mot · FW021927 · 1973-04-26 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:22 med förslag till bostadssaneringslag m. m. Det råder politisk enighet om det berättigade i medborgarnas anspråk på bostäder, som uppfyller vissa krav i fråga om hygien, säkerhet och bekvämlighet. Samhället har bl. a. genom bestämmelser i hälsovårdsstadgan och byggnadsstadgan gjort dessa krav till sina. Den politiska enigheten torde även omfatta önskvärdheten av att höja standarden i det äldre fastighetsbeståndet. Enligt vår mening måste därutöver två viktiga bostadspolitiska mål vara att dels lämna medborgarna största möjliga frihet i valet av bostad, dels också att hålla bostadskostnaden på en rimlig nivå. Detta innebär, att den som föredrar en blygsammare bostadsstandard mot att betala en lägre kostnad, skall beredas möjlighet att göra ett sådant val. I proposition 1973:22 föreslås att kommunerna skall utrustas med vissa tvångsmedel för att gentemot privata fastighetsägare kunna genomdriva de saneringsprogram som föreslagits i proposition 1973:21. Allmänt kan hävdas att behovet av tvångsmedel av den art som förstnämnda proposition föreslår inte kan anses styrkt. Detta vitsordas i viss mån också av departementschefen som uttalar, att kommunen och fastighetsägarna bör eftersträva samverkan vid genomförandet av saneringsverksamheten. I proposition 1973:21 har ju också föreslagits åtgärder i syfte att stimulera sådan verksamhet. Denna metod är i princip den enda framkomliga vägen. Det erkänns dock i propositionen att upprustning inte kan framtvingas, om den skulle vara oekonomisk. I sådant fall får emellertid kommunen möjlighet att förbjuda fastighetens utnyttjande för bostadsändamål. Tvångsmedlen har kompletterats med utnyttjande av tvångsförvaltning och tvångsinlösen. Särskilt den vidgade användningen av tvångsförvaltning är anmärkningsvärd, eftersom det inte längre gäller ingrepp mot vanskötta fastigheter, vilket nuvarande bestämmelser avser. Vad den nu föreslagna lagen åsyftar är att framtvinga en höjd bostadsstandard, som kommer att ligga ovanför de nivåer, där ingripanden kan ske med stöd av hälsovårdsstadgan eller byggnadsstadgan. Hur hög standarden tvångsvis kommer att bli, kommer ytterst att bero på den av Kungl. Maj:t utfärdade kungörelsen. Lagrådet har riktat kritik mot att lagtexten lämnar frågan om den lägsta godtagbara standardens närmare innebörd obesvarad. Det kan enligt lagrådet inte anses tillfredsställande att lagen inte ger något besked på en så central punkt. Vi delar rådets mening, att lagen bör upptaga vissa grundläggande regler om vad som normalt skall krävas för att lägsta godtagbara standard skall anses föreligga. Lagen bör även ge dispensmöjlighet från standardkravet, så att viss utrustningsdetalj inte under alla omständigheter blir obligatorisk och medför att lägenheten hamnar under gränsen för godtagbar standard. Standardkravets höjd kommer sannolikt att medföra bristande enhetlighet i samhällets krav på saneringsverksamhetens utförande. Dessa kommer snarare att kunna variera betydligt. Att fullgörelsekravet på detta sätt lämnar utrymme för en skiftande behandling talar mot departementschefens påstående, att det här bara skulle vara fråga om en näringspolitisk lagstiftning om enhetliga kvalitetskrav på de nyttigheter vissa yrkesutövare ställer till medborgarnas förfogande. För denna slutsats talar också det faktum, att vissa betydande kategorier undantas från lagens tillämpningsområde, nämligen statliga och kommunala bostäder. Till yttermera visso kommer tillämpningen att skifta från en kommun till en annan, eftersom ju kommunerna inte åläggs någon skyldighet att ingripa mot avvikelser från standardkraven utan bara utrustas med en laglig möjlighet härtill att tillgripas när så befinnes lämpligt. De i propositionen föreslagna tvångsreglerna borde om förslaget blir lag förenas med rätt till ersättning i de fall då fastighetsägaren saknar förmåga till uppfyllelse eller vill slippa ansvaret härför. Departementschefen har avvisat denna tanke men anför argument som inte är hållbara. Att skälet skulle vara att det här blott rörde sig om att säkerställa vissa generella standardkrav har vi i det föregående vederlagt. Det andra skälet, nämligen att den enskilde fastighetsägaren kan påräkna lånestöd från samhället tål emellertid inte heller en närmare granskning. I propositionen sägs nämligen att åtgärdsförelägganden m. m. skall få resas även mot den, vars fastighet inte ingår i något kommunalt program. Särskilt utmanande ter sig lagen, när det gäller utformningen av användningsförbudet. Detta får nämligen begagnas, även i sådana fall där byggnadsförbud råder. Detta innebär ju, att den enskilde drabbas av åtgärder från samhällets sida i en situation som samhället självt bär ansvar för genom sina nybyggnadsförbud. Till följd av användningsförbudet kan enskilda fastigheter bli helt värdelösa. Det är betänkligt, att kommunerna inte själva skall behöva ta de ekonomiska konsekvenserna av en sådan utveckling. Departementschefen aktualiserar även frågan om tillgripande av rivningsförbud med skjuter svaret ifrån sig med att säga, att det torde ankomma på Kungl. Maj:t att utfärda nödiga bestämmelser. Enligt vår mening är emellertid även rivningsförbud ett tvångsmedel av så ingripande natur, att frågan bör regleras i lag, varvid de materiella rekvisiten för tillgripande av sådant förbud klart bör anges. Lagrådet har avstyrkt förslaget att en provisorisk fullföljdsordning införs för ärenden om upprustningsåläggande och användningsförbud. Fastighetsdomstolarnas kännedom om de lokala förhållandena på bostadsmarknaden väger enligt vår mening utan tvivel tyngre än de förhoppningar om enhetlig praxis som departementschefen säger sig hysa om blir enda överinstans. Av skäl som anförts i det föregående är ju också lagens egen konstruktion ett hinder för en enhetlig tillämpning, varför uppgift som rikslikare kommer att bli ytterligt svår om förslaget genomföres. I avvaktan på en ny fullföljdsordning bör även för dessa ärenden den i lagen om tvångsförvaltning gällande instansordningen tillämpas. Enligt proposition 1973:21 skall antagandet av kommunalt saneringsprogram föregås av inventeringar av bostadsbeståndet i kommunerna. Enligt det nu framlagda förslaget skall det därpå antagna programmet inledas med ett besiktningsförfarande, genom vilket kommunen skall utröna, om kravet på lägsta godtagbara standard är uppfyllt. Det fortsatta förfarandet bör enligt departementschefen få formen av överläggningar mellan kommunen och fastighetsägaren, där kommunen anger sina krav på upprustning m. m. och ägaren framlägger sina synpunkter härpå. Kommunen och ägaren skall enligt departementschefen mötas som parter. Det måste betvivlas att fastighetsägarens upplevelse av att vara part i en sådan överläggning kommer att vara särskilt stark, eftersom ju kommunens agerande kommer att ske under hotet om tillgripande av de tvångsmedel som lagförslaget lägger i kommunens händer att tillgripa efter gottfinnande. Det är i propositionen inte klarlagt vari skillnaden mellan standardkraven, enligt hälsovårdsstadgan och byggnadsstadgan å ena sidan samt de enligt den nu föreslagna lagen å andra sidan, verkligen består. Detta kommer att leda till en betydande rättsosäkerhet för den enskilde. Det är lagstiftningens uppgift att ge klart besked i sådana frågor och därmed förebygga tvister. Propositionen kommer, om den förvandlas till lag, tvärtom att leda till svårbemästrade förvaltningstvister till men för såväl förverkligande av de kommunala saneringsprogrammen som för den enskildes fastighetsförvaltning. Det står vid en summering av de invändningar som kan riktas mot lagförslaget helt klart att detta inte bör genomföras. i samband med de i propositionen 1973:21 framlagda förslagen tjänar det ett prisreglerande syfte, som kan komma att försätta de fastighetsägare som blir utan lån i ett omöjligt läge. Det bäddar därmed också för den kommunalisering av det äldre bostadsbeståndet, som uttryckligen angavs som ett önskvärt mål i den tidigare propositionen. Med de bostadspolitiska mål som vi angivit inledningsvis - valfrihet och rimlig kostnadsnivå och som varit och är vägledande för moderata samlingspartiets bostadspolitik ter det sig naturligt att i stället för på tvång bygga saneringsverksamheten på frivillig samverkan mellan kommun och fastighetsägare, som de ekonomiska villkoren får en utformning som stimulerar upprustning. Med stöd av det anförda hemställes att måtte besluta avslå propositionen 1973:22. () ()