mot · FW021958 · 1973-04-26 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Majits proposition 1973:100 med förslag till lag om ändring i , m. m. Maj:ts proposition 1973:100 föreslås ändringar i , vilka innebär att barnavårdsmannainstitutionen i sin nuvarande utformning avskaffas. Förslaget grundas i huvudsak på det förslag som framlagts av bamavårdsmannautredningen, men på en väsentlig punkt har Kungl. Maj:t frångått utredningens förslag. En ny form av barnavårdsmannainstitution med personliga förordnanden föreslås nämligen ersätta den nuvarande barnavårdsmannainstitutionen. kom till slutsatser som i allt väsentligt överensstämmer med den starka kritik som både från den allmänna opinionens och från de för barnavårdsmannaarbetet ansvariga organens sida riktats mot barnavårdsmannainstitutionen. För de myndigheter, kommuner och organisationer som haft att avge yttrande över utredningens förslag kan det inte te sig annat än egendomligt att Kungl. Maj:t i den nu framlagda propositionen finner anledning att föreslå organisationsformer som remissinstanserna inte haft möjlighet att realpröva. Inte minst gäller detta för dem som från primärkommunala synpunkter och utifrån sitt ansvar för barnavårdsmannainstitutionens praktiska funktioner seriöst övervägt barnavårdsmannautredningens förslag. Maj:t anser det sålunda nödvändigt att lagfästa en rätt för vårdnadshavare att genom kommunernas socialvårdsorgan få hjälp och stöd vid utövandet av vårdnaden. Det är inte mot denna rätt som det finns orsak att resa invändningar. Det är naturligt att människor som är vårdnadshavare skall få hjälp och stöd i denna sin uppgift, och det är en rätt som redan finns inskriven i sociallagstiftningen och som även tillgodoses i dagens socialvård. Det är mot den i propositionen föreslagna formen för hur dessa hjälp- och stödinsatser skall förmedlas som vi med skärpa vänder oss, dvs. mot tanken att en ny typ av bamavårdsmannainstitution instiftas. Motiv för sitt ställningstagande synes Kungl. Maj:t ha funnit framför allt i den enkät som utredningen gjort bland vårdnadshavare som vid frågetillfället hade barnavårdsman och detta oaktat utredningen själv ansett att detta underlag har brister. Undersökningen vände sig exempelvis inte till vårdnadshavare vilkas bamavårdsmän entledigats på grund av att behov av barnavårdsman inte längre ansetts föreligga. Inte heller gav enkäten utrymme för att informera de tillfrågade om andra vägar än via barnavårdsman för att bl. a. genom socialvården få upplysningar, hjälp och stöd. Vi vill här understryka att remissorganen trots att de samstämmigt uttalat sig för vidgade kurativa insatser och därvid för alla vårdnadshavare oberoende av deras civilstånd och trots att de, enligt vad propositionen redovisar, har delade meningar om organisationen av dessa insatser inte snuddat vid tanken på den organisationsform Kungl. Maj:t stannat för, nämligen att för varje rådgivningsärende skall utses en särskild person, kallad barnavårdsman. Vad innebär detta ställningstagande, som Kungl. Maj:t utan synbar förankring i utredningen och remissyttrandena och utan att övervägandena kring förslaget närmare redovisas i propositionen kommit fram till, dels för den kommunala socialvårdens, dels för den rådsökande allmänhetens del? Vilka blir de praktiska konsekvenserna och hur överensstämmer förslaget med aktuella tankegångar om socialvårdens inriktning? För kommunernas del har förslaget personella och därmed ekonomiska konsekvenser. menar att avvecklingen av barnavårdsmannainstitutionen kommer att lösgöra resurser. Det finns anledning att något gå in på denna slutsats. Fastställande av faderskap och underhållsbidrag samt kravverksamheten kommer att kvarstå som en uppgift och kräver i stort sett personalinsatser av samma omfattning som . Med utredningens förslag skulle följt en del administrativa lättnader som med Kungl. Maj:ts förslag inte uppnås. Detta innebär således att administrativa uppgifter alltjämt kommer att kräva ekonomiska resurser som eljest skulle ha kunnat användas för personalförstärkning för behandlingsarbete och uppsökande verksamhet bland de vårdnadshavare som det är långt angelägnare att nå. Majits och utredningens förslag kan skillnaden ytligt sett förefalla liten. I praktiken medför rätten till en särskilt utsedd kontaktman (barnavårdsman) att personalresurser även i fortsättningen blir låsta för en särskild grupp av vårdnadshavare i stället för att, som utredningen tänkte sig, kunna disponeras för en bredare insats för alla vårdnadshavare. I den insatsen förutsattes kunna rymmas också individuellt inriktade stödjande uppgifter där sådana av olika skäl är nödvändiga. Skillnaden mot nuläget blir den att man byter urvalsmetod för barnavårdsmannaförordnande och ger vissa vårdnadshavare de som själva begär det en ombudsman på bekostnad av alla de vårdnadshavare som av olika skäl inte vill ha en fortlöpande kontakt med socialvården. Det kan nämligen förutsättas att resurserna inte förslår både till en barnavårdsmannainstitution av traditionell typ och till breddade uppsökande och rådgivande insatser av den typ utredningen föreslår. Om man studerar enkätsvaren visar det sig att vad barnavårdsmännen biträtt med på den kurativa sidan i hög grad är sådan hjälp som ombesörjes av andra samhällsorgan eller av andra funktionärer i socialförvaltningarna, exempelvis att anskaffa bostad och arbete, att skaffa barntillsynsplats, att söka socialhjälp eller andra bidragsformer. I den gestaltning av det kurativa arbetet som skisseras i propositionen kommer barnavårdsmannens arbete i än högre grad att bestå i att vidarebefordra vårdnadshavarnas önskemål för att tillgodoses genom annan socialvårdspersonal eller genom andra samhällsorgan. Det är framför allt detta funktionssätt som gjort barnavårdsmannainstitutionen till ett hinder i en effektiv, på helhetssynen grundad socialvård. Principerna för den nuvarande socialvårdens innehåll och organisation har som ett ledmotiv inriktningen på generella, förebyggande åtgärder. För såväl det individcentrerade arbetet som för det på allmänt förebyggande åtgärder inriktade arbetet står helhetssynen som grundprincip. Helhetssynen inkluderar även samverkan med andra samhällsorgan för en samlad social resursinsats. Utifrån den principen måste uppbyggnaden av specialresurser för särskilda målgrupper inom socialvården ske med största försiktighet. förslag innebär ett närmande till dessa resonemang. Propositionens förslag medför däremot en olycklig låsning och ett konserverande i yttre bemärkelse av den nuvarande barnavårdsmannainstitutionen med de konsekvenser som ovan påvisats. Vi anser det betänkligt att, i avvaktan på resultaten av vad barnstugeutredningen föreslagit och vad socialutredningen kommer fram till, påverka den sociala organisationen på det sätt som propositionens förslag innebär. Vad som kan ge ytterligare anledning till farhågor för att tillgängliga resurser får en från socialvårdande synpunkter felaktig användning är den omständigheten att såvitt propositionen utvisar inte skall ha möjlighet att avböja en framställning om barnavårdsman, om nämnden finner att vårdnadshavaren på ett bättre sätt kan få stöd och råd på annan väg. Inte heller synes nämnden få möjlighet att avskriva ett ärende utan att vårdnadshavaren tillfrågats. Inte heller anges i propositionen någon övre åldersgräns för barn vilkas vårdnadshavare nämnden på föreslaget sätt skall ha att biträda. Maj:t har med sitt förslag velat tillförsäkra vårdnadshavare kurativt bistånd. Vi vill med stöd av vad ovan anförts göra gällande att detta inte kommer att uppnås vid ett genomförande av Kungl. Utredningens förslag går ut på att då behovet av råd och insatser dokumenterat är störst, nämligen tiden kring barnets födelse, kommer vårdnadshavaren att ha erforderlig kontakt med socialförvaltningen över befattningshavare som skall ha att handlägga de familjerättsliga frågorna. Denna kontakt skall om det anses lämpligt kunna överföras till annan befattningshavare och blir då registrerad som ett vanligt socialärende. Även de fall då en vårdnadshavare senare vänder sig till socialförvaltningen med hjälp om råd och vägledning registreras på samma sätt. Det ligger i principen för helhetssynen för ärendefördelningen att samma befattningshavare har hand om ärendet så länge den sociala situationen kräver sådana insatser. Maj:t delar i sitt ställningstagande till förslagen i övrigt utredningens mening att det inte längre finns anledning till särbehandling av vissa föräldragrupper. Vi vill starkt ifrågasätta om detta uppnås genom 1* 1973. Maj:ts förslag om organisationen för de kurativa insatserna. Vi anser nämligen att det finns mycket stora risker för att allmänheten för mycket kommer att behålla den föreställningen att barnavårdsmännen också har att öva tillsyn över de barn för vilka de är utsedda. Särbehandlingen kommer på detta sätt fortfarande att vara en realitet. Att dessa rådgivare också skall benämnas barnavårdsmän inger dessutom allvarliga betänkligheter. Barnavårdsmännen har ett långt gående ansvar för de barn för vilka de har förordnande. Detta står helt klart för vårdnadshavarna. Bibehålls benämningen kommer dessa - i vart fall under ett längre övergångsskede - att ställa samma anspråk på den nya funktionären. Det stärker inte allmänhetens förtroende för socialvården om man på detta sätt får felaktiga förväntningar på vissa tjänstemän/förtroendemän. I detta sammanhang kan även påpekas att om frågorna angående ersättning för ifrågavarande uppdrag blir föremål för förhandlingar kommer också frågan, om särskild benämning är påkallad, att naturligt ingå i dessa överväganden. Sammanfattningsvis vill vi med åberopande av vad ovan anförts avvisa att det i barnavårdslagen införs ett stadgande av innehåll som i den föreslagna 3 a §. Det kurativa bistånd som vårdnadshavare har behov av bör enligt vår mening ges med stöd av gällande sociallagstiftning, och kommunerna bör ha full frihet att avgöra de organisatoriska formerna för hur detta skall lämnas. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att måtte besluta att avslå att det i barnavårdslagen införs ett stadgande av samma innehåll som i den föreslagna () () () ()