mot · FW022028 · 1973-10-30 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:129 med förslag till lag om anställningsskydd, m. m. Maj:ts proposition 1973:129 angående trygghet i anställningen, som nu skall behandla, innebär, om propositionen antas, att anställningstryggheten i väsentlig mån förstärks. De stora löntagarorganisationerna har anslutit sig till de principer på vilka lagstiftningen bygger och har enligt vad som uppges i propositionen haft möjlighet till överläggningar med lagstiftarna. Vi har emellertid funnit att lagstiftningsförslaget i vissa delar behöver kompletteras. Saklig grund för uppsägning Beträffande uppsägningsgrunderna uttalar departementschefen (s. 124125) att samarbetssvårigheter normalt inte bör kunna åberopas som grund för uppsägning. Här får man emellertid ta hänsyn till skillnaderna mellan större och mindre företag. Vid större och medelstora företag bör samarbetssvårigheter regelmässigt i sista hand kunna lösas genom att arbetstagaren förflyttas. I ett litet företag däremot kan möjligheterna att lösa samarbetssvårigheter vara begränsade. Där kan det för företagets framtid och därmed även för övriga arbetstagares trygghet i anställningen vara av avgörande betydelse att samarbetet mellan arbetsgivare och arbetstagare går friktionsfritt. I fråga om de utpräglade småföretagen torde allmänt kunna sägas att möjligheterna att begränsa verkningarna av misskötsamhet, olämpligt uppträdande eller samarbetssvårigheter är mindre än i större företag, vilket kan leda till att en småföretagare kan anses ha fog för uppsägning i en situation där man av ett större företag skulle kräva ytterligare åtgärder innan uppsägning fick ske. Jag vill i detta sammanhang påpeka att det i vissa fall av samarbetssvårigheter mellan arbetstagare inbördes kan vara svårt eller omöjligt att säga att den ene bär större skuld än den andre till den uppkomna situationen. I ett sådant fall får arbetsgivaren anses ha saklig grund att säga upp endera av arbetstagarna om frågan inte kan lösas genom en omplacering. Naturligtvis står vi inte helt främmande för att det i enstaka fall kan förekomma samarbetssvårigheter av den arten att förhållandet på en arbetsplats totalt kan påverkas menligt och att därför någon åtgärd måste vidtas. Men en konflikt av sådan grannlaga natur kan, om den handläggs felaktigt, orsaka fortsatta besvärligheter på arbetsplatserna. En uppsägning är enligt vår mening den allra yttersta utvägen, sedan alla andra lösningar prövats och misslyckats. Om man sammanställer departementschefens uttalanden på s. 124125 och 178, finner man att en uppsägning skall anses sakligt grundad, om det inte rimligen kan krävas av arbetsgivaren att anställningsförhållandet fortsätter, bl. a. med hänsyn till arbetsplatsens storlek och det mer eller mindre personliga förhållande som kan råda mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Enligt vår mening kan dessa uttalanden medföra att anställningsskyddet i synnerhet på mindre arbetsplatser i väsentlig mån urholkas. Med stöd av sådana uttalanden kan man också lätt föreställa sig hur föga förhandlingsvilligt arbetsgivaren kommer att uppträda vid konflikter grundade på påstådda samarbetssvårigheter. Anställningstryggheten på små och medelstora företag är redan nu ofta sämre än på stora företag. Det kan inte ha varit avsikten med den nya lagstiftningen att arbetstagarnas villkor skulle försämras. Vi kräver att denna fråga i den fortsatta riksdagsbehandlingen tas upp till prövning så att det av lagens förarbeten kommer att klart framgå att samarbetssvårigheter endast i utomordentligt sällsynta fall kan utgöra saklig grund för uppsägning. Enligt vår mening är det självklart att deltagande i lovlig konflikt aldrig kan utgöra saklig grund för uppsägning. Detta synes också vara departementschefens avsikt med uttalandet på s. 125. Dock kan formuleringen anses vara mindre väl funnen. För att undanröja vaije risk för misstolkning bör ett klargörande uttalande göras i denna fråga. Även beträffande den lag- och/eller avtalsstridiga strejken uttalar sig departementschefen oklart. Det hade varit önskvärt att i detta sammanhang få utrett, när deltagande i en formellt olovlig konflikt skall anses utgöra saklig grund för uppsägning. Även om frågan är under övervägande i arbetsrättskommittén, anser vi att skäl förelegat för klargörande uttalanden i propositionen. Enligt vår mening måste man vid den rättsliga bedömningen av deltagande i olovlig konflikt ta hänsyn till de omständigheter som utlöst stridsåtgärden. Det finns situationer då arbetsgivaren genom sitt uppträdande starkt bidragit till konfliktens utbrott; jämför bl. AD:s dom nr 29/1973. Även på annat sätt än vad som där var fallet kan arbetsgivaren vara medansvarig till en olovlig konflikt. En inte ovanlig situation är den då en dålig arbetsmiljö får arbetstagarnas tålamod att tryta. Vidare kan arbetstagarnas spontana reaktion genom strejk på en som de uppfattar orättvis behandling av en arbetskamrat vara fullt förståelig även om den strider mot lag och/eller avtal. Med dessa exempel har vi velat visa att en i och för sig olovlig konflikt kan vara av det slaget att den inte får medföra rätt för arbetsgivaren att vidta uppsägning. Enligt lagförslaget 25 § har arbetstagare som blivit uppsagd på grund av arbetsbrist företrädesrätt till ny anställning inom den verksamhet där han tidigare varit sysselsatt till dess förflutit från anställningens upphörande. Motsvarande företrädesrätt föreligger enligt 24 § för arbetstagare som blivit permitterad. Departementschefens uttalande (s. 164165) i anslutning till dessa föreslagna bestämmelser innebär att arbetstagare har företrädesrätt till återanställning inom ett verksamhetsområde som är vidare än det som gäller enligt 22 § 4:e stycket i samband med turordning vid uppsägning och permittering. Motiveringen till denna åtskillnad anser vi inte vara tillräckligt stark. Vid ett första betraktande kan den föreslagna regeln synas vara till fördel för arbetstagaren, som får företrädesrätt till anställning inom en vidsträcktare del av företagets verksamhetsområde. Regeln medför dock i praktiken att företrädesrättens primära syfte går förlorat. 1 stället skapas rättsosäkerhet för de berörda arbetstagarna, som med misstro kommer att betrakta en lagstiftning som innebär att en arbetstagare, som friställs på en ort, vid återanställning i samma verksamhet kan komma att bli utslagen av en arbetstagare inom ett annat avtalsområde, vilken friställts från en verksamhet som företaget bedriver på annan ort. Vidare kan en arbetstagare, som avvisar ett erbjudande om återanställning på annan ort, i vissa fall förlora sin företrädesrätt till kommande återanställningar i den verksamhet vari han tidigare sysselsattes. Vi kräver att överensstämmelse mellan dessa regler skapas och hemställer därför att 24 och 25 §§ ändras på så sätt att turordningsbestämmelserna vid återintagning efter permittering respektive anställning på grund av företrädesrätt baseras på samma grunder som återfinns i 22 § 4:e stycket. Enligt lagförslagets 31 § skall varsel lämnas till lokal arbetstagarorganisation och underrättelse endast lämnas den berörda arbetstagaren, om sådan organisation inte finns på arbetsstället. Då arbetstagaren sagts upp med åberopande av personliga förhållanden eller avskedats är det enligt vår mening inte tillräckligt att berörd arbetstagarorganisation varslas. Vi anser att den som så direkt berörs av åtgärden måste underrättas om den tänkta åtgärden. Vi hemställer därför att en komplettering sker i nämnt avseende. Utredningen föreslog att ett särskilt skadestånd skulle utgå i de fall då en uppsägning eller ett avskedande av domstol förklarats ogiltig. Skadeståndet i fråga var ej normerat och skulle sättas så att det fick en kraftigt verkande effekt. Utredningsförslaget har i propositionen frångåtts, och i stället föreslås i 39 § normerade skadestånd för ovan angivna fall. Vi kan med tvekan acceptera lagstiftningsförslaget i sin nuvarande tekniska utformning. Emellertid anser vi att det totala skadeståndet med tillämpning av föreslagna regler ej kommer att ha den preventiva effekt som även arbetstagarorganisationerna i sina remissvar understrukit nödvändigheten av. Med den föreslagna konstruktionen kan en arbetstagare aldrig få mera än två årslöner som skadestånd. effekt har detta för de arbetstagare som uppnått en högre ålder. Vår erfarenhet visar att för en arbetstagare som uppnått exempelvis är möjligheten till ny anställning ytterst begränsad för att inte säga obefintlig. För att tillgodose denna grupps självklara rätt till ekonomisk trygghet måste ett särskilt skydd skapas. Beträffande skadeståndet bör enligt vår uppfattning samtliga ersättningsbelopp ökas med minst en tredjedel som kvalifikationstiden för samtliga fall minskas med hälften. En särskild regel bör införas beträffande den som fyllt och varit anställd hos arbetsgivaren . För dessa arbetstagare bör skadeståndet sättas till minst 60 månadslöner. Avslutningsvis vill vi också beklaga att man i propositionen icke löst problemet med de fall av konkurrens som kan uppstå mellan bestämmelser i äldre avtal och lagens dispositiva regler. Det kan låta sig sägas att vanliga avtalstolkningsregler här skall ligga till grund för bedömningen. Ett sådant uttalande hjälper emellertid inte de avtalsslutande parterna i önskvärd utsträckning. I stället bör den kommande lagstiftningen innehålla en övergångsbestämmelse av den innebörden att lagens dispositiva regler skall ersätta motsvarande klausuler i gamla avtal, om de avtalsslutande parterna inte träffar annan överenskommelse. Med hänvisning till vad som anförts hemställs A. att som sin mening uttalar 1. att deltagande i lovlig konflikt aldrig kan utgöra grund för uppsägning, 2. att vid den rättsliga bedömningen av deltagande i olovlig konflikt som skäl för uppsägning hänsyn skall tas till de omständigheter som utlöst stridsåtgärden, 3. att samarbetssvårigheter endast i utomordentligt sällsynta fall kan utgöra saklig grund för uppsägning, B. att beslutar anta följande såsom motionärernas förslag betecknade ändringar i 24 och 25 §§ förslaget till lag om anställningsskydd: Propositionens förslag Motionärernas förslag Arbetstagare i 22 § and- Arbetstagare i 22 § andra och tredje styckena samt 23 § ra, tredje och fjärde styckena samt 23 § motsvarande tillämpning. Vad Arbetstagare förut. som fortsatt anställning. sådan nyanställning äger bestäm melserna i 22 § andra, tredje och fjärde styckena motsvarande till Företrädesrätt nya anställningen. Företrädesrätt nya anställningen. C. att beslutar anta följande såsom motionärernas förslag betecknade ändring i 31 § förslaget till lag om anställningssky dd: Propositionens förslag Uppkommer fråga om åtgärd som avses i 29 § 1 eller 2 och finns ej arbetstagarorganisation till vilken varsel enligt första stycket skall lämnas, skall arbetsgivaren i stället underrätta den berörde arbetstagaren om den tilltänkta åtgärden inom tid som anges i 29 §. Uppkommer fråga om åtgärd som avses i 29 § 1 eller 2, skall arbetsgivaren jämväl underrätta den berörde arbetstagaren om den tilltänkta åtgärden inom tid som anges i 29 §. D. att beslutar anta följande såsom motionärernas förslag betecknade ändringar i 39 § förslaget till lag om anställningsskydd: Propositionens förslag Motionärernas förslag Åsidosätter arbetsgivaren anses upplöst. I fall som avses i första stycket skall skadestånd utgå med 12 månadslöner, om arbetstagaren sammanlagt har varit anställd mindre än hos arbetsgivaren, 18 månadslöner, om arbetstagaren sammanlagt har varit anställd hos arbetsgivaren, 24 månadslöner, om arbetstagaren sammanlagt har varit anställd hos arbetsgivaren. Åsidosätter arbetsgivaren anses upplöst. I fall som avses i första stycket skall skadestånd utgå med 16 månadslöner om arbetstagaren sammanlagt har varit an ställd mindre än hos arbetsgivaren, 24 månadslöner, om arbetstagaren sammanlagt har varit an ställd hos arbetsgivaren, 32 månadslöner, om arbetstagaren sammanlagt har varit an ställd hos arbetsgivaren, Skadestånd sorn hos arbetsgivaren. 60 månadslöner, om arbetstagaren fyllt och varit anställd hos arbetsgivaren. Skadestånd som hos arbetsgivaren. E. att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna vad som i övrigt anförts i motionen. () () () () () () GOTAB 73 5346 S 1973