mot · FW0239 · 1973-01-11 00:00:00 — av m. fl. om förbättrad språkundervisning. pågår i vårt land en intensiv debatt om språkundervisningens mål, metoder och resultat. Den berör alla stadier och har tydligt visat att språkutbildningen i , totalt sett, genomgår en kris. Insatser för att förbättra situationen är nödvändiga på många områden. Vi vill peka på två sådana områden som är väsentliga i detta sammanhang och där reformer borde kunna förbättra situationen: språkprogrammet på de tre- och fyraåriga linjerna i gymnasieskolan samt språklärarutbildningen. I kritiken mot skolans språkundervisning har ofta anförts att en felaktig metodik lett till otillfredsställande resultat. Språklärarna har upplevt ett tryck uppifrån, som inte varit till gagn för undervisningen. I vad mån bristande kunskaper och färdigheter beror på metodiska och pedagogiska misstag från ledande håll är omöjligt att avgöra med någon säkerhet. Man kan dock anta att den debatt som forts resulterat i att trycket något lättat. Vidare får förutsättas att de nya metodiska anvisningar som utarbetas inom kommer att rätta till tidigare misstag i detta avseende. Metodiska frågor är emellertid under alla förhållanden bara en bland många orsaker till språkens bekymmersamma situation i gymnasieskolan. Kritikerna och de för språkundervisningen i skolan direkt ansvariga är eniga om att de s. k. ramfaktorerna är en av huvudorsakerna till svårigheterna. Särskilt otillfredsställande anses organisationen av språkprogrammet på de tre- och fyraåriga linjerna vara. Det saknar så gott som helt stadga, och timplanerna karakteriseras av ett successivt bortval av språk på samtliga linjer, vilket medför avsevärda pedagogiska och schematekniska olägenheter. Eleverna får ofta två- och i många fall ettåriga studiekurser i språk. Antalet undervisningstimmar kan dessutom ibland vara så lågt som en eller två; det naturliga bortfallet av timmar bidrar sedan i sin tur till att ytterligare uttunna språkundervisningen. För att få schemat att gå ihop måste ofta mycket heterogena undervisningsgrupper bildas, vilket minskar möjligheterna till en meningsfull undervisning. Särskilt missgynnade i organisatoriskt avseende synes Na- och Te-linjerna vara. Detta är olyckligt inte minst med tanke på det ökande behovet av språkkunskaper hos andra än de i traditionell mening humanistiskt inriktade eleverna. Den praktiska utformningen av språkprogrammet på de tre- och fyra-åriga linjerna i gymnasieskolan kan inte sägas motsvara de ursprungliga avsikterna beträffande språkens ställning i den nya skolan; i ett alltmer internationaliserat samhälle skulle språken inta en central plats och betydelsen av goda språkkunskaper markeras. En snar revision synes därför ofrånkomlig. En sådan översyn bör ge önskad stadga åt språken på de tre- och fyraåriga linjerna genom att bl. a. ge större utrymme åt språken på Na- och Te-linjerna, om möjligt garantera treåriga studiekurser samt göra alla linjer minst tvåspråkiga genom hela studiegången. bör ges i uppdrag att komma med förslag till ett sådant reviderat språkprogram. I diskussionen om 1969 års studieordning vid filosofisk fakultet har studieresultaten i språken ofta tagits till intäkt för att den nya studieordningen misslyckats. Anpassningen av språkutbildningen till denna har uppenbarligen varit förenad med betydande svårigheter. Antalet studerande som klarar studierna på normalstudietid är långt ifrån de uppsatta målen, och de studerandes kunskaper och färdigheter efter avslutade studier är klart otillfredsställande. Tre av universitetskanslersämbetet tillsatta arbetsgrupper i engelska, tyska och franska har framlagt förslag till förändringar av nuvarande språkutbildning vid . Därvid har även utbildningen av språklärare berörts. För att uppnå en bättre anpassning av innehållet i studiekurserna till anslagen tid föreslås att vissa moment, som finns inom ramen för grundkurserna, flyttas till högre nivå. Gruppernas bedömning är emellertid att det innehåll som då ryms inom tvåterminsramen inte är tillräckligt som underlag för undervisning i skolan. Lärarbehörigheten i språk bör därför enligt förslaget höjas till 60 poäng. Inom universiteten tycks det föreligga bredaste tänkbara uppslutning bland lärare och studerande för förslaget att en språklärare i sin ämnesteoretiska utbildning normalt skall få ägna minst tre terminer åt varje språk. Om man vill undvika en studietidsförlängning utöver 120 poäng och det är svårt att motivera en sådan utökning av studietiden för enbart språklärare skulle genomförandet av ändrad lärarbehörighet förutsätta en omprövning av det nuvarande kravet på treämneskombinationer. Om detta krav avskaffas för språklärare och lärarbehörighet för alla stadier inom skolan erhålls med en utbildning om 60 + 60 poäng, skulle förslaget väl inrymmas i den normala utbildningen för fil. En reform, innebärande att språklärarna normalt endast har två ämnen i sin examen, synes emellertid gå stick i stäv med en tendens inom skolväsendet att tillskapa allt fler treämnestjänster och att öka intaget vid för studerande med treämneskombinationer. Det kan likaså anföras att språklärare med endast två ämnen kan vålla vissa bekymmer vid schemaläggningen på högstadiet. Organisatoriska och pedagogiska olägenheter för högstadierna måste emellertid vägas mot fördelarna med en adekvat språklärarutbildning, som på ett rimligt sätt kan inpassas i gällande studiesystem. Det bör vidare prövas, om det är en framkomlig väg att för språklärarna skilja på kompetens för grundskola och gymnasieskola; 40 poäng enligt förslagen till nya studiekurser vid är under alla förhållanden klart otillräckliga för undervisning i gymnasiet. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att begär en översyn av 1. språkutbildningen på de tre- och fyraåriga linjerna i gymnasieskolan, 2. behörighetskraven för språklärare. hörlén (fp) () ()