ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FW02961 · 1973-01-26 00:00:00 — om förbud för politiskt parti att äga företag för direktreklam med hjälp av dataregister. Direktreklam är den mest expansiva delen av reklambranschen. Med datateknikens hjälp kan denna reklamform få oanade möjligheter att nå medborgare med direktstyrd information. De företag som arbetar i denna bransch använder sig av omfattande person- och näringsregister. Med s. k. databrev kan man med till synes vanlig skrivmaskinstext från utskriftsenheten i en datoranläggning vända sig till utvalda målgrupper, som kan tänkas vara mest mottagliga för den politiska eller kommersiella information det gäller. Ett företag i branschen skriver om sin verksamhet med databrev att kunden kan erhålla » vilket adressregister som helst. Bara det finns på Det är så upplagt att Du skall kunna vara litet extra personlig mellan raderna. Du kan t. ex. få obegränsat antal ifyllnadsrader var som helst i brevet. Vi åtar oss allt från att skriva dessa brev åt Dig till att lägga dem på brevlådan.» Denna form av reklam utgör av alla reklamutgifter, vilka totalt uppgår till ca . Då direktreklamen inte bara är effektiv utan i jämförelse med andra reklamformer även är favoriserad genom den utformning reklamskatten fått, kan man räkna med en fortsatt expansion. Bland de företag som arbetar med direktreklam är det ett som genom sin dominans intar en särställning på marknaden. Detta företag, , inköptes av Are-bolagen, som till ägs av socialdemokratiska partiet och resten av Folkparkernas centralorganisation. Direktus har enligt uppgift av marknaden för direktreklam. I många olika sammanhang har man påpekat riskerna med att stora dataregister med detaljrik information om medborgare och organisationer kan utnyttjas för kommersiella eller politiska syften. Medborgarnas integritet hotas. Ur den synvinkeln måste det anses vara än mer riskabelt för den personliga integriteten om politiska partier äger egna dataregister, som i kombination med direktreklam används för att påverka olika grupper av medborgare. De politiska partiernas resurser är givetvis avgörande för hur preciserad och vanlig denna form av påträngande information kan bli. är sannolikt att endast ett mycket stort parti på detta sätt systematiskt kan påverka medborgarna. Det är uppenbart att den nuvarande situationen, där endast ett parti äger ett företag, som har en tredjedel av all direktreklam, kan resultera i att de politiska partierna kommer att tvingas arbeta under helt olika premisser. Allvarliga risker för de enskilda människorna och demokratin skulle uppstå om utvecklingen blev sådan att ett reklamföretag av denna typ finge en helt dominerande ställning. Med utgångspunkt i det betänkliga i att ett politiskt parti äger eller kontrollerar ett företag, vars verksamhet är att utföra s. k. direktreklam med hjälp av dataregister, är det nödvändigt att omöjliggöra sådana ägarförhållanden. Med stöd av vad som anförts hemställes att beslutar att politiskt parti ej tillåts att inneha ägarintressen i företag, vars verksamhet omfattar s. k. direktreklam med hjälp av stora dataregister.
mot · FW02962 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om bidrag ur presstödsfonden för information till invandrare. radio-TV har i glädjande hög grad ökat sina sändningar på främmande språk, framför allt på finska. Trots detta kan man av naturliga skäl icke påstå att allt är väl sörjt för invandrargruppernas information. fyller en viktig funktion men har tyvärr icke fått den spridning som är önskvärd. Invandrargrupperna behöver dessutom den information som ges via dagspressen. Upplysningar och nyhetsförmedling i dagspressen är en nödvändig förutsättning för invandrarnas kunskapsinhämtande. har ansett detta så nödvändigt att man publicerat visst innehåll på främmande språk. Sålunda har ett 404al dagstidningar, av totalt cirka 105, finskspråkigt material av större eller mindre omfattning. Något annat språk än finska förekommer knappast om man undantar de kortfattade upplysningar på engelska som förekommer i i. ex. och som framför allt är avsedda för turisternas information. Det är i huvudsak i landsortspressen som finskspråkigt material förekommer, och notabelt är att , med ett betydande finskspråkigt befolkningsinslag, helt saknar finskspråkig service i dagspressen. Vissa annonser på främmande språk förekommer dock, likaså sporadiska idrottsliga noteringar. Bland invandrarna bedömer man det publicerade materialet som värdefullt. Det är ju också angeläget för myndigheter och andra att det som publiceras för att nås av en större allmänhet också förstås av invandrarna. För tidningarna är det en relativt liten grupp människor inom varje område som beröres, och det är därför förklarligt att tidningarna icke har ekonomiska möjligheter att mera än som sker tillgodose invandrarnas önskemål om utökad textmängd. Om så kunde ske skulle invandrarna animeras till stadigvarande läsning av dagspressen, varvid man också automatiskt snabbare lärde in svenska språket, vilket ju är en kraftigt bidragande orsak till ökad trivsel i deras nya hemland. Om dagstidningarna för på främmande språk publicerat material, som icke är annonser, erhöll bidrag ur t. ex. presstödsfonden kunde en bättre bevakning åstadkommas och större utrymme upplåtas, vilket skulle gagna såväl invandrarna som myndigheter och övrig allmänhet. kunde i efterhand mäta textmängden och ersättning utgå efter visst reducerat annonspris. Med hänsyn till det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t begär att nuvarande regler för verksamhet ändras så att det blir möjligt för ovan berörda tidningar att ur fonden erhålla viss ersättning för på främmande språk publicerade nyhetsartiklar och meddelanden, som icke är att betrakta som annonser. () . () () ()
mot · FW02963 · 1973-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om omprövning av spärreglerna vid val till . Den s. k. fyraprocentsregeln vid val till upplevs av många medborgare som djupt orättvis och diskriminerande. Av valresultatet 1970 kan utläsas att ett parti kan samla bortåt 200 000 röster utan att bli representerat i . Ingenting hindrar att i framtida val mer än ett parti kan hamna under fyraprocentsspärren. Det är inte orealistiskt att tänka sig att på så sätt eller fler av samtliga röstande skulle kunna få se sina röster »bortkastade», ett resultat som måste skapa bitterhet och utbredd misstro till demokratin som sådan. Vi är väl medvetna om att någon spärr behövs mot uppkomsten av alltför många alltför små partier. Men den nu gällande spärregeln är, enligt vår uppfattning, onödigt och orättvist hög. I har motsvarande spärr satts till , veterligen utan negativa konsekvenser för den parlamentariska demokratins funktion; faktiskt har i skett en koncentration till ett mindre antal partier. riksdag beslöt att partistöd i fortsättningen skall utgå även till partier som, utan att ha nått av röstetalet och därmed representation i , når av det samlade röstetalet. Beslutet var väl motiverat men vittnar om att innerst anser fyraprocentsregeln så hård, att något »plåster på såren» för drabbade partier kan behövas. Fyraprocentsregeln fyller otvivelaktigt väl den avsedda funktionen att hindra överdriven partisplittring i . Men dess effekt sträcker sig längre än så, den konserverar just den nuvarande partistrukturen. Denna struktur har knappast alltid visat sig så gynnsam för den parlamentariska effektiviteten eller så väl svarande mot den faktiska åsiktsfördelningen i folket, att den till varje pris måste bevaras. Både av rättviseskäl och för att hålla demokratin frisk och levande är det angeläget att vägen till jämnas för nya partier. Detta kan ske genom en sänkning av fyraprocentsgränsen. I samma riktning skulle det verka om den kompletterande s. k. tolvprocentsregeln avskaffades och alltså ett parti, som i en valkrets når det röstetal som krävs för representation enligt huvudregeln för fördelning av valkretsmandat, verkligen också tilldelades det erövrade mandatet utan hinder av att partiet inte nått någon viss i förväg bestämd röstandel i valkretsen eller i hela riket. Med sålunda vunnet valkretsmandat skulle, liksom i t. ex. , följa rätten att deltaga i fördelningen av utjämningsmandaten. Enligt vår mening bör båda de här antydda vägarna beträdas och alltså dels fyraprocentsgränsen sänkas, dels tolvprocentsregeln för erhållande av mandat i en valkrets slopas. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos Kungl. 1. uttalar sig för en omprövning av spärreglerna vid val till , 2. hemställer att förslag i enlighet härmed framlägges. () i Agnäs
mot · FW02967 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. om lagstiftning till skydd för namnen på politiska organisationer. I 5 kap. av den av antagna vallagen stadgas om registrering av partibeteckningar vid val till , landsting och primärkommuner. I vad gäller definitionen av begreppet parti hänvisas i förarbetena till lagen till 16 § RO. Där sägs att: Med parti avses varje politisk sammanslutning eller grupp av väljare, som uppträder i val under särskild beteckning (partibeteckning). Det skydd som ges en registrerad partibeteckning i samband med allmänna val är ett indirekt skydd inom ramen för principen om väljarens fria nomineringsrätt. Denna princip innebär att väljaren kan på sin valsedel använda vilken partibeteckning han vill och ta upp vilken kandidat han önskar. Skyddet för den registrerade partibeteckningen uppkommer genom regeln att valsedel som upptar registrerad partibeteckning måste som första namn ha en anmäld kandidat. Om så inte är fallet, tillgodoräknas visserligen partiet valsedeln men alla namn på den anses vara obefintliga. I vad gäller namnen på politiska organisationer finns i svensk rätt inga regler för registrering av dessa. Som en följd av detta förhållande är namnen på de politiska organisationerna inte skyddade i lag. Nybildade eller redan etablerade politiska organisationer kan därför nyantaga respektive ändra sina organisationers namn i sådan riktning att namnen kan komma att förväxlas med namnen på andra befintliga politiska organisationer. De politiska organisationerna vänder sig till väljarna även i andra sammanhang än då ett val är förestående. Det torde vara av intresse för väljarna att även i andra sammanhang än då de läser partibeteckningen på en valsedel kunna skilja de olika organisationerna åt med hjälp av deras namn. Starka skäl talar följaktligen för att partiernas vanliga namn och valbeteckningen bör i möjligaste mån överensstämma. I fråga om valbeteckningen säger vallagen i 3 § Partibeteckning får registreras, om 3. partibeteckningen tydligt skiljer sig från beteckning som redan registrerats eller vars registrering är föremål för prövning för det valet eller för annat val för vilket registreringen enligt 4 § första stycket kommer att gälla. Vad som är fastlagt i samband med partibeteckning på valsedel borde ha en motsvarighet i fråga om de politiska organisationernas namn. Väljarna identifierar i vardagssituationen de politiska partierna och organisationerna med deras namn. När väljaren vid valtillfället gör sitt politiska väl, genom att lägga valsedlar från ett visst parti i kuverten, är det betydelsefullt att han verkligen vet vilket parti som står bakom den partibeteckning som står på valsedeln. Med stöd av det anförda föreslås att hemställer till regeringen om förslag till lagstiftning om registrering av och skydd för namnen på politiska organisationer i . (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)
mot · FW02970 · 1973-01-25 00:00:00 — av herrar Komstedt och Wemer i om vidgad demokrati. 1960-talets kommunreformer har på många olika sätt omskapat den kommunala verksamheten. Genom sammanslagning till större enheter har beslutanderätten i kommunerna starkt centraliserats. Det krympande antalet förtroendevalda medför försämrade möjligheter för kommunmedlemmarna att göra sin röst hörd. Inte minst gäller detta ärenden som har med stadsplanering att göra. De senaste årens aktiviteter från s. k. byalag har väl dokumenterat att de enskilda människorna i en kommun har behov av ett forum där de mera direkt kan göra sin röst hörd. Tyvärr medger inte den nuvarande författningen att man inom kommunens ram ordnar folkomröstningar eller på annat sätt låter människorna direkt delta i besluten. De politiska partierna strävar givetvis var för sig efter att hålla sina medlemmar informerade och ge utrymme för debatt i olika samhällsfrågor, men denna typ av information kommer i mycket hög grad att präglas av praktiska och taktiska partipolitiska ställningstaganden. En väg som i detta hänseende torde kunna vara framkomlig är tillsättande av kommundelsråd, vilka då bör väljas i samband med de allmänna valen och utgöra referensgrupper för kommunens olika delar. Det torde inte möta några större svårigheter att inom kommunen göra den geografiska uppdelning som är nödvändig med hänsyn till att kommundelsråden bör få arbeta inom ett begränsat område. Rådens uppgift bör vara att 1. informera kommunmedlemmarna om kommunens framtidsplanering och åtgärder som kan väntas vidtagas och beröra medlemmarna i kommundelen, 2. informera kommunfullmäktige om kommundelens medlemrhars synpunkter och önskemål, 3. anordna diskussionsmöten för att aktivera kommundelens medlemmar i viktigare samhällsfrågor, 4. utgöra remissinstans vid frågor av sådan art att ett remissförfarande kan vara tillämpligt. Givetvis bör sammansättningen liksom arbetsformen för kommundelsrådet bli föremål för närmare utredning och överväganden innan tar ställning till frågan. Med hänsyn till vad som framförts hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj: t måtte anhålla om en utredning syftande till åtgärder för en vidgad demokrati.
mot · FW02971 · 1973-01-26 00:00:00 — av och angående partibyte under mandatperiod. Partiernas fundamentala roll i den svenska demokratin är obestridd. De är en förutsättning för den representativa demokratin. Partierna bär ansvar för de beslut som fattas i de folkvalda organen. Vid de allmänna valen kan väljarna sedan genom sin röst utkräva det politiska ansvaret av partierna. I direktiven till utredningen om den kommunala demokratin understryks också de politiska partiernas stora betydelse. Det anförs bl. a. att den svenska demokratin är en representativ demokrati där medborgarnas inflytande utövas genom de politiska partierna. Effektiviteten i systemet beror ytterst på partiernas förmåga att forma och genomföra en politik som överensstämmer med medborgarnas önskningar. Det anförs vidare att den utveckling som har skett i kommunerna i hög grad har ökat de politiska partiernas ansvar och betydelse för det kommunala livet. Det var även ett uttryck av detta synsätt som låg till grund för statsmakternas beslut att ge kommunerna befogenhet att besluta om kommunalt partistöd. Partiernas fundamentala roll för vårt svenska demokratiska styrelseskick finns dock ej inskriven i vare sig grundlagar eller kommunallagar. Partiernas roll och ansvar finns sålunda inte reglerade någonstans. Det är emellertid genom att lägga sin röst på ett visst politiskt parti som väljaren avgör inriktningen av samhällsutvecklingen inom hela riket, inom en kommun eller landstingskommun. Det har i kommunala församlingar förekommit att fullmäktigeledamöter under löpande mandatperiod bytt parti. Detta innebär en förändring av styrkeförhållandena partierna emellan som sker utan väljarnas hörande och mot den vilja om politiska inriktningen som väljarna uttalat vid de allmänna valen. Dessa problem skulle ytterligare aktualiseras och tillspetsas inom kommunerna om någon form av ökat majoritetsinslag i det kommunala styret skulle genomföras. Ett fåtal enskilda fullmäktigeledamöter skulle i ett sådant läge, genom ett partibyte, kunna åstadkomma en total förändring av den politiska situationen i en kommun. Detta måste ur väljarnas och den kommunala demokratins synpunkt vara synnerligen otillfredsställande. Samma problem återfinns givetvis också på riksplanet. Mot bakgrund av dessa konsekvenser borde frågan om enskilda fullmäktigeledamöters ansvar och frågan om partibyten under löpande mandatperiod bli föremål för översyn. Med åberopande av det anförda hemställer vi att hos Kungl. 1. att frågan om partibyte under mandatperiod i landsting och kommunfullmäktige utreds, 2. att motsvarande problem i i samband med beredningen av grundlagsreformen beaktas. () ()
mot · FW02972 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om ändrade regler för riksdagsledamöters rätt till flygresor. Varje riksdagsledamot erhåller en personlig biljett (årskort) för järnvägsresa inom . Denna gäller även för vissa busslinjer. Han har dessutom rätt att under sessionstid få kostnaderna för flygresa mellan riksdagsorten och hemorten betalda. Riksdagsledamöternas rätt att utan kostnad färdas per järnväg inom landet har motiverats av önskemålet att riksdagsmännen i så stor utsträckning som möjligt skall kunna hålla kontakt med människor och problem i olika delar av landet. Genom personlig närvaro bör riksdagsledamöterna kunna informera om arbete, studera förhållandena på plats och få synpunkter och önskemål från olika befolkningsgrupper direkt förmedlade till sig. Med samma motivering borde riksdagsledamöterna ha rätt att också färdas utan kostnad med andra transportmedel. Inrikesflyget är nu så utbyggt att det i realiteten betjänar nästan hela landet. Om man önskar ytterligare stimulera till kontakter mellan riksdagsledamöterna och människorna utanför huvudstadsregionen speciellt vissa glesbygder och där restiderna är särskilt långa borde de bestämmelser som gäller för järnvägsresor utsträckas till att även gälla för flygresor. att förvaltningsstyrelse får i uppdrag att till framlägga förslag om ändrade regler för riksdagsledamöters rätt till flygresor enligt vad i motionen anföres. () ()
mot · FW02973 · 1973-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om förbud mot tobaks- och alkoholreklam. Med hänvisning till vad som anförts i motion nr 1206 hemställes att beslutar om sådan ändring av tryckfrihetsförordningen, att införande av förbud mot tobaks- och alkoholreklam möjliggöres. () MAJ ()
mot · FW02974 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om lagstadgad skyldighet för politiska partier att redovisa bidrag från juridiska personer. har i vårt land de politiska partiernas arbete delvis finansierats genom bidrag från juridiska personer. partiet har erhållit starkt ekonomiskt stöd från fackföreningsrörelsen. Många företag, framför allt de stora företagen, har i sin tur försett borgerliga partier med pengar. Detta är i och för sig inte märkligt eller felaktigt. Företag, organisationer och andra juridiska personer har en självklar rätt att hysa en politisk uppfattning, att driva denna politiska uppfattning och för denna uppfattnings skull samarbeta med de partier med vilka man har en gemenskap i idéer och värderingar. Det föreligger också rätt att ekonomiskt stödja och aktivt påverka dessa partiers politik. ningsrörelsens stöd till socialdemokratin markerar den samhörighet som finns mellan den fackliga och politiska arbetarrörelsen. På samma sätt torde intressegemenskapen mellan storföretag och borgerliga partier markeras genom företagens anslag till dessa partier. Fackföreningsrörelsens bidrag har både av fackföreningsrörelsen och socialdemokratiska partiet öppet redovisats. Så är inte fallet med företagens pengar till borgerliga partier. Endast i undantagsfall har företagens anslag till politiska partier kommit till allmänhetens kännedom, t. ex. genom SSU: s insatser på några företags bolagsstämmor. Alla torde vara eniga om att demokratin kräver en öppen redovisning av relationerna mellan partierna och olika juridiska personer. Detta har också konstaterats vid de tillfällen frågor om offentlig redovisning av de politiska partiernas finansiering diskuterats i . Någon lagstiftning som kräver en öppnare redovisning av partiernas inkomster har inte ansetts vara lämplig. En tillfredsställande lösning på dessa problem har ansetts kunna erhållas genom att partierna träffar frivilliga överenskommelser om sättet och tiden för redovisningen. När frågan om krav på partiernas redovisning av inkomster behandlades vid riksdag skrev ett enhälligt första lagutskott (1964: 19) följande: Enligt utskottets mening bör det kunna förväntas, att partiernas ledningar, sedan hithörande frågor nu åter aktualiserats, kommer att bemöda sig om att få till stånd erforderliga överenskommelser om formerna för redovisningen. Skulle det emellertid uppkomma svårigheter för partierna att åstadkomma sådana överenskommelser, synes det böra ankomma på Kungl. Maj: t att överväga, huruvida något initiativ bör tagas i syfte att främja en lösning av det redovisningsproblem, varom här är fråga. Vad sålunda anförts synes böra givas Kungl. Maj: t till känna. Det har gått detta uttalande. kan man konstatera att det inte skett någon förbättring av redovisningen för de medel borgerliga partier erhåller från företagen. Med åberopande av vad ovan anförts hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj: t pekar på nödvändigheten av att aktualisera frågan om lagstadgad skyldighet för politiska partier att offentligt redovisa bidrag från juridiska personer.
mot · FW02976 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar i Gäddvik och angående tiden för avlämnande av propositioner till . I den demokratiska beslutsprocessen ingår många led. Utredning, remissbehandling, proposition och riksdagsbeslut är några av de viktigaste i frågor om nya lagar, organisationsförändringar m. m. är det centrala statsorganet. Dess beslut är en huvudpunkt i beslutsprocessen, och det är från demokratins synpunkt angeläget att dess avgöranden grundas på en realbehandling. Detta är inte mindre viktigt därför att vi har ett system med parlamentarism, vilket medför att regeringens förslag i regel godtas av . Varje jämförelse mellan den tid som används för beredning av en fråga innan förslag i frågan lämnas till och den tid som står till förfogande för riksdagsbehandlingen visar att den senare tiden är betydligt kortare. Detta är i och för sig naturligt och riktigt. Beslutsunderlaget bör för både regering och riksdag vara så fullständigt som frågan kräver. Inte sällan händer det emellertid att i viktiga frågor föreläggs proposition så sent att det inte kan bli fråga om en verklig realbehandling. Tidpunkterna för lagars ikraftträdande eller för andra åtgärder ligger så nära och anses av regeringspartiet så svåra att ändra på att nödgas göra en snabbehandling. En sådan avslutning på beslutsprocessen i en viktig fråga är ägnad att minska förtroendet för demokratin och för - i när detta förtroende är mycket betydelsefullt. Tiden från riksdagsbeslut till ikraftträdande har också sitt värde. Det är då regeringen skall meddela tillämpningsföreskrifter och myndigheterna ge anvisningar i olika avseenden. Blir tiden för kort hinner man inte med detta eller får ut föreskrifter och anvisningar som inte är tillräckligt genomtänkta. I vissa frågor är det också under den tiden riksdagspartierna skall hinna informera sina medlemmar ute i landet om varför beslutet blev som det blev. Här avses inte sådana förslag från regeringen som på grund av sin natur måste snabbehandlas för att man skall undvika hamstring av varor eller dylikt. I detta sammanhang bör erinras om att senast - har anmodat regeringen att minska förseningen av propositionernas avlämnande. Lika viktigt är det att regeringen eftersträvar att utforma sina förslag så att , om den finner det angeläget, utan nackdelar kan uppskjuta behandlingen av en proposition från en session till en annan. Med hänvisning till vad sorn anförts hemställer vi att ger Kungl. Maj:t till känna önskemålet om en sådan utformning av propositioner att tiden från propositionsavlämnandet till det avsedda ikraftträdandet ökar, till förmån för riksdagsbehandlingen och de önskvärda förberedelserna för ikraftträdandet. PER () i Gäddvik P.-O. ()