mot · FW021321 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar och i om förlängd gymnasial utbildning för gravt hörselskadade i . Vetenskapligt har man sökt påvisa vilka följder en grav hörselskada får på individen i vad gäller vissa funktioner. och fick i en undersökning 1967 fram resultat som pekar på att döva skolgång uppvisar en retardation i fråga om färdighet i att läsa och skriva. Analoga resultat har erhållits i amerikanska undersökningar. Från Furths bearbetning av tidigare erhållna vetenskapliga data framgår exempelvis att av 16-åriga döva elever uppnår resultat i prov på läsfärdighet motsvarande genomsnittsresultatet bland hörande elever (för dövundervisningen, nr 2, 1970). Emellertid är det omöjligt att vetenskapligt undersöka hur en grav hörselskada i alla avseenden inverkar på en människa. För att allmänt visa hur handikappet och dess följdverkningar påverkar den döve och hans skolsituation samt för att belysa det härav uppkomna behovet av en förlängning av utbildningstiden vid den gymnasiala utbildningen för gravt hörselskadade vill vi anföra följande: En grav neurogen hörselskada, vilken drabbar en individ vid födelsen eller tidig ålder, är ett starkt invalidiserande handikapp som kommer att inverka menligt på hans personlighetsutveckling och präglar hans livs- och levnadsbetingelser . Den är framför allt ett kommunikationshandikapp med allvarliga sociala effekter. En spontan språk- och taltillägnan försvåras, vilket får till följd att den drabbade individen ej erhåller nödvändiga verbala »instrument» att få sin tillvaro förklarad med eller att göra sig förstådd genom. I och med att ett spontant språk, en spontan begreppsbildning, ej utbildas uteblir hos det döva barnet i hög grad kunskaper och färdigheter som är väsentliga i umgänget med hörande, liksom motivation och vilja att upprätta kontakter med dem. Genom att hörselskadan i stor utsträckning hindrar utvecklandet av ett förståeligt tal försämras ytterligare det döva barnets kontakt med omvärlden. Det har då heller inga möjligheter till adekvata verbala utlevelser, som förstås av andra. Det har få eller inga kanaler genom vilka det kan erhålla kunskaper. Den muntliga kommunikationen människor emellan kan endast till ringa del lämna det döva barnet eller den unge döve information. Den språk- och ljudrika omvärlden är tyst och obegriplig. Han lever i en torftig värld. Med brist på kunskaper och språkliga insikter och färdigheter följer ofta förmåga till nyansering. Den döves syn på samhällsfunktioner, händelseförlopp, orsak-verkan-principer tenderar att förenklas. Individens möjligheter att skaffa sig sociala mönster, etiska normer och »moral» minskar. Den döve blir därför i avsaknad av de hörandes sociala värderingar och smidighet. Dövheten är också ett kulturellt handikapp. Det utbud av teater, film, , radio, böcker, tidningar osv. som den hörande kan ta del av är den döve på grund av sin språkfattigdom till stor del icke betjänt av. Detta får till följd att han ofta blir okunnig om händelser och utvecklingsförlopp: han blir vilsen i tillvaron. Vilsenheten förstärks ytterligare genom att han inte har insikter eller möjligheter att se händelser och utvecklingstendenser ur historiskt perspektiv. Den döves tillvaro blir konkret, ofta utan någon abstrakt eller metafysisk påbyggnad. Han bär på en kulturellt torftig eller omedveten uppfattning av sin situation, som tillsammans med övriga negativa verkningar hos handikappet i stor utsträckning minskar hans möjligheter att bli betraktad som jämställd med hörande. Av detta följer att han kommer utanför de hörandes gemenskap. Hans värld av upplevelser blir beskuren, och hans känsloliv kan skadas. Att vara annorlunda, att avvika, blir i sig ett svårt handikapp, som förvärras av den allmänna fördomsfullhet som tyvärr präglar synen på den döve. Den handikappade betraktas ofta och felaktigt som mentalt retarderad (jfr fornsv. dover och dumber, nusv. dövstum, eng. deaf and dumb). Detta verkar, liksom den torftiga tillvaron i stort, emotionellt hämmande på honom. Handikappet inverkar således negativt på den döves emotionella utveckling. Den gravt hörselskadade är på grund av sitt handikapp och de fördomar som existerar kring detta på reella eller fiktiva grunder utestängd från en mängd funktioner inom förvärvslivet. Han kan omöjligtvis använda telefon, sitta i sammanträden eller inneha ett serviceyrke, i vilket krav ställs på god förmåga till muntlig kommunikation. Man tror måhända att han ej kan läsa en instruktion för ett arbetsmoment eller att han inte har möjligheter att konstruera logiska lösningar på problem. Man måste tyvärr konstatera att den gravt hörselskadade ofta brister i olika funktionshänseenden, såvida han ej bereds tillfälle att via stora insatser från framför allt skolan lindra handikappets negativa verkningar. I Lgy 70 framhålls i »Mål och riktlinjer» skolans särskilda ansvar för de elever som av fysiska eller psykiska skäl har svårigheter i skolarbetet. De gravt hörselskadade eleverna har på grund av sitt handikapp generellt svårigheter i skolarbetet. De måste därför hänvisas till specialskolan med dess särskilda resurser. Den allmänna språkliga retarderingen och dess negativa effekter på elevernas sociala, kulturella och emotionella utveckling är så allvarlig att man funnit det nödvändigt att förlänga den obliga toriska skolgången genom ett 10:e läsår. Vid den gymnasiala utbildningen för gravt hörselskadade har i samband med försöksverksamhet utbildats praxis att förlänga den icke yrkesinriktade utbildningen med 1 läsår. Även sedan utbildningen blivit reguljär () har denna praxis tillämpats. Anledningen är bl. a., att eleverna från specialskolans högstadium kunskaps- och färdighetsmässigt ej står i paritet med motsvarande hörande elevgrupp. Kommunikations- och inlärningsproblem är även orsak härtill. Elevgruppen visar sig dessutom vara ganska heterogen i vad gäller hörselrester samt språk-, tal- och avläsefunktion. Förlängningen är av avsevärd vikt för att eleverna skall erhålla möjligheter att inhämta de kunskaper och färdigheter som uppsatts som mål. Deras tilltro till den egna förmågan att söka sig ut i arbetslivet eller till vidare utbildning har i hög grad ökat. Förlängningen, liksom övriga särskilda åtgärder, kan därför ses mot bakgrund av elevernas behov som vuxna. De gravt hörselskadade eleverna på yrkesinriktade linjer har ej generellt haft tillgång till de resurser som en förlängning med 1 läsår utgör. Detta måste betraktas som märkligt av flera anledningar. Vanligtvis är eleverna på yrkesinriktade linjer sämre lottade intellektuellt än andra elever. Med hänsyn till den ovan skisserade allmänna språkliga retarderingen med åtföljande effekter hos de bamdomsdöva, vore det av största värde om även dessa intellektuellt sämre ställda komme i åtnjutande av en förlängd utbildning. I gruppen ingår ett avsevärt antal elever med dubbel- eller multihandikapp, bl. a. centrala störningar, vilka inverkar negativt på kunskaps- och färdighetsträningen. Samhället ställer krav på teoretiskt kunnande hos individen. Utbildningen har därför i senaste gymnasieskolreformen fått teoretiska inslag (bl. a. svenska och arbetslivsorientering) som är tidskrävande men icke desto mindre väsentliga för elevernas möjligheter att ta emot utbildningen i sin helhet (mätningar och beräkningar, instruktioner osv.). Tiden som står till förfogande för yrkesteknisk träning har härigenom minskat. Arbetstidsförkortning genom att 40-minuterslektioner införts och genom att »yrkesskolan» övergått från industrins arbetstider till gymnasiets har likaledes gjort att mindre undervisningstid finns tillgänglig för den yrkestekniska träningen. Till detta kommer att det är brist på specialutbildade lärare. I statsverkspropositionen 1973 föreslår SÖ att de gravt hörselskadade eleverna efter prövning i varje särskilt fall ges möjlighet till förlängd utbildning motsvarande ytterligare ett läsår (Bilaga 10, s. 250). Departementschefen upphäver emellertid tidigare praxis genom att framhålla att han ej är beredd att biträda förslaget och erinrar om skolstadgans regler om bl. a. specialundervisning, mindre studiekurs och kvarsittning (Bilaga 10, s. 263). Att lösa problemet med extra behov av undervisningstid genom kvarsittning är av flera skäl olyckligt. För det första bör eleverna redan vid inträde på gymnasieskolan ges möjligheter att strukturera och systematisera sina studier, ordna sina vivreförhållanden och planera för framtiden med hänsyn till utbildningens längd. För ändamålet krävs självfallet att eleverna får reda på studiernas utsträckning i tiden. För det andra bör eleverna ges motivation för sina studier och uppleva det extra läsåret såsom en resurs som de får tillgång till och som är av största värde för deras normalisering och framtida yrkesverksamma liv. »Kvarsittning» är i svenskt språkbruk pejorativt; det ligger därför nära till hands att såväl föräldrar som elever upplever olust inför en eventuell kvarsittning och av denna anledning ej tar vara på utbildningsmöjligheterna. För det tredje skulle en kvarsittning innebära, att man bleve tvungen att tillämpa timplanen från föregående läsår. En förlängning innebär däremot att undervisningen läggs ut på sådant sätt att de kompletterande delar av kursplanen som man tidigare ej hunnit med får tid anslagen. Man får härigenom en i hög grad elevcentrerad undervisning. SÖ har för ändamålet låtit utarbeta förslag till modifikationer av tim- och läroplan för elevkategorin. För det fjärde måste skolledningarna vid gymnasieenheterna i ges möjligheter att planera utbildningen i vad gäller såväl innehållets uppläggning som resursutnyttjandet för utbildningen. Departementschefens erinran om att kvarsittning bör tillgripas får som konsekvens en stor osäkerhet i planeringsarbete, administration, organisation och ekonomi vid skolorna. Samstämmiga uppgifter från skolledning och undervisande lärare påtalar den pressande och osäkra skolsituationen för eleverna och behovet av en generell förlängning. Stor risk föreligger att läroplanens målsättning att utveckla eleverna till dugliga och ansvarskännande samhällsmedlemmar förfelas om en förlängd utbildning ej kommer till stånd. Förlängningen torde undanröja risken och bidra till att de gravt hörselskadade blir bättre rustade för framtiden och ställs i en bättre konkurrenssituation beträffande arbetstillfällen gentemot icke-handikappade. De kostnader en förlängning åsamkar samhället bör ses som en god investering, vilken på torde vara mer lönsam än om den uteblir. Till detta måste självfallet läggas de positiva verkningarna för den enskilde individen. Med hänvisning till det anförda får vi därför hemställa att beslutar att begära hos Kungl. Maj:t att samtliga linjer vid den gymnasiala utbildningen för gravt hörselskadade förlängs med ett läsår. () ()