mot · FW022031 · 1973-10-26 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:129 med förslag till lag om anställningsskydd, m. m. Fackföreningsrörelsen har strävat efter att avtalsvägen åstadkomma ett stärkt och förbättrat anställningsskydd. Ansträngningarna har emellertid mött ett envetet motstånd från arbetsgivarnas sida. Det finns inte några förutsättningar för att avtalsvägen få till stånd bestämmelser som löser problemen på ett för arbetstagarna tillfredsställande sätt. Man måste gå fram med lagstiftning. Det förslag till lag om anställningsskydd, m. m. som har lagts fram i proposition 1973:129 lägger grunden för ett gott och på det hela taget tillfredsställande anställningsskydd. Det är mycket värdefullt att vi nu får möjlighet att lösa den gamla frågan om trygghet i anställningen på ett för arbetstagarna acceptabelt sätt. Det är också värdefullt att den föreslagna lagstiftningen i princip är tvingande. Tyngdpunkten i lagförslaget ligger på tillsvidareanställningen. Denna anställningsform får enligt förslaget det starkaste anställningsskyddet. Ett anställningsskydd föreslås dock också beträffande tidsbestämda anställningar, dvs. anställning , viss säsong eller visst arbete. För denna senare anställningsform är dock skyddet mindre omfattande, vilket sammanhänger främst med att sådana anställningar i princip upphör utan uppsägning. De särskilda skyddsregler som i lagförslaget knutits till uppsägningen har därför inte ansetts kunna göras tillämpliga beträffande tidsbestämd anställning. 1 propositionen understryks på flera håll att några av de föreslagna lagreglerna inte kan antas passa över hela arbetsmarknaden. En del bestämmelser, uppräknade i 3 § andra stycket i lagen om anställningsskydd, har därför gjorts dispositiva så till vida att de kan sättas ur spel med stöd av kollektivavtal, som på arbetstagarsidan slutits eller godkänts av huvudorganisation. Detta sätt att angripa problemet är enligt min mening riktigt. Jag vill emellertid påpeka att inom byggnadsfacket råder vissa särskilda förhållanden, som gör att det kan bli svårt att tillämpa lagens tvingande regler. Jag vill i denna motion närmare gå in på den frågan. Inom byggnadsfacket har det, särskilt när det gäller nyproduktionen, sedan gammalt varit vanligt att anställningen är tidsbestämd. Inom nybyggnadsproduktionen gäller sålunda f. n. att anställningen avser ackordsperioden. Ackordsperioden uppgår i princip . Anställningen varar dock aldrig längre än till dess bygget har slutförts. Löper flera ackordsperioder vid ett bygge, åligger det arbetsgivare och arbetstagare att säga upp sig minst före ackordsperiodens 3 sami Nr 2031-2036 utgång, om den uppsägande inte vill att anställningen skall fortsätta under nästa ackordsperiod. Försummar part att verkställa uppsägning, blir anställningen gällande även under nästa ackordsperiod. Kännetecknande för byggnadsfacket är vidare att arbetstagarna i mycket stor utsträckning inte är knutna till ett visst företag. Det är mycket vanligt att en byggnadsarbetare tar anställning än hos den ene, än hos den andre byggmästaren. Detta är en viktig skillnad i förhållande till vad som i allmänhet gäller på arbetsmarknaden i övrigt, där det som regel är naturligt att den anställde känner sig knuten till en viss bestämd arbetsgivare. Mot bakgrund av de speciella förhållanden som råder i byggnadsfacket uttalade i sitt remissyttrande över utredningens förslag att den föreslagna återanställningsrätten skulle ha begränsat värde, om den inte anknöts till branschen. Förbundet framhöll vidare att lagen (1973:160) om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete innebär en sådan branschanknytning. Departementschefen har emellertid förklarat sig inte vara beredd att införa en så vidsträckt återanställningsrätt som har ifrågasatt (prop. 1973:129 s. 164). De i propositionen föreslagna reglerna om företrädesrätt till ny anställning (25-27 §§) har, som påpekats av , begränsat värde för byggnadsbranschens del. Det är därför angeläget att har möjlighet att avtalsvägen tillförsäkra sig en sådan företrädesrätt, som är bättre anpassad till de särskilda förhållandena i byggnadsfacket. En i huvudsak lämplig reglering skulle kunna åstadkommas genom att byggnadsavtalet tillfördes regler av i huvudsak samma slag som de bestämmelser som finns i lagen om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete. Avtalsregleringen skulle därmed kunna träda i den lagens ställe då den upphör att gälla . Frågan är emellertid om de föreslagna bestämmelserna i lagen om anställningsskydd rörande företrädsrätt till ny anställning medger en sådan avtalsreglering. Enligt 25 § första stycket lagen om anställningsskydd har arbetstagare, som blivit uppsagd på grund av arbetsbrist, till dess förflutit från anställningens upphörande företrädesrätt till ny anställning inom den verksamhet där han har varit sysselsatt förut. Detta gäller också arbetstagare, som har anställts , viss säsong eller visst arbete och som på grund av arbetsbrist inte har fått fortsatt anställning. Reglerna i 25 § första stycket är tvingande och kan alltså inte sättas ur spel genom kollektivavtal. I och för sig kan dock för arbetstagaren gynnsammare regler träda i stället för bestämmelserna i 25 § första stycket. Det är inte något tvivel om att reglerna i lagen om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete är gynnsammare för byggnadsarbetarekollektivet sett som en helhet. från den enskilde byggnadsarbetarens synpunkt har reglerna i den sistnämnda lagen den fördelen att byggnadsarbetaren får en företrädesrätt till arbete inte bara hos den gamle arbetsgivaren utan hos alla arbetsgivare i branschen. Bestämmelserna kan naturligtvis i det individuella fallet slå så att en byggnadsarbetare, som har varit anställd hos en viss byggmästare, förbigås genom att byggmästaren nyanställer en kvalificerad byggnadsarbetare, som aldrig har varit anställd hos byggmästaren i fråga. Som bestämmelserna i 25 § första stycket lagen om anställningsskydd har byggts upp kan det ifrågasättas om inte den individuelle arbetstagaren i ett sådant fall skulle kunna med visst fog göra gällande att avtalsregler, byggda på bestämmelserna i lagen om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete, i hans speciella situation fått en verkan som är oförmånligare än vad som följer av 25 § lagen om anställningsskydd. Avtalsregleringen skulle med andra ord vara gynnsam för kollektivet och därmed i det stora flertalet fall också för individerna men skulle i vissa speciella situationer kunna sägas få en oförmånlig verkan för den individuelle arbetstagaren. I en sådan speciell situation skulle kollektivavtalsregleringen kunna sägas vara utan verkan, med påföljd att reglerna i 25 § första stycket lagen om anställningsskydd skulle gälla. Det kan vara tveksamt om den nu ifrågasatta tolkningen av 25 § är riktig. Det är dock angeläget att varje tvivel undanröjs och att det blir möjligt för byggnadsmarknadens parter att träffa de kollektivavtal som bäst gagnar dem som sysselsätts i byggnadsfacket. Lagförslaget bör därför jämkas på denna punkt. En lösning skulle kunna vara att göra reglerna om företrädesrätt till ny anställning helt dispositiva. För andra delar av arbetsmarknaden torde det emellertid vara värdefullt att själva principen om företrädesrätt till ny anställning, alltså reglerna i 25 § första stycket, är tvingande. Jag vill därför inte förorda att 25 § görs helt dispositiv. Den bör däremot kunna göras dispositiv för de branscher där arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet medför att lagens reglering inte passar. En sådan avtalsreglering som jag nu har talat om förutsätter i viss mån andra regler än dem som har tagits upp i 27 § i lagförslaget. Arbetstagaren kan sålunda inte rimligen åläggas att anmäla anspråk till arbetsgivaren. Det bör räcka att han anmält sig till arbetsförmedlingen. från arbetsgivarens synpunkt bör avtalsregleringen fungera så att arbetsgivaren åläggs att anmäla lediga platser till arbetsförmedlingen. kvalificerad byggnadsarbetare, skall arbetsgivaren vara skyldig att anställa denne. Först om arbetsförmedlingen inte kan anvisa kvalificerad byggnadsarbetare, bör arbetsgivaren ha frihet att anställa vem han vill. Jag förutsätter emellertid att den skisserade ordningen för att förverkliga företrädesrätten inte kan anses innefatta att arbetstagares rättigheter enligt 27 § inskränks. Skulle utskottet vid sin behandling av lagstiftningsärendet komma till annan slutsats förutsätter jag att utskottet gör erforderlig jämkning även i 27 §. Med stöd av det anförda föreslås att 3 § andra stycket förslaget till lag om anställningsskydd förses med följande tillägg: 1 enlighet med vad som sagts 1 * 1973. får avvikelse göras även från 25 § första stycket, om arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet i en bransch föranleder det.