mot · FW0299 · 1973-01-16 00:00:00 — av m. fl. om utvidgning av folkrättens regler för krigföring. Den största betydelsen av regler för krigföring ligger i att de till någon del kan mildra krigets verkningar. Många av dessa regler härrör i princip från forntiden och hade karaktären av sedvaneregler långt innan de fastställdes i fördragstexter. En av de grundläggande principerna formulerades i artikel 22 av en bilaga Reglemente angående lagar och bruk i krig till en av Haagkonventionema . I denna artikel fastslogs uttryckligen att de krigförande inte har oinskränkt frihet i fråga om valet av medel att skada fienden. I artikel 23 stadgades uttryckligt förbud mot användningen av gifter eller förgiftade vapen och användningen av vapen, projektiler eller ämnen som är ägnade att förorsaka onödiga lidanden. Enligt artikel 25 i samma konventionsbilaga är det förbjudet att anfalla eller bombardera städer, byar, bostäder eller byggnader, som inte försvaras. Steg för steg har de folkrättsliga reglerna för krigföring byggts ut. I de s. k. Haagreglerna för luftkrigföringen (1923) föreskrevs sålunda att flygbombardemang i syfte att terrorisera civilbefolkningen är förbjudet. I samma dokument underströks att endast militära mål får bombas och att inte ens sådan får bombas, om det kan innebära urskillningslösa bombningar mot civilbefolkningen. Användningen av sådana ohyggliga vapen som napalm, fosforbrandbomber och allsköns antipersonella bomber och minor (stålkulebomber, lövminor etc.) är flagranta brott mot åtminstone två av de grundläggande folkrättsliga reglerna för krigföring. Dels förorsakar de onödiga lidanden (onödiga i förhållande till det eventuella, legitima syftet att oskadliggöra motståndarens militära stridskrafter), dels verkar de urskillningslöst och har det uppenbara syftet att utrota civilbefolkningen eller terrorisera den och göra tillvaron outhärdlig på stora områden. Stora delar av , , och Cambodja har av angriparna gjorts till zoner för fri eldgivning, där och marionettregimernas styrkor skjuter och bombar allt som rör sig och där praktiskt taget alla medel har använts för att tillintetgöra befrielserörelserna, civilbefolkningen, växtligheten och förutsättningarna för liv över huvud taget. Mot bakgrund av de ohyggligheter som angreppskrig och ockupation medfört för folk , först under japansk, sedan under fransk och , , under amerikansk ledning, kan det förefalla som om en utveckling och modernisering av de folkrättsliga reglerna för krigföring skulle vara en ganska meningslös åtgärd. Utgör inte USAs användning av napalm, stålkulebomber, stridsgaser, giftiga kemikalier och andra vapen samt pacificering, tortyr, mättnadsbombning med av ytterst tätbefolkade områden (inklusive centrala delar av och ytterområden av ), artilleribeskjutning av städer och byar från havet osv. klara krigsförbrytelser även enligt de sedvaneregler och konventioner som gäller? Bär inte politiska och militära ledning det straffrättsliga ansvaret för alla dessa förbrytelser, och ändå kan ingenting göras för att tillämpa rättsreglerna? Svaren på de båda frågorna är givna. Men genom att konstatera detta har man på intet sätt gett sitt stöd åt den reaktionära och falska uppfattningen att en modernisering av folkrättens regler skulle vara meningslös. Själva det faktum att folkrättens principer på detta område underkastas en fortlöpande kritisk debatt, där de konkreta kränkningarna av dessa principer blir offentligt belysta, har ett värde som aldrig får underskattas. Men vi vill här visa på en föga utnyttjad möjlighet att komplettera, modernisera och effektivisera de folkrättsliga reglerna för krigföring. (Den högsta graden av effektivisering skulle givetvis vara nådd om rättsreglerna och världsopinionens vaksamhet och reaktionsförmåga gjorde angreppskrig till en omöjlighet.) En av oss skrev 1967 i förordet till boken ,ett internationellt symposium om USAs krigföring i och , att det är en gammal erfarenhet att det är lättare att göra kampanjer för konkreta ting än för abstraktioner: Låt oss börja med att avskaffa napalm. Låt oss mobilisera världsopinionens domstol mot de petroleumtruster, mot de storfinansiella Eichmannfigurer, som kremerar folket i de vietnamesiska och laotiska byarna med sin brinnande bensingelé. Låt oss demonstrera kring deras bensinstationer och kring de varuhus som säljer deras övriga civila produkter. Låt oss med en internationell bojkottaktion slå mot hjärtat av den kapitalistiska moralen mot profiterna och äntligen visa att brott inte lönar sig, inte ens när den verkställande maffian är en stormaktsregering. , som är professor i biologi vid och blev nobelpristagare i medicin 1967, har utförligt utvecklat detta tema i en artikel, Corporate Responsibility for war crimes (Storfinansens ansvar för krigsförbrytelser) i (). Professor påpekar att det finns vapen som regeringar och väpnade styrkor är stolta över och ställer ut till allmänt beskådande. Det finns andra vapen som göms undan och som man talar så litet som möjligt om av skäl som inte alls har något att göra med militär säkerhet utan helt enkelt därför att deras användning och verkningar är benägna att väcka allmän avsky, skräck och kanske även aktiv opposition: Napalm, nervgaser, ja, alla giftgaser, växtbekämpningsmedel och avlövningsmedel och alla vapen för biologisk krigföring sjukdomsalstrande bakterier, virus och toxiner alla är av denna art. Var och en som på något sätt är engagerad i att skaffa, framställa eller använda dem försöker på alla tänkbara sätt att slingra sig undan publicitet. Det är intressant att notera att detta var fallet långt innan vi hade ntirnberg När den stora tyska kemitrusten I G Farben 1939 började utveckla ett program för stridsgastillverkning gjorde den utomordentliga ansträngningar att mörklägga operationen som en fråga om affärshemligheter snarare än militär sekretess. (svenskt huvudkontor: , , ) tvingades ut ur sekretessen när företagets napalmproduktion avslöjades. Under rubriken tillverkar Dow napalm? försöke bolagets verkställande direktör i (8/12 1967) försvara sitt multinationella företags snaskiga engagemang i vietnamkriget: Dow tillverkar napalm på kontrakt för USAs regering sedan ungefär . Dow inbjöds att lämna anbud på tillverkning 1965 när flygvapnet höll på att utveckla en ny sammansättning av napalm med polystyren som en viktig beståndsdel. Dow är ledande tillverkare av polystyren, ett råmaterial för plasttillverkning. Det har tidigare funnits andra tillverkare av napalm men är Dow enda tillverkare. Varför tillverkar vi då napalm? Vi tillverkar den, enklast uttryckt, därför att vi anser att vårt företag bör tillverka de produkter våra soldater behöver i krigstid när vi har möjlighet att göra det. Napalm, till skillnad från några av de växtbekämpningsmedel som levererat i väldiga mängder för miljömordet i , kan oss veterligt inte användas för något civilt eller över huvud taget något snyggt och legitimt ändamål. Sannolikt på grund av den stora publicitet som Dows napalmleveranser väckte, lät Dow ett annat företag, i , bjuda under sig och överta kontraktet 1969. är ett annat USA-baserat multinationellt företag med en otäck mertlista i USAs krig i . (Svenska huvudkontor är , Storsätragränd 5, , och , , .) har spelat en ledande roll i utvecklingen och produktionen av de flesta om inte alla antipersonella vapen som används i . Stålkulebomberna, av vilka den som vietnameserna kallar den ananasformade var en tidig konstruktion och den runda, som har en tennisbolls storlek och går under det amerikanska codenamnet BLU-26/B och som alltjämt används i väldiga kvantiteter mot städer och byar i hela , produceras till stor del av . Ett annat kusligt antipersonellt vapen tillverkat av är the gravel mine, kallad lövminan av vietnameserna, därför att den är täckfärgad och så liten att den inte skall kunna skiljas från vissnande löv på marken. Den strös ut från helikopter eller andra flygplan eller sprids från jeep eller lastbil. Lövminan har knappast någon verkan på militärfordon. Den är avsedd att spränga bort en fot på den soldat eller det barn eller annan civilperson som har oturen att trampa på den. Vi skulle kunna fortsätta uppräkningen av USA-baserade multinationella företag som utvecklar och tillverkar vapen vilkas användning är förbjuden enligt folkrätten. Det finns nu utförliga undersökningar av dessa företags engagemang i angreppskrig i . 1 likhet med professor anser vi att stadgan för den , dvs. de rättsregler enligt vilka de främsta tyska krigsförbrytarna åtalades och dömdes vid Nlirnbergprocessen 1945 1946, bör utvidgas att innefatta storfinansens ansvar för krigsförbrytelser. 1 sin tidigare citerade artikel skrev om en sådan utvidgning: Den skulle projicera niirnbergprinciperna på den civila sektorn, där mycket av de särintressen och politiska makt är baserade och där många av de påtryckningar har sitt ursprung som avgör utrikespolitiken. För detta behöver vi endast ett prejudikat. Sedan ett prejudikat väl har fastställts, skulle det få en vidsträckt tillämpning inte bara i vårt land utan internationellt. Det skulle utgöra en varning för industrin överallt att den kanske skulle vara tvungen att med militärerna dela ansvaret för krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. De som är politiskt och militärt huvudansvariga för USAs krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten i kan inte ställas inför internationell domstol. Men de multinationella företag, som är delaktiga i angreppskriget och förbrytelserna och genom sin utveckling och produktion av bannlysta vapen möjliggör dessa förbrytelser i stor skala, finge räkna med mycket kännbara ekonomiska konsekvenser om deras verksamhet undersöktes och ställdes i den internationella offentlighetens rampljus. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen hemställer om att inom vederbörliga FN-organ förorda en utvidgning av folkrättens regler för krigföring till att omfatta de multinationella företagens delaktighet i krigsförbrytelser. (vpk) i (vpk) i GOTAB 73 3095 S 1973