mot · FW021705 · 1973-04-03 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:55 angående omlokalisering av viss statlig verksamhet. Regionalpolitiken måste inriktas på att skapa likvärdiga möjligheter för alla människor till arbete, service, god miljö och levnadsstandard. Den forcerade centraliseringen av bebyggelse och verksamheter med överkoncentration till främst de tre storstadsområdena och utglesning i andra delar av landet, främst skogslänen, har ökat problemen från såväl ekonomiska som miljö- och jämlikhetspolitiska synpunkter. Den för särskilt svårbemästrade situationen har till mycket stor del sin orsak i den kraftiga expansionen av central statlig verksamhet. I en aktiv regionalpolitik är det därför nödvändigt, att centrala statliga verksamheter och uppgifter i betydande omfattning decentraliseras från till andra delar av landet dels för att ge bättre betingelser, dels för att skapa ett förbättrat sysselsättnings- och serviceunderlag i andra delar av landet. Omlokalisering av statliga myndigheter och verk eller delar av statliga verksamheter är ett medel i en sådan regionalpolitik. riksdag fattade beslut om en första omlokaliseringsetapp, omfattande 34 centrala statliga myndigheter och verk eller delar av verk med sammanlagt ca 6 100 anställda. De skall lokaliseras till 13 orter utanför . Härutöver har i andra sammanhang fattats beslut om lokalisering utanför som berör ca 1 200 anställda. I den nu föreliggande propositionen 1973:55 har förslag framlagts till en andra etapp av omlokalisering av statlig verksamhet, innebärande att 9 myndigheter och delar av ytterligare 6 myndigheter med sammanlagt ca 3 700 anställda skall omlokaliseras till 11 orter utanför . Tillsammans med de tidigare nämnda besluten innebär således propositionen att ca 11 300 anställda i central statlig verksamhet ges sysselsättning utanför . Bebyggelsen i storstadsområdena är hårt överdimensionerad. Detta medför svåra ekonomiska och miljömässiga problem för befolkning och samhälle. Vid beslutet om regionalpolitiken framhöll (InU 1972:28) att den snabba storstadsexpansionen inneburit problem för storstadsområdena i form av ökade reseavstånd för arbets- och serviceresor, köproblem inom vissa servicesektorer och uttalade olägenheter från miljösynpunkt. Problemen är särskilt svårbemästrade för vidkommande. En överdriven bebyggelse- och verksamhetskoncentration medför att bästa möjliga ekonomiska resultat inte kan uppnås. Olika stockningsproblem föranleder dåligt utnyttjande av resurserna. Såsom framgått av olika utredningar och undersökningar är samhällskostnaderna per individ för t. ex. vatten och avlopp, gator och vägar, trafik och transport mycket höga i storstäderna. Vissa kommunala serviceanordningar är mycket svåra att klara. Kö- och stockningsproblemen är minst lika allvarliga från miljöpolitiska synpunkter. Det är i storstäderna de svåra vatten- och luftföroreningarna förekommer, med avfall och avgaser från industrier, motorfordon och bostäder. Men också bo- och arbetsmiljöerna är svårbemästrade problem. Den skadliga stressen är främst ett storstadsproblem. Sådana miljöförstöringar har negativa konsekvenser för både den fysiska och den psykiska hälsan. Storstadsmiljöerna medför t. ex. större sociala problem och psykiska störningar, vilket också betyder ökade social- och sjukvårdskostnader. Den tecknade problemsituationen är särskilt svårbemästrad för . har vid upprepade tillfällen understrukit angelägenheten av att storstadsexpansionen dämpas. Från ekonomiska, sociala och miljöpolitiska utgångspunkter är det särskilt nödvändigt att trycket lättas på , så att regionens invånare ges möjligheter till bättre livsmiljöer och levnadsbetingelser. Tre fjärdedelar av de förvärvsarbetande i är verksamma inom tjänstesektorn. Under det senaste årtiondet har industrisysselsättningen minskats förhållandevis kraftigt i , medan tjänstesektorn vidgats i betydande omfattning. underströk vid sitt regionalpolitiska beslut , att dämpningen av tillväxten i måste avse framför allt service och administrativ verksamhet. Snedvridningen i yrkesstruktur har sin orsak till mycket stor del i den kraftiga expansionen i de centrala statliga verksamheterna. För lättande av trycket på huvudstadsregionen är det sålunda nödvändigt att decentralisera statliga verksamheter till andra orter. har i detta syfte vid upprepade tillfällen uttalat sig för omlokalisering av statlig verksamhet. Decentralisering av statliga verksamheter från är angelägen inte endast från förut nämnda ekonomiska, sociala och miljöpolitiska utgångspunkter utan också såsom ovan framgått för att regionen skall få en mera allsidig yrkes- och näringslivsstruktur och därmed en bättre differentierad arbetsmarknad. Decentralisering av centrala statliga verksamheter från har positiv betydelse för de nya lokaliseringsområdena. Detta syfte med omlokaliseringarna har understrukits av senast vid det regionalpolitiska beslutet . I princip har det varit enighet om detta. Men har framhållit angelägenheten av att utlokaliseringen inte såsom nu koncentreras till ett förhållandevis centralt mellansvenskt område utan mera inriktas på från regionalpolitisk synpunkt viktiga områden. Decentraliseringen ger de nya lokaliseringsområdena förbättrade möjligheter till differentierade arbetsmarknader och ett ökat serviceunderlag, som bör främja den ekonomiska tillväxten. En annan positiv effekt bör vara förbättrade kommunikationer, särskilt i fråga om tvärförbindelserna mellan olika delar av landet, vilket i sin tur ytterligare bör lätta trycket på . Decentralisering av central statlig verksamhet kan ske dels genom omlokalisering av myndigheter och verk eller delar därav eller genom funktionsdelegering inom de statliga verksamheterna, dels genom att centrala statliga beslutsfunktioner överföres till demokrati och främst länsdemokrati. Beslutet liksom det föreliggande propositionsförslaget gäller enbart en geografisk omlokalisering. Det viktigaste är dock, såsom vi vid upprepade tillfällen understrukit, decentralisering till länsdemokrati. En sådan decentralisering av makt och beslutsfunktioner i samhällsstyrelsen är angelägen ur demokratisynpunkt men också med hänsyn till att ett tillfredsställande regionalpolitiskt resultat därmed uppnås för olika delar av landet. I den föreliggande propositionen liksom i propositionen 1971:29 redovisades, att statssektorn i har en mycket besvärlig lokalsituation och är i stort behov av nya lokaler för att ersätta från olika synpunkter mindre lämpliga. Redan lokaliseringsutredningen rörande statlig verksamhet konstaterade i sitt betänkande 1963, att den statliga centralförvaltningen i var mycket trångbodd. Den statliga verksamheten i har sålunda ett betydande behov av nybyggnader. Den kraftiga verksamhetsexpansionen har förvärrat denna problemsituation. I centrala delar har det visat sig omöjligt för allt fler myndigheter att expandera inom de lokaler de redan har eller i någorlunda direkt anslutning till dessa. Detta har lett till att flera större myndigheter antingen fått använda sig av ett stort antal förhyrda lokaler i olika delar av staden eller fått flytta sin verksamhet relativt långt utanför den centrala staden. Den splittring och trångboddhet som karakteriserar stora delar av centralförvaltningen i är till men för effektiviteten. Denna situation gäller fortfarande. Utöver vad som ovan anförts från ekonomiska, sociala samt miljö- och arbetsmarknadspolitiska utgångspunkter har alltså den aktuella lokalsituationen blivit ett alltmer påträngande skäl till decentralisering, inte endast vad beträffar de i propositionerna upptagna omlokaliseringarna utan också i fråga om överförande av beslutsfunktioner till länsdemokrati. 1* 1973. O mlo ka liseringsfrågan tid igare Frågan om utlokalisering av statliga verksamheter från har varit uppmärksammad . har i sin strävan till ett decentraliserat samhälle främst arbetat för överförande av beslutsfunktioner till länsdemokrati men också fäst vikt vid omlokalisering av statliga ämbetsverk, institutioner och företag från till andra orter. Vid riksdag fattades beslut om att förläggningen av de centrala ämbetsverken borde prövas från fall till fall, varvid frågan om utflyttning av statliga organ från skulle ägnas fortlöpande uppmärksamhet. Vid riksdag gjorde regeringen ett uttalande, som godtogs av , om att vissa tätortsområden, varmed främst avsågs Stockholmskoncentrationen, nått en sådan storleksordning att risk förefinns för uppkomsten av desorganisationsföreteelser som kan leda till ett mindre effektivt utnyttjande av våra totala produktiva resurser. Den socialdemokratiska regeringspolitiken inriktades emellertid inte på decentralisering av central statlig verksamhet från . Den 1957 tillsatta lokaliseringsutredningen rörande statlig verksamhet lade 1963 fram förslag om betydande och omfattande utflyttningar av statliga ämbetsverk, institutioner och andra verksamhetsgrenar. Dess princip- och huvudförslag upptogs inte till behandling av regeringen. skedde omlokalisering av statlig verksamhet från Stockholsområdet till andra orter i synnerligen obetydlig utsträckning. Den kraftiga expansionen då av den statliga verksamheten koncentrerades till , vilket förvärrade problemsituationen. Först statsverksproposition markerade regeringen åter nödvändigheten av att dämpa den starka koncentrationen till storstadsregionerna. Härvid skulle övervägas, hette det, en väsentligt ökad lokalisering utanför huvudstadsregionen i anslutning till framtida beslut, som innebar tillväxt av den statliga centralförvaltningen. tillsatte regeringen också delegationen för lokalisering av statlig verksamhet, vars utredningar och undersökningar ligger till grund för såväl beslut om den första omlokaliseringsetappen som den förevarande propositionen om en andra etapp. Vid riksdagsbehandlingen konstaterades att den utredning som låg till grund för propositionen på väsentliga punkter var otillfredsställande. Någon mera ingående analys hade inte gjorts av de olika verksamheternas funktioner. En förklaring kunde givetvis vara att alltför stått till förfogande efter regeringens kursändring 1969. Det bör också uppmärksammas att den nya utredningen i motsats till den föregående saknade parlamentarisk förankring. En tillfredsställande regionalpolitisk bedömning kunde inte ske 1971. Den alldeles övervägande delen av omlokaliseringarna inriktades på orter i det mellansvenska bältet. Mindre än tredjedelen av lokaliseringsenheterna och föga mer än fjärdedelen av befattningarna fördelades till orter inom det allmänna stödområdet, där regionalpolitiska åtgärder måste anses mest angelägna. Andra områden, som också har stort behov av en aktiv regionalpolitik, blev helt förbigångna, t. ex. sydöstra och . Beredningen av frågan hade också betydande brister i behandlingen av de omställningsproblem som vid omlokaliseringen möter såväl verksamheterna som personalen. Från förvaltnings- och företagsdemokratiska synpunkter var det anmärkningsvärt att tillfredsställande samråd inte skett med de statsanställdas huvudorganisationer och med företagsnämnderna. framhöll i sitt betänkande (InU 1971:15), som godtogs av , bl. a.: Förslaget om utflyttning har väckt stark kritik från anställda och deras organisationer. Kritiken har främst gällt bristande eller utebliven information om arten och innebörden av delegationens arbete. Man har också ansett sig sakna varje form av medinflytande i en för de anställda fundamental fråga. Att beslutet fattas över de anställdas huvuden har ansetts strida mot strävandena mot ökad demokrati i arbetslivet. Till de i propositionen förordade allmänna riktlinjerna anslöt sig emellertid en nära nog enhällig riksdag. Samtliga partier ställde sig till helt övervägande del bakom beslutet. Förklaringen härtill var givetvis den höga angelägenhetsgrad som frågan måste anses ha. I riksdagsbeslutet underströks särskilt nödvändigheten av att personalproblemen fick en tillfredsställande lösning. I riksdagsbeslutet ingick som en förutsättning att ytterligare omlokalisering skulle ske. För det fortsatta utredningsarbetet framhöll värdet av att lokaliseringsfrågorna bereddes i samverkan med personalen och verksledningarna. I motioner från olika håll hade nya lokaliseringsorter föreslagits utöver de 13 som innefattades i riksdagsbeslutet. uttalade särskilt att en fortsatt utflyttning av statlig verksamhet till de fyra nordligaste länen skulle kunna vara ett bidrag till förbättring av dessa läns näringslivsstruktur samt att mycket talade för att möjligheterna till omlokalisering av statlig verksamhet till sydöstra särskilt prövades. Såsom framgått är den nu föreslagna andra utflyttningsetappen att betrakta som en direkt beställning i det nästan enhälliga riksdagsbeslutet . Såväl i lokaliseringsdelegationens rapport som i propositionen framhålls att ett mer inträngande utredningsarbete skett nu än inför beslutet om den första etappen. Det bör medges att så också är fallet. Men såsom vi närmare påvisar i det följande måste även nu beredningen sägas ha allvarliga brister i väsentliga avseenden. Det hade givetvis varit önskvärt att erfarenheter från den första omlokaliseringsetappen kunnat ligga till grund för beslutet om den andra etappen. Men dessa utflyttningar har ännu inte påbörjats. I propositionen framhålles att det hittillsvarande arbetet med omlokaliseringen fortskridit planenligt. Det måste framhållas som anmärkningsvärt att en bättre samordning inte kunnat nås med vissa pågående decentraliseringsprojekt inom statlig verksamhet. Det framgår av det i propositionen redovisade materialet att och gjort undersökningar om att sprida arbetsuppgifter till regionala enheter. (S1FU) har framhållit en successiv, utökad decentralisering av sin verksamhet, lokaliserad till för olika regioner lämpliga orter, som ett alternativ till den av delegationen föreslagna utlokaliseringen. Vad som föreslagits i propositionen torde inte kunna garanteras vara i bästa överensstämmelse med nämnda decentraliseringssträvanden. Slutsatsen måste dock bli att beslut om den förutsatta andra omlokaliseringsetappen är angeläget och att detta måste ske nära i tiden. Remissinstanserna har i stort sett tillstyrkt fortsatt decentralisering av den statliga verksamheten i sina yttranden över delegationens förslag. Typiskt för situationen kan dock sägas vara att de myndigheter som helt eller delvis föreslagits bli omlokaliserade avstyrkt förslaget för den egna myndighetens vidkommande. Riksdagsbeslutet innefattade ett uttalande om att de fortsatta omlokaliseringama bättre borde tillgodose den regionalpolitiska målsättningen, främst med avseende på de fyra nordligaste länen och sydöstra . Förslaget till den andra etappen är naturligtvis mera regionalpolitisk! tillfredsställande än beslutet om den första etappen. Det framhålls i propositionen, att nära två tredjedelar av de nu till omlokalisering föreslagna sysselsättningstillfällena kommer skogslänen till del. Tillsammans med de tidigare besluten skulle därmed av de omlokaliserade sysselsättningstillfällena tillföras skogslänen. Därtill kommer att i sydöstra tillkommer som ny lokaliseringsort med del av . Men fortfarande måste konstateras, att fördelningen är regionalpolitisk! De delar av allmänna stödområdet som måste tillmätas den största vikten i det regionalpolitiska sammanhanget får endast ca 2 000 (, och ) av de drygt 11 000 sysselsättningstillfällen som omlokaliseras. , och , exempelvis, hålls helt utanför. Detsamma gäller i fråga om från regionalpolitiska synpunkter väsentliga områden som Skaraborgs-, Kronobergs-, Karlskrona- och KristianstadsHässleholmsregionerna. De farhågor som yppats inför utlokalisering av statlig verksamhet från torde inte minst ha gällt kontaktproblemen. Kontakter med regering och riksdag, andra myndigheter, intresseorganisationer etc. är ett betydelsefullt inslag i myndigheternas arbete. Inför den andra utflyttningsetappen har en kontaktundersökning gjorts. Det har varit en riktpunkt för omlokaliseringarna att verksamheter som har omfattande kontakter med statsdepartementen och liksom med andra huvudstadsfunktioner inte bör flyttas utanför . Närbesläktade verksamheter har förts samman i grupper till samma region. Man kan uttrycka önskemålet att kontaktproblemen borde ha varit mera ingående analyserade. Men betydelsen härav bör inte överdrivas. Erfarenheterna från tidigare utlokaliseringar säger att kontakterna kunnat upprätthållas på tillfredsställande sätt, delvis med ändrat kontaktmönster. De flesta kontakterna i dagens samhälle sköts per telefon. Vid riksdagsbeslutet påtalades att man till följd av den snabba tekniska utvecklingen efter hand kan räkna med förbättrade förutsättningar bl. a. för telekommunikationer och dataöverföring. Teletekniska liksom andra tekniska framsteg måste givetvis tas till vara för att underlätta och vidareutveckla de omlokaliserade myndigheternas kontakt- och funktionsmöjligheter. Lokaliseringsdelegationen har i sin slutrapport bl. pekat på att telefonförbindelser mellan särskilt inredda telefonkonferensrum i betydande utsträckning kan ersätta vanliga sammanträden och därmed tjänsteresor. Såsom framhållits bör just omlokaliseringarna ge anledning till att de interregionala förbindelserna förbättras, vilket är av stor regionalpolitisk betydelse i jämförelse med landets nu starkt centraliserade kommunikationssystem. Omlokaliseringarna medför påfrestande omställningsproblem för de anställda och deras familjer. Vi har reagerat starkt mot den flyttningspolitik som tvingat tiotusentals människor att mot sin egen önskan flytta från främst Norrlandslänen till bebyggelsekoncentrationerna i mellersta och , bl. Problemen är naturligtvis desamma, om människor mot sin egen önskan måste flytta från . Såsom framhållits kritiserade 1971 starkt den brist på samråd med de statsanställdas huvudorganisationer och företagsnämnderna som kännetecknat beredningen inför den första omlokaliseringsetappen. Det fortsatta utredningsarbetet borde enligt önskemål ske i bättre samverkan med personalen och verksledningarna. I den andra utredningsetappen har, såsom framgår av delegationsrapporten och propositionen, kontakterna intensifierats med myndigheterna och per Kontakter har hållits med företagsnämnderna via myndigheterna men inte direkt med dem. Samrådet har som det synes varit bättre i andra omgången. Vid remissbehandlingen har dock från ett par av huvudorganisationerna framhållits att de inte fått möjligheter till insyn i det egentliga utredningsarbetet. Personal vid vissa myndigheter och verk som föreslås omlokaliserade har protesterat offentligt mot förslaget. Det kan enligt redovisningen i propositionen noteras att avtal träffats med de anställdas huvudorganisationer som på ett tillfredsställande sätt reglerar förmånsfrågorna för den personal som berörs av den första omlokaliseringsetappen. Lokaliseringsdelegationen har ansett sig kunna konstatera att flyttningsbenägenheten för berörd personal ökat inte oväsentligt riksdagsbeslut. En betydelsefull fördel med de nya lokaliseringsorterna är att de anställda i regel torde få kortare resor till och från arbetet och därmed i realiteten ökad fritid. Som regel gäller också att de nya orterna kan erbjuda bättre miljöförhållanden. 1 propositionen framhålles att de nu föreslagna omlokaliseringarna bör kunna genomföras under smidiga former. Vidare uttalas vikten av att personalfrågorna ägnas den största omsorg. Däri måste innefattas möjligheterna att lösa medflyttande familjemedlemmars sysselsättningsfrågor, så att medföljande makar kan beredas arbete på den nya orten. Ansträngningar bör göras för att lösa sysselsättningsproblemen för de statsanställda som på grund av makens sysselsättning ej kan flytta med. Det är anledning att understryka detta. Omflyttningar av personal är i vissa förvaltningsgrenar en normal och nödvändig företeelse. Skyldighet till omstationering föreligger enligt statstjänstemannalagen. Men det bör inte bereda problem att vid de aktuella om lokaliseringarna i stort sett undvika förflyttningar som vederbörande anställd inte vill underkasta sig. Det redovisas i propositionen, att den faktiska efterfrågan på omplaceringsmöjligheter i som manifesterats från dem som omfattas av det tidigare utlokaliseringsbeslutet väsentligt underskridit det antal arbetstillfällen som kunnat erbjudas. Det har också framgått att många anställda vid myndigheter som inte berörs av omlokaliseringen söker sig till de utflyttande verken. Lokaliseringsdelegationen har beräknat engångsutgifterna för den andra omlokaliseringsetappen till 100 milj. kr. Därutöver räknar man med en initial ökning av myndigheternas driftskostnader med 15 milj. kr. Investeringsbehovet, inklusive markförvärv, har beräknats till 420 milj. kr. Någon mera ingående kostnadsanalys har inte gjorts. Det har från vissa håll hävdats att kostnaderna skulle bli avsevärt högre. Vid remissbehandlingen har emellertid intet framkommit som skulle tyda på väsentliga avvikelser från lokaliseringsdelegationens beräkningar. I ett ansträngt ekonomiskt läge kan dock naturligtvis dessa kostnader bli påfrestande för staten, koncentrerade till den relativt korta tidsrymd som avses. Lokalsituationen för de statliga verksamheterna i är emellertid såsom redovisats i många fall otillfredsställande. har i sitt remissyttrande framhållit att man ofta tvingats acceptera alltför dyra och mindre rationella kontorslokaler. Investeringarna i de nya lokaliseringsorterna ersätter sålunda i betydande utsträckning ett investeringsbehov, som ändå skulle fått tillgodoses om myndigheterna legat kvar i . Investeringskostnaderna skulle, såsom redovisas i propositionen, ha blivit väsentligt högre i . Nya och ändamålsenliga lokaler bör främja en effektivisering av myndigheternas verksamhet på den nya orten. Avgörande för bedömningen av kostnadsfrågan måste emellertid vara det samhällsekonomiska perspektivet. Det torde inte kunna bestridas, att utlokaliseringen bör innebära långsiktiga samhällsekonomiska vinster. Härtill bör också fogas de positiva värden som uppnås från miljö- och regionalpolitiska synpunkter. har drabbats av befolkningsminskning. Detsamma gäller de andra centrala storstadskommunerna. Anledningen är främst en vikande industrisysselsättning. Även i sin helhet har minskande befolkningstal. Man kan utgå från att de centrala storstadskommunerna även för framtiden får befolkningsminskning. För storstadsregionerna i stort torde man däremot alltjämt få räkna med en befolkningsökning vid bättre konjunkturer, även om den inte kommer att bli av den omfattning som man varit inställd på. Befolkningsminskningen i har tagits till intäkt för att utlokaliseringen av statlig verksamhet inte borde ske. Stora och häftiga befolkningsförändringar kan naturligtvis medföra svårigheter för kommunen. Men den aktuella utlokaliseringen är såsom framhålles i propositionen inte av den omfattningen att den kan äventyra en balanserad utveckling i . har understrukit att storstadsexpansionen måste dämpas. Från miljöpolitiska, sociala och samhällsekonomiska utgångspunkter torde man inte böra beklaga att koncentrationstrycket såsom nu sker lättas på . Såsom framhållits är tre fjärdedelar av de förvärvsarbetande i verksamma inom tjänstesektorn. Industrisysselsättningen beräknas minska även för framtiden. Efter de aktuella utlokaliseringarna kommer alltjämt tre fjärdedelar av de anställda i central statliga förvaltning att vara stationerade i . Utlokaliseringen är angelägen för att skall kunna uppnå balans i det stora hela, dvs. en allsidigare yrkes- och näringslivsstruktur, bättre differentierad arbetsmarknad och möjligheter att klara miljöproblemen. Beslut bör fattas nu kan det finnas vissa skäl för önskemålet att erfarenheter från den första utlokaliseringsetappen borde få ligga till grund för beslutet om den andra etappen. Övervägande skäl synes dock tala mot ett uppskjutande av beslutet. Det är regional- och miljöpolitiskt angeläget att grunderna för den andra etappen blir fastställda .