mot · FW021758 · 1973-04-05 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:50 angående medlen i den fortsatta regionalpolitiska stödverksamheten m. m. I en av oss väckt motion 1972:294 angående regionalpolitiken framhölls att denna bör leda utvecklingen i sådana banor, att näringslivets strukturbehandling inte skall behöva åtföljas av massomflyttningar och så att möjligheterna att ge en tillfredsställande service åt alla människor förbättras. Detta innebär att man måste söka bygga upp en allsidig regional arbetsmarknad, där olika typer av näringslivs- och samhällsaktiviteter finns representerade. Vad näringslivet beträffar räcker det inte med enbart den tillverkande funktionen. Även kvalificerad produktutveckling, marknadsföring och administration bör finnas representerade. Vidare måste en tillfredsställande offentlig och enskild service finnas. I nämnda motion framhölls också att de generellt verkande åtgärderna av ekonomisk-politisk art bör tillmätas ökad betydelse. Olika slag av generella åtgärder anfördes. I motion 1972:1806 återkom vi till de grundläggande synpunkterna i ovannämnda motion. Vi föreslog åtgärder som vi menade skulle ge bättre resultat än de som fanns angivna i proposition nr lil. Det gällde i huvudsak följande punkter: 1. en god företagsmiljö över hela landet som grund för regionalpolitiken, 2. så likvärda allmänna grundförutsättningar som över huvud taget är möjliga över hela landet och mellan olika regioner, 3. generella stimulansåtgärder före selektiv detaljstyrning i syfte att skapa likvärdiga förhållanden mellan regioner samt mellan redan etablerade och nyutbyggda företag, 4. ökat stöd till basnäringarna jord- och skogsbruk, 5. åtgärder med verkan på hela regioner såsom differentierade taxor, avgifter och avskrivningsregler, utvidgning av transportstödet och upprustning av kommunikationerna, t. ex. norra stambanan. I dessa avseenden har vi sålunda en i princip annan uppfattning än den som kommit till uttryck i den hittillsvarande ekonomiska politiken och näringspolitiken. Vi anser inte att den fyller de krav på en företagsvänlig politik som man bör och måste ställa. Vi kan i det sammanhanget inte underlåta att påpeka att både den tidigare lokaliseringspolitiken och den nuvarande regionalpolitiken mera haft till uppgift att reparera skador än föra framåt. Som exempel kan nämnas att medan regionalpolitiken anses ha skapat ca 18 000 nya arbetstillfällen har ca 50 000 försvunnit i samma regioner. Dessa senare har till inte ringa del försvunnit som en följd av den förda politiken. I motion 1972:1806 erinrades om att folkminsk ningen i basnäringarna, jord- och skogsbruk, medfört struktur- och befolkningsproblem. De åtgärder som vidtagits för att motverka folkminskningen har inte haft den kraft och framåtsyftning som krävts för att ge resultat. Vi framhöll därför: Skall regionalpolitiken kunna leda till en jämnare befolkningsstruktur inom de områden det här är fråga om och åstadkomma en positiv utveckling på bredden också i förhållande till övriga delar av landet, synes det därför vara nödvändigt att skapa ett bättre stöd till jord- och skogsbruk, även till kombinerade jord- och skogsbruk samt specialodlingar. Därigenom kan man förhindra att regionalpolitiken leder till icke önskade befolkningskoncentrationer inom stimulansområdet. Basnäringarna utgör vidare ett ofrånkomligt underlag till de livsmedelsindustrier mejerier och slakterier etc. som i många fall är de enda industrierna i dessa områden. Försvinner jordbruken bortfaller råvaruunderlaget för dessa industrier, och man får en ytterligare koncentration av jordbrukets förädlingsled. Genom ett utvidgat skogs- och jordbruksstöd kan vidare fördelar vinnas från landskapssynpunkt. Man får en naturlig landskapsvård utförd av jordbrukarna själva. Denna form av landskapsvård torde också vara den billigaste samhället kan åstadkomma. Någon risk för att ett ökat stöd till jordbruket inom dessa områden skulle medföra ökade överskottsproblem torde inte föreligga, eftersom den producerade råvarukvantiteten livsmedel blir förhållandevis liten. Bättre stöd till jordbruket synes vidare vara den bästa vägen att nå gynnsamma resultat för de rena glesbygderna, framför allt i inlandet. Vi vill således få till stånd ett ökat stöd till jordbruket inom ramen för regionalpolitiken. Det bör ankomma på statsmakterna att genom tilläggsdirektiv till den arbetande jordbruksutredningen få frågan om ett utökat regionalpolitisk! Särskilt för Norrlandslänen och det inre stödområdet är ett ökat statligt stöd till skogsbruket angeläget. Framställningar har också gjorts om ett särskilt skogsvårdsprogram. Man föreslår sålunda gödsling av fastmark, gödsling och dikning av torvmark, intensifierade röjningar och skogsodling, igenplantering av nedlagd samt snabbare avveckling av gammal skog med låg tillväxt. Detta skogsvårdsprogram beräknas sysselsätta ca 1 400 personer och den ökade möjligheten till avverkning ytterligare ca 2 500 personer eller sammanlagt ca 4 000 årsarbetare. Den på ökade cellulosaproduktionen beräknas ge upphov till en exportökning motsvarande 1 miljard . Enligt vår mening talar synnerligen starka skäl för att man söker genomföra ett sådant skogsvårdsprogram som dels ger sysselsättningsökning i de delar av landet där bristen på meningsfull sysselsättning är störst, dels kan beräknas bli självbärande. I och tycks man vara i gång med kraftåtgärder för att öka virkesproduktionen. En hotande virkesbrist i norra ger också anledning att låta skogsvårdsåtgärder enligt ett särskilt program ingå i regionalpolitiken. Med stor tillfredsställelse kan vi notera att utskottet delade de i motionen framförda synpunkterna. I sitt av godkända uttalande hemställde utskottet, med hänvisning till motionen, att hos Kungl. Maj:t skulle begära att de tillkallade sakkunniga med uppdrag att utreda vissa frågor om jordbrukspolitiken skulle få i uppdrag att ta upp även det i motionen aktualiserade spörsmålet. förutsätter att utredningen arbetar snabbt och positivt i enlighet med denna utskottets hemställan. Även det i motionen framförda kravet på ett norrländskt skogsvårdsprogram bifölls av utskottet, som hemställde att ett sådant borde läggas fram redan till riksdag. biföll även denna hemställan. Från vårt håll vill vi understryka betydelsen av att beslut omgående leder till begärda åtgärder. Därigenom kan man räkna med inte bara att inkomst- och sysselsättningsförhållandena i basnäringarna snabbt förbättras utan också att framtidsutsikterna för de människor som är sysselsatta i dessa näringar blir ljusa. Enligt vår mening leder en effektuering av dessa beslut till de snabbaste och varaktigaste regionalpolitiska effekterna för glesbygderna i de regioner det är fråga om. Angelägenheten av att de av begärda åtgärderna kommer till utförande har förstärkts genom den skogspolitiska utredningens förslag, bl. a. därför att majoriteten i utredningen anser sig kunna slå fast att sambandet mellan jord- och skogsbruk spelat ut sin roll. Vi menar att detta samband inte bara har urgammal hävd, väl motiverad även , utan att det alltjämt är nödvändigt för att jord- och skogsbruket över huvud taget skall ha en framtid. Sambandet betyder därtill mycket för sysselsättningen, för den ekonomiska tryggheten och för miljön-landskapsvården. Utan ett klart samband mellan jord- och skogsbruk är det inte heller möjligt att behålla en levande landsbygd. För vår del ser vi med tillfredsställelse att det i princip - råder en bred uppslutning kring syftet med regionalpolitiken. Detta utgör en garanti för att lika möjligheter skall kunna skapas mellan landets olika regioner. Vad som skiljer i vissa avseenden som vi bedömer vara väsentliga är vilka vägar man skall gå för att nå målen. Vi vill dock uttala vår tillfredsställelse över att vederbörande departementschef , om än försiktigt, ansluter sig till de krav som tidigare framförts från vårt håll om t. ex. teletaxornas utjämning. År har vi påvisat att en sänkning utjämning av teletaxorna på långa avstånd kan ske och att kostnaderna härför kan tas igen genom en ökning av samtalstrafiken. Vi uttalar den förhoppningen att de nu föreslagna förbättringarna skall vara ett steg på vägen till så gott som fullständigt utjämnade taxor. Enligt vår mening måste marknadsekonomin utgöra grunden också för regionalpolitiken. Ett utnyttjande av marknadskrafterna ger den bästa garantin för tillväxt av de totala resurserna. Utan sådan tillväxt försvåras eller omöjliggöres infriandet av det mål som satts upp för regionalpolitiken och om vilket alla partier i stort sett är ense. 1 årets finansplan understrykes också tillväxtens betydelse för att de allmänna välfärdsmålen skall kunna nås. Departementschefen hävdar således med eftertryck att de betydande förbättringar i livsvillkoren som uppnåtts inte skulle varit möjliga utan ekonomisk tillväxt. Vi delar denna uppfattning. En fri marknadsekonomi är vi upprepar detta en förutsättning för tillväxt. Detta måste beaktas vid regionalpolitikens utformning. Också i fråga om kommunikationskostnader, t. ex. stöd till olönsam ma busslinjer, accepteras nu en ökad satsning. Även i detta avseende bör det vara fråga om ett steg på vägen till utjämning av kostnaderna. Vi vill dock starkt vända oss emot att detta ökade stöd till olönsamma busslinjer skall tas till intäkt för snabbare nedläggning av järnvägslinjer. Innan en helhetssyn på den regionalpolitiska kommunikationspolitiken hunnit presenteras bör inte några åtgärder som binder det framtida handlandet genomföras. Det nuvarande transportstödet ingår som ett led i den kostnadsutjämnande politiken. Det har enligt vår mening varit otillfredsställande utformat. En förändring till det bättre synes dock vara på väg enligt ett pressmeddelande av kommunikationsministern dagen innan motionstiden för proposition nr 50 utgick. Vi får således anledning att återkomma till den frågan. Den nuvarande väg- och trafikpolitiken är inte heller tillfredsställande inordnad under de regionalpolitiska målsättningarna. Vi har i tidigare motioner framfört förslag, bl. a. om lättnader i persontrafiken, och därutöver yrkat: 1. att fraktbidrag bör kunna utgå även för landsvägstransporter som icke sker i yrkesmässig trafik, när förutsättningarna för bidrag uppfylls, 2. att som kvalifikation för det regionalpolitiska transportstödet skall räknas även transportsträcka i och , 3. att fraktbidrag skall kunna utgå när transportsträckan överstiger , 4. att bestämmelsen om att varje sändning skall väga för att fraktbidrag skall utgå ändras så att viktgränsen sänks, samt 5. att en översyn bör äga rum beträffande vilka produkter och varor som skall omfattas av transportstödet. Vi upprepar därtill vårt förslag från motion 1973:241 att uttalar att den trafikpolitiska utredningen får sådana direktiv att regionalpolitikens målsättning klart främjas. Vi avser därvid väg- och trafikpolitiken i dess helhet. En viktig förutsättning för att kunna utnyttja den enastående natur som finns i glesbygderna är att kommunikationerna förbättras. Vi föreslår därför även en samordning av trafik- och turistpolitiken. Stora delar av det som vi kallar glesbygd utgör nämligen de mest eftertraktade turistmålen för såväl gästande svenskar som turister från andra länder. Turismen spelar ofta en helt avgörande roll i dessa bygder när det gäller möjligheterna att skaffa arbete på orten. Tyvärr har arbetstillfällena ofta varit säsongbetingade. Att främja en mindre säsongbetonad turistverksamhet byggd på resenärer från storstadskoncentrationer framstår därför som ett angeläget mål. En riktig regionalpolitik måste också sikta mot att bereda i turistnäringen sysselsatta människor arbeten även under icke högsäsong. Vi har under allmänna motionsperioden t. ex. väckt tanken att skidortshotellen skulle kunna användas i konvalescentvården. Till frågan om lika möjligheter för människor i olika delar av landet hör utbildningen de förutsättningar till utbildning som ges. För att en bygd skall kunna fortleva fordras att den skall kunna erbjuda skolgång inom rimligt räckhåll. Denna möjlighet har försämrats genom den skolpolitik som förts. Större och större skolenheter har varit rättesnöret. Detta har med all säkerhet påskyndat avfolkningen i stora delar av . De mindre skolorna med de små klasserna ger en både bättre och lugnare utbildning än de centrala mastodontskolorna. Att eleverna får en kortare skolväg och därmed mindre tröttande skoltransporter är också betydelsefullt. Att de stora skolenheterna inte bara av lokaliseringspolitiska skäl varit dåliga utan också av utbildningspolitiska skäl varit av ondo är mer och mer uppenbart. Det har gått dithän att regeringen i proposition (1973:77) till stora delar instämmer i den kritik som riktats mot den skolpolitik som förts i glesbygdsområdena. Det är med speciell glädje som vi noterar att de synpunkter, när det gäller glesbygdsskolväsendet, som vi framfört nu blivit accepterade. Enligt de riktlinjer för den framtida regionalpolitiken som lagts fram i flera propositioner till årets riksdag, främst i propositionen 1973:50, föreslås en del kostnadsutjämnande åtgärder av vilka vi pekat på några i det föregående. I huvudsak innebär dock regeringens förslag en fortsättning av den hittillsvarande selektiva regionalpolitiken, med väsentlig inriktning på kapitalstöd. Erfarenheterna tyder inte på att den inriktningen varit lyckosam. Vi har tidigare erinrat om att man mot ca 18 000 nya arbetstillfällen inom det allmänna stödområdet kan ställa ca 50 000 förlorade. En fortsättning av den utvecklingen leder sannerligen inte till någon förbättring framför allt inte på . Vissa kortvariga effekter kan nås där punktinsatser sker, men utvecklingen tycks fortsätta mot en allt sämre arbetsmarknad med ty åtföljande samhällsproblem i skilda hänseenden. Regionalpolitiken bör omfatta åtgärder som mer direkt än inriktas på att skapa sysselsättning. Ökad efterfrågan på arbetskraft bör med andra ord åstadkommas genom åtgärder ägnade att minska kostnaderna för arbetskraften. En viktig åtgärd är att differentiera den allmänna arbetsgivaravgiften, löneskatten, som direkt bestraffar den som anställer ny arbetskraft. Det föreslagna utökade sysselsättningsstödet skulle visserligen kunna sägas motverka nämnda straffskatt. Men det rimmar illa med en långsiktig regionalpolitik att först lägga skatt på all arbetskraft och sedan subventionera en del av denna arbetskraft den nyanställda. Som ett led i den kostnadsutjämnande politiken mellan olika delar av landet föreslår vi att löneskatten inom det allmänna stödområdet reduceras till . De inkomstminskningar för statsverket som blir en följd härav uppvägs snart av minskade kostnader för bl. a. arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Vi har i tidigare motioner uttalat oss för någon form av sysselsättningsstöd under en övergångstid. Kostnadsutjämnande sysselsättningspremier, helst inom ramen för den fria arbetsmarknaden, skulle stimulera arbetskraftsintensiva företag att etablera sig inom stödområdet. Kostnaderna för sådana åtgärder bör vägas mot vad som utgår till arbetsmarknadspolitiskt stöd i andra former. Stödet bör syfta till att åstadkomma en meningsfull och värdefull sysselsättning och produktion. En genomförd norsk undersökning visar att sysselsättningsstöd ur regionalpolitisk synvinkel generellt sett är avsevärt effektivare än kapitalsubventioner. Den norska studien visar att sysselsättningsstödet hade mellan 5 och 13 gånger så stor sysselsättningseffekt som kapitalsubventioner (Källa: Prof. , Ekonomisk Debatt 2:73). Den hittillsvarande regionalpolitiken har medfört en stark centralisering av beslutsprocessen. Den statliga bidragsmyndighetens tjänstemän, dvs. i första hand AMS, avgör ytterst om en investering skall komma till stånd eller ej. Företagsledningarna, som rimligen borde ha de bästa möjligheterna att göra investeringsbedömningar, blir bidragssökande instanser. Redan nu utgår någon form av lokaliseringsstöd till ungefär hälften av alla investeringar i stödområdet. Ju större denna andel blir, desto mer markerad blir också centraliseringen till de statliga myndigheterna och därmed riskerna för felbedömningar och misstag inom den ständigt växande byråkratin. Som redan påvisats har stödåtgärderna icke förmått åstadkomma regional balans. Trots detta vill regeringen under binda utvecklingen och resurserna till en politik, innebärande: fortsatt ensidigt stöd till kapitalinvesteringar, fortsatta selektiva åtgärder, dvs. subventionering efter ansökan, fortsatt centralisering av ekonomiska beslut och därmed ökad byråkratisering. Det är angeläget att i olika regioner skapa en bättre infrastruktur för en fortsatt utveckling av det lokala näringslivet. Med målmedvetet bedrivna decentraliseringssträvanden inom den statliga förvaltningen kan med nutida kommunikationsmöjligheter väsentliga förändringar ske. Enligt vår mening kan många fler beslut och funktioner förläggas till regional och lokal nivå. Härigenom skulle man kunna taga till vara den kunskap om lokala förhållanden som är nödvändig för att besluten av dem som berörs skall uppfattas som riktiga och ändamålsenliga. Även då omorganisation sker eller då nya förvaltningsenheter skapas bör undersökas om enheter med fördel kan förläggas utanför storstadsregionerna. Svenskt näringsliv har ett utsatt läge i den internationella konkurrensen. Vår levnadsstandard är starkt begränsad och kostnadsutvecklingen oroande. Det är därför nödvändigt att långsiktigt öka konkurrenskraften för att i det långa loppet trygga sysselsättningen för de enskilda människorna. Om man vill stimulera sysselsättningen i glesbygderna men, som regeringen, lägger stora belopp på att subventionera kapitalanskaffningen till företagen i stället för att subventionera kostnaderna för de anställda, ger man i själva verket företagsamheten konstgjord andning. Företag, som är beroende av lån och bidrag för sin existens, får svårt att bli bärkraftiga och stå på egna ben den dag subventionen bortfaller. Det regionalpolitiska stödet bör alltså i högre grad än nu byggas upp som ett direkt sysselsättningsstöd, lika för alla företag inom stödområdet. Nya företag, som önskar flytta dit eller företag som befinner sig där kan därmed kalkylera in stödet. Den byråkratiska styrning som nuvarande subventioner medför kan undvikas. Vill man stödja sysselsättningen är det mera logiskt att subventionera lönekostnader än kapitalkostnader. Det är naturligtvis svårt att utan föregående utredning avgöra detaljinriktning och utformning av ett generellt stöd innebärande subventionering av kostnaderna för arbetskraften inom stödområdet. Ett sätt är att differentiera löneskatten. Ett annat sätt är att ge företag inom stödområdet rätt att göra avdrag vid erläggandet av de olika arbetsgivaravgifterna (dvs. avdrag på totalsumman). Frågan om stimulans-subvention av arbetskraften är emellertid så komplicerad, att det inte är möjligt att direkt anvisa åtgärder som på både kort och lång sikt ger den bästa effekten. I avvaktan på resultatet av de utredningar härom som vi förordat bör emellertid löneskatten nedsättas till . Den i princip nya inriktningen av regionalpolitiken bör alltså göras till föremål för en så skyndsam utredning, att förslag kan föreläggas senast år 1974.1 utredningen bör arbetsmarknadens parter vara representerade. Eventuellt bör den sittande utredningen för regionalpolitiska styrmedel med utökad representation få i uppdrag att med förtur behandla detta spörsmål. 1 avvaktan på att förslag i den riktning vi angett kan föreläggas bör den regionalpolitiska stödverksamheten för nästa budgetår i huvudsak få den inriktning som föreslagits av Kungl. Maj:t med de förstärkningar av generell natur vi här förordat. Med stöd av vad ovan anförts hemställes A. att den allmänna arbetsgivaravgiften skall fastställas till inom det allmänna stödområdet; B. att hos Kungl. 1. om en skyndsam utredning i syfte att åstadkomma generella medel för en sänkning av arbetskraftskostnaderna inom det allmänna stödområdet, 2. om tilläggsdirektiv till den trafikpolitiska utredningen i syfte att väg- och trafikpolitiken i dess helhet inordnas under de regionalpolitiska strävandena, 3. att en utredning omgående tillsätts för att klarlägga förutsättningarna för en spridning av arbetsuppgifter och beslutsfunktioner till enheter på regional och lokal nivå; C. ge Kungl. till känna vad i motionen anförts angående angelägenheten av att regionalpolitiken med hänsyn till vunna erfarenheter i väsentlig utsträckning får en mera generell och framåtsyftande inriktning, så att konkurrenspå verkan så långt möjligt undvikes och befintlig företagsamhet beredes likvärdiga möjligheter till utbyggnad och expansion allt i syfte att från en bredare bas främja sysselsättningen. PER () i Gäddvik N. () i Trobro G. ()