkter måste målet för regionalpolitiken vara att skapa förutsättningar för en så långt möjligt decentraliserad lokalisering av boplatser och arbetsplatser. Det är nödvändigt att centraliseringspolitiken bryts . Detta är förutsättningen för att en jämlikhetspolitisk målsättning skall kunna förverkligas, för att viktiga miljövärden skall kunna tillvaratas och för att samhällets resurser skall kunna utnyttjas på ett rationellt och riktigt sätt. Då samhällsstrukturen nu genom den regionalpolitik som förts är formad för ytterligare centralisering är viss fortsatt storstadstillväxt ofrånkomlig. En förändring till ett mer decentraliserat samhälle kan sålunda endast ske successivt under en följd av år. Enligt regionalpolitiska riksplan, som har befolkningsramar 1980 som målsättningar och riktmärken, skall folkavtappningen från de hittillsvarande avfolkningslänen kunna stoppas och dessa län då i huvudsak få möjlighet att återvinna de befolkningsförluster som gjordes med hänsyn till förutsättningen av en folkökning i landet på 400 000 . Planen är inriktad på att det skall vara samma befolkningsfördelning över hela landet som . Det är regionalpolitikens uppgift att möjliggöra att denna målsättning kan förverkligas. Regionalpolitiken måste i olika avseenden förstärkas och inriktas på en så långt möjligt decentraliserad bebyggelse. I detta innefattar vi en allmän näringspolitik med uppgift att skapa bättre näringspolitiska förutsättningar för befintliga och nya företag i olika delar av landet. Det är särskilt viktigt att man skapar bättre utvecklingsmöjligheter för mindre och medelstora företag, som har stor betydelse för en positiv utveckling i sysselsättningssvaga områden. Regionalpolitiken måste inriktas på att livskraftiga regioner och tätorter skall kunna skapas och upprätthållas över hela landet, så att alla människor kan få god trygghet till arbete, inkomster och service. En allsidig yrkesstruktur med balans mellan olika sysselsättningar i alla landsdelar måste eftersträvas. Det är ett grundkrav att en så långt möjligt differentierad arbetsmarknad skall vara tillgänglig för alla, såväl i storstadsområdena som i andra regioner. Detta syfte måste främjas, bl. a. genom att man lättar trycket på storstadsområdena. Regionalpolitiken har enligt vår bedömning särskilt två huvuduppgif ter, nämligen att trygga de glesbygdsområden som håller på att förlora sitt serviceunderlag och att ge storstäderna så goda livsmiljöer som möjligt. De människor som skall klara de viktiga landsbygdsnäringarna måste få levnadsvillkor som är likvärdiga med dem som erbjuds i tätare bebyggelser. Det är regionalpolitikens uppgift att möjliggöra ett tillräckligt underlag av näringsliv och en tillfredsställande servicetäckning över hela landet. I stora glesbygdsområden håller tätorter, som är nödvändiga som serviceorter, på att avfolkas. Samhällets lokaliseringsstöd och servicepolitik måste inriktas på att sådana mindre och medelstora orter skall kunna fungera. Sysselsättningsmöjligheter måste genom förbättrade näringspolitiska förutsättningar och förstärkt lokaliseringsstöd tillföras i väsentligt ökad utsträckning. För vissa områden behövs ett särskilt och förstärkt glesbygdsstöd. Särskilt i glesbygdsområden som har stora sysselsättningssvårigheter är det för att upprätthålla sysselsättningen nödvändigt att bevara kombinationen jordbruk och skogsbruk och att främja s. k. deltidsjordbruk, dvs. jordbruk och skogsbruk i kombination med andra sysselsättningar som industri, servicenäringar och turistnäringar. Det är nödvändigt att jordbrukspolitiken ändras så att en sådan inriktning medges och möjliggörs. Det är en huvudfråga för 1970-talet att tillfredsställande miljöer skapas i storstadsområden som är hårt överexploaterade. Allt fler människor finner de nuvarande storstadsmiljöerna otillfredsställande som bomiljöer. Bättre storstadsmiljöer är en miljöpolitisk uppgift men också en regionalpolitisk. Det är nödvändigt att genom regionalpolitiken lätta på storstadstrycket, så att utrymme ges för bättre miljöer. Såsom understrukits måste en riktningsändring till en mer decentraliserad bebyggelse beslutas . Sammanfattningsvis har i riksplan angivits följande riktlinjer för regionalpolitiken. Samhällets bas- och serviceorganisation, dvs. fördelningen av kommunikationsmöjligheter, utbildningsmöjligheter, kultur- och fritidsaktiviteter, vårdinrättningar, social service m. m. måste inriktas på decentralisering av bebyggelse och näringsliv. Särskilt angeläget är det att forma kommunikationerna så att avståndsproblemen så långt möjligt kan bemästras. Genom en effektivare skatteutjämning måste en väsentligt förbättrad resursutjämning ske mellan kommunerna så att likvärdiga förutsättningar skall kunna skapas i olika områden. Avvägningen mellan lokaliseringspolitiken och den arbetsmarknadspolitiska flyttningspolitiken måste ändras så att lokaliseringspolitiska åtgärder i första hand kommer till användning och flyttningspolitiska åtgärder endast i den mån lokaliseringspolitik inte är möjlig. Flyttningspolitiken får inte användas för ytterligare storstadskoncentration. Lokaliseringsstödet för nya arbetstillfällen i sysselsättningssvaga områden måste förstärkas väsentligt och differentieras så, att det kan utgå med kraftig förstärkning i områden som främst behöver stöd såsom i inland och motsvarande områden. Även styrningsåtgärder i form av investerings- eller etableringsavgifter eller ett system med tillståndsgivning måste nu prövas för att motverka ytterligare koncentration till stockningsområdena. Sådana åtgärder bör även prövas i syfte att få till stånd en successiv omlokalisering och decentralisering av företag och arbetsställen inom storstadsregionerna, främst till lämplig närhet av bostadsbebyggelsen i ytterområdena. Regionalpolitiken måste inriktas på den målsättning och de riktlinjer vi ovan angivit. Den regionalpolitiska riksplaneringen måste ange regionala befolkningsramar som riktmärken och målsättningar. hade vid sitt avgörande att ta ställning till två alternativa förslag till befolkningsramar 1980, regeringens och . I båda förslagen hade man räknat med att landets folkmängd skulle öka till ca 8,5 milj., dvs. med ca 400 000 personer. Tekniskt fanns den skillnaden mellan förslagen att ramarna i regeringsförslaget angav befolkningstalen i intervaller, medan ramarna i riksplan uttryckte för varje län ett avrundat befolkningstal. Den stora skillnaden var emellertid politisk och ideologisk. Befolkningsramarna i propositionen var inriktade på fortsatt centralisering. Räknat efter medeltalet i regeringsförslagets ramar skulle de tre storstadslänen 1980 ha av landets folkmängd mot 1970. Beträffande skogslänen hette det i propostionen att befolkningen 1980 skulle vara i stort sett oförändrad till antalet. Det betydde med hänsyn till den beräknade folkökningen i riket att skogslänen skulle minska från av rikets folkmängd 1980. Ramarna i riksplan är inriktade på att befolkningsfördelningen skall vara i stort sett oförändrad 1980 för de tre storstadslänen alltså och för skogslänen . I jämförelse med medeltalet i regeringsförslagets befolkningsramar innebär detta att ca 100 000 fler människor skulle få möjligheter att bo i skogslänen och att trycket på de tre storstadslänen skulle kunna minska med ca 120 000. Centerförslaget avvisades av riksdagsmajoriteten. Men vad riksdagsbeslutet konkret innebär på denna punkt måste bedömas som oklart. Det heter i utskottsbetänkandet att de i propositionen förordade befolkningsramarna tillstyrks. Men framhålls det som önskvärt att planering och ambitioner i skogslänen primärt inriktas på de högre talen i planeringsramarna. Det skulle betyda, räknat från medeltalet i propositionens planeringsramar, en höjning för skogslänen från av landets folkmängd. Detta borde ju då, om man alltjämt räknar med att rikets folkmängd 1980 skall vara ca 8,5 milj., medföra motsvarande nedjustering i andra områden. Men tvärtom framhålls det i det av godtagna utskottsbetänkandet t. ex. att kunde beräknas få en befolkningstillväxt om ca 200 000 invånare, vilket stämmer med det övre talet i regeringens befolkningsram för . Om man utgår från att outtalade sänkningar inte avsetts för andra delar av landet innehåller alltså riksdagsbeslutet på denna punkt oförenliga och motsägelsefulla uttalanden. Det rubbar emellertid inte slutsatsen, att riksdagsbeslutets befolkningsramar är inriktade på fortsatt stark centralisering. Vi har i det föregående redovisat skälen för att centraliseringsutvecklingen i bebyggelsen och näringslivet måste brytas . Från denna utgångspunkt finner vi det nödvändigt att åter föra fram det förslag till befolkningsramar som ingår i regionalpolitiska riksplan. Ramarna anges i följande tabell: De befolkningsramar som uppställts i riksplan är angelägna och realistiska som uttryck för målsättningen att centraliseringsutvecklingen måste brytas . Mot bakgrunden av de negativa konsekvenser som centraliseringen medför från såväl ekonomiska som miljö- och jämlikhetspolitiska synpunkter bör målsättningsramar som är inriktade på fortsatt centralisering inte kunna godtas. Det kan inte vara realistiskt att inrikta sig på en fortsatt centralisering, som genomgående leder till negativa konsekvenser och som i det stora hela avvisas av befolkningen. Det har i debatten hävdats från vissa håll, att målsättningen i regionalpolitiska riksplan inte skulle kunna förverkligas. skulle vara för hög, särskilt beträffande de 100 000 fler människorna i skogslänen. Det kan då erinras om att länsprogrammen för dessa län sammanlagt är inriktade på en befolkningssiffra som underskrider planeringen i riksplan med endast ca 20 000 och överskrider planeringen enligt propositionens medeltal med ca 80 000. Länsprogrammen är baserade på den beräknade folkmängdssiffran för landet av ca 9 miljoner men måste dock vara uttryck för vad man i olika län ansett vara möjligt i fråga om t. ex. sysselsättning . Man torde t. o. m. kunna förutsätta att länsstyrelserna i skogslänen ansett de i länsprogrammen intagna befolkningstalen nödvändiga för upprätthållande av service och sysselsättning. I fråga om storstadslänen vill vi vidare framhålla som synnerligen angeläget att trycket lättas i enlighet med målsättningen i riksplan, bl. a. för att brister på bostadsmarknaden, i sjukvården, den sociala servicen, trafikplaneringen och miljöutformningen skall kunna bemästras. Avgörande för målets förverkligande är att regionalpolitiken förstärks och används konsekvent för en så långt möjligt decentraliserad bebyggelse. Medlen har sammanfattats i det handlingsprogram på 43 punkter som intagits i riksplan. I den plan för utveckling av den regionala strukturen, som antogs vid höstriksdag, är fyra ortstyper angivna: storstadsområden, primära centra, regionala centra och kommuncentra. De s. k. storstadsalternativen togs bort från klassificeringen som särskild typ, vilket givetvis måste bedömas som välmotiverat. Enligt riksdagsbeslutet skall de regionalpolitiska resurserna satsas framför allt på de primära centra som fördelats i princip med ett centrum per län. Det framhölls i propositionen t. ex. att utbyggnad av mera kvalificerade samhällsfunktioner i fråga om bl. a. kommunikationer, utbildning och sjukvård skulle koncentreras till primära centra. Det framgick i olika sammanhang att en mycket hög koncentrationsgrad eftersträvas för i vaije fall vissa primärcentra, även om någon närmare precisering inte lämnades. Den höga koncentrationsgraden för primärcentra motiverades i riksdagsbeslutet främst med de krav som man ansåg sig böra ställa på en differentierad arbetsmarknad. Näringsliv och andra verksamheter skulle koncenteras till sådans stora centra framför allt för att kvinnor och arbetskraft med längre utbildning skulle få ökade sysselsättningsmöjligheter. Ett nöjaktigt underlag, som kunde styrka att de angivna målsättningarna skulle kräva den avsedda koncentrationen av arbetsmarknaden, redovisades emellertid inte. Vi fäster mycket stor vikt vid att goda arbetsmarknader med stabilitet och valmöjligheter kan skapas. Livskraftiga länscentra är härvidlag otvivelaktigt en förutsättning. I varje län bör efter länens olika förutsättningar ett eller flera sådana centra stimuleras. Men de goda arbetsmarknaderna bör inte koncentreras i länen på det sätt som avsetts i riksdagsbeslutet. Man måste t. ex. inrikta sig på att skapa goda sysselsättningsmöjligheter även i mindre orter och regioner. Det skulle också bli en orimlig uppdelning av näringslivet, om man koncentrerade arbetskraft med längre utbildning till ett begränsat antal primärcentra. Den i riksdagsbeslutet avsedda koncentrationen i länen måste få konsekvensen att stora områden drabbas av försämrade sysselsättningsoch servicemöjligheter. Det skulle uppstå stora luckor i servicenätet. En sådan koncentration kan inte förenas med den välfärds- och jämlikhetspolitiska målsättning som regionalpolitiken måste ha. Det är väsentligt att främja livskraftiga länscentra, men det är lika viktigt att mindre orter och regioner kan fungera på grundval av bärande näringsliv och tillfredsställande service. Den allsidiga differentieringen av sysselsättningen bör kunna åstadkommas inom regioner där olika orter kompletterar varandra. Frågan om den regionala strukturen är också av mycket stor betydelse för kommunernas möjligheter att fungera. Det var en utgångspunkt kommunreform, att de nya kommunerna med centralort och omland skulle vara näringsgeografiska regioner, som skulle fungera som lämpliga enheter från t. ex. arbetsmarknads-, service- och kommunikationssynpunkt. De nya kommunerna skulle vara grunden för en stabiliserad befolkningsmässig och ekonomisk utveckling. Koncentration av resurserna till primära centra, såsom avsetts i riksdagsbeslutet, måste bli till förfång för övriga kommuner. En sådan kritik har också framfört i en skrivelse till inrikesministern. Vi understryker angelägenheten av att regionalpolitiken också inriktas på balans. Vi vill vidare särskilt understryka vikten av att i kommuner där kommuncentra ensamma inte kan svara för en service med rimlig åtkomlighet lokaliseringspolitik och glesbygdsstöd inriktas på att upprätthålla nödvändiga sekundära serviceorter. Den regionala planeringen måste vara inriktad på att möjliggöra livskraftiga regioner och tätorter över hela landet. Nuvarande folkmängdsfördelning på olika orter kan därför inte få utgöra klassificeringsgrund. Utslagsgivande för bestämningen måste i stället vara den roll orten bör anses spela för den regionalpolitiska målsättningen. Planeringen måste alltså bygga på en regionalpolitisk funktionsbestämning av orterna. Vad vi här har anfört bör antas som grunder för planeringen av den regionala strukturen. En befolkningsmässig riksplanering för regional utveckling måste vara en ramplanering. På riksnivå skall ramar och riktlinjer för utvecklingen anges av . Den detaljerade planeringen inom dessa ramar skall ankomma på den kommunala självstyrelsens organ i län och kommuner i den ordningen att svarar för en befolkningsmässig regionplanering med ramar för kommunerna, vilka sedan har att svara för den befolkningsmässiga kommunala planeringen. Såväl från demokratisynpunkt som med hänsyn till kunskaper om förhållandena i länet har väsentligt större förutsättningar att forma en för länet god och riktig utveckling än centrala beslutsfattare. Detta bör vara självklara utgångspunkter för strävan till en decentraliserad samhällsstyrelse. Den planering av den regionala strukturen som beslutades var inte i överensstämmelse med den ovan angivna ordningen. Vissa kontakter hade visserligen hållits med landsting och kommuner, men ortsklassificeringen i länen beslutades i centrala instanser. Frågan om länsdemokrati är nu under utredning av länsberedningen. gav genom beslut sitt förord för en länsdemokratireform. Det är angeläget att detta utrednings- och reformarbete påskyndas. Det är en viktig uppgift för länsdemokratin att på de grunder vi ovan förordat forma regional utveckling och struktur i det egna länet. Nästa omgång av länsplaneringen påbörjas . Det finns alltså inte något utformat länsdemokratiskt system som kan ta hand om dessa uppgifter. Den lämpligaste ordningen är då att länsstyrelserna nästa länsplaneringsomgång genomför aktuell planering av ortsstruktur med större självständighet än tidigare och i nära samarbete med landsting och kommuner. Med den förankring som länsstyrelserna nu har i den kommunala demokratin är detta en möjlig utväg under ett övergångsskede. Såsom vi framhållit är det nödvändigt att regionalpolitiken förstärks och används konsekvent för en så långt möjligt decentraliserad bebyggelse. Vår uppfattning om hur en sådan politik bör utformas i olika detaljer är uttryckt i det handlingsprogram som ingår i riksplan. Det redovisades i vår partimotion . Regionalpolitiken måste innefatta såväl generella som selektiva åtgärder. En primär förutsättning för förverkligande av det regionalpolitiska syfte som vi förordat är att goda produktionsförutsättningar skapas i olika delar av landet. Det är härvid särskilt viktigt att så skyndsamt som möjligt inrikta trafikpolitik och kommunikationssystem på en decentraliseringsutveckling, så att avståndsproblemen kan bemästras på ett effektivt sätt. Kostnadsskillnader mellan olika delar av landet kan och måste utjämnas. Det är viktigt t. ex. att transportstöd och sysselsättningsstöd förbättras och att skattepolitik och kreditpolitik anpassas till ett aktivt regionalpolitiskt syfte. Löneskatten, som fördubblades , bör avvecklas eller lindras för lokaliseringsområdenas vidkommande. Det har som nämnts aviserats i statsverkspropositionen att skall föreläggas förslag till utformningen av fortsatta regionalpolitiska stödåtgärder efter den nuvarande stödperiodens utgång. Förslag om glesbygdsstödet, industricentra och lokaliseringsstöd till turistanläggningar skall också behandlas i sammanhanget. I avvaktan på dessa initiativ från regeringen ställer vi i denna motion inte yrkande i fråga om de regionalpolitiska medlens detaljutformning. Med stöd av vad som anförts får vi hemställa