mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Med hänsyn till rådande ekonomiska läge och till rekryterings- och utbildningssituationen förefaller oss Vi föreslår att 760 nya polismanstjänster inrättas och 300 för annan personal. Fördelningen på polisdistrikt bör beträffande polismanstjänstema ske i enlighet med förslag. Detta innebär att storstadsområdena tillföres i det närmaste 100 polismanstjänster utöver propositionens förslag och att landet i övrigt tilldelas i det närmaste 400 nya polismanstjänster. Även om den tillsatta brottskommissionen skall pröva behovet av polispersonal är knappheten på polismän så uppenbar att utredningsresultatet ej bör avvaktas. För att främja rekryteringen bör dessutom en plan utarbetas för förstärkning av polisens resurser på , förslagsvis för den kommande treårsperioden. Polisens ställning i samhället Polisen skall i första hand vara en medborgarnas serviceorganisation. Detta förutsätter självfallet att kontakterna mellan polismännen och allmänheten blir ett naturligt inslag i vardagslivet. Vi har tidigare föreslagit att polisens fotpatrullering skulle utökas. avpatrulleras stora områden av bilburen polis. Detta har lett till en försämrad bevakning. Vi är medvetna om att en renodlad kvarterspolisorganisation är starkt personalkrävande. Förslaget att inrätta ett antal nya tjänster som stadsdelspoliser i är positivt, men organisationen bör utvecklas i riktning mot en verklig kvarterspolisorganisation, så snart möjligheter därtill ges. Landsbygdens berättigade krav på övervakning och service bör tillgodoses. Vi upprepar vårt krav att ett system med särskilda ansvarsområden för enskilda polismän prövas. Polis och andra rättsvårdande myndigheter måste känna att de har ansvariga politikers stöd för sin verksamhet. Stark kritik måste i detta sammanhang riktas mot bl. a. justitieministern. Gång på gång har i olika uttalanden brottsutvecklingen bagatelliserats, något som måste upplevas som nedsättande för de människor vilkas främsta uppgift går ut på att se till att gällande lagar respekteras. Vi finner det angeläget att understryka den stora vikt uttalanden och olika åtgärder från statsmakterna har i frågor som rör kampen mot brottsligheten. År har vi framställt krav på ersättning för personskada som polisman ådragit sig i tjänst. Ännu har problemet icke fått en tillfredsställande lösning. På grund av de stora och ökande risker som är förenade med polisyrket borde det vara självklart att polismän hålles skadeslösa vid i tjänsten uppkommen kroppsskada. Vi vidhåller kravet att ersättning för kroppsskada åsamkad under tjänsteutövning skall utgå till de polismän som drabbas. Ersättning för skada på grund av brott Moderata samlingspartiet har länge krävt att personer som åsamkas skada genom brott skall ersättas med allmänna medel. Dessa yrkanden blev till viss del bifallna genom den reform som genomfördes av riksdag, även om den är behäftad med väsentliga brister. Endast personskada skall kunna ersättas av allmänna medel och då endast vid socialt ömmande behov. Ersättning för s. k. ideell skada skall endast undantagsvis utgå. Egendoms- eller annan förmögenhetsskada ersätts över huvud taget ej. Staten är ansvarig för uppgiften att övervaka ordningen i samhället och måste bära också ett ekonomiskt ansvar gentemot medborgarna. Vi kan inte anse den lösning av frågan som riksdagsmajoriteten beslutat tillräcklig. Vi förordar i stället ett system som omfattar såvät person- som egendomsskada och där ersättning skall utgå i enlighet med vanliga skadeståndsrättsliga principer. Med hänsyn till frågans komplicerade natur föreslår vi att en utredning tillsättes. Frågan om allmänprevention eller individualprevention är av grundläggande betydelse vid en diskussion om påföljdssystem liksom för frågan om åtgärder inom det kriminalpolitiska området över huvud taget. Den enda forskning som bedrivs i vårt land är kriminologisk behandlingsforskning. Vi föreslår därför att kriminologisk forskning rörande olika brottspåföljders verkan igångsättes. Den angelägna reformering av kriminalvården som ägt rum har gått långsamt. Kriminalvårdsberedningen har inte haft som uppgift att beröra frågan om en utvärdering av olika behandlingsformer inom kriminalvården. Beredningens betänkande innehåller inga direkta förslag i detta avseende förutom en hänvisning till forskningen kring det s. k. och i viss mån till . Vi vill därför föreslå att ges i uppdrag att systematiskt utvärdera den verksamhet verket bedriver främst med avseende på återfallsfrekvensen inom respektive behandlingsform. En allvarlig brist är att kriminalvårdsberedningen enligt sina direktiv ej uttryckligen haft att närmare analysera den grundläggande frågan om kriminalvårdens syfte. Det allmänna talet om resocialisering och om olika behandlingsformer har lett tanken till att kriminalvården generellt sett enbart skulle syfta till vård och behandling i ordets vidaste bemärkelse. Detta har också lett till att alltför höga förväntningar ställs på kriminalvården, förväntningar som ej kunnat uppfyllas. Enligt vår mening har kriminalvården till syfte att icke blott åstadkomma samhällsanpassning utan också att fullfölja påföljdssystem och samhällets reaktion mot personer som begår brottsliga gärningar. Eftersom utgångspunkten för påföljdssystem är att individen har ansvar för sina gärningar måste kriminalvården syfta till att stärka individens ansvarskänsla. Mot bakgrunden härav är den oklarhet som på många håll råder rörande kriminalvårdens syfte beklaglig. För kriminalvårdens fortsatta verksamhet är det angeläget att denna brist på klara riktlinjer avhjälpes. Kriminalvårdsberedningen har presenterat ett omfattande program för vårdens organisation och utformning. I fråga om anstaltsvården har kriminalvårdsberedningen gett uttryck åt ett nytänkande, som vi i allt väsentligt kan instämma i. Vi finner förslagen till klienteldifferentiering värdefulla. Betänkandet anvisar dock inte i detalj efter vilka kriterier differentieringen skall göras. Vi vill understryka behovet av att här företas en samarbetning av de synpunkter som skall vara vägledande för anstaltsplacering inom kriminalvården och de bedömningar som görs vid domstol. Den föreslagna differentieringen får nämligen inte resultera i att domstolarnas beslut om påföljd i praktiken kommer att luckras upp genom beslut inom kriminalvården. På ett par punkter finner vi beredningens förslag till differentiering betänkliga. Beredningen föreslår att behandlingen av den som dömts för rattfylleri skall ske i riksanstalter och sålunda i regel på stort avstånd från hemorten. Eftersom en stor del av denna grupp klienter brottas med besvärliga sociala problem, är det uppenbart att placering på lokalanstalt är att föredra i ett stort antal fall. För flertalet inom denna grupp är stödåtgärder från frivården nödvändiga, och det torde då vara ändamålsenligt att dessa behandlingsåtgärder sätts in i samma skede som för det övriga s. k. normalklientelet. Vi kan inte heller helt acceptera kriminalvårdsberedningens tankegångar rörande sammanblandningen av ungdomsklienter med äldre intagna. Vi delar den uppfattning som bl. a. kommer till uttryck i ungdomsfängelsenämndens remissvar, nämligen att det kan vara olyckligt att blanda samman klienter med helt olika brottsbelastning. Skall ett avskaffande av specialräjongerna genomföras, yrkar vi sålunda bestämt på att de speciella ungdomsanstaltema bör bestå och att ungdomsklienterna även i fortsättningen i görligaste mån placeras tillsammans. Beredningen har enligt vår mening inte fäst tillbörlig vikt vid problemen rörande behandlingen av narkotikamissbrukare inom kriminalvården. Vi instämmer i förslaget att inrätta speciella vårdavdelningar på några riksanstalter för det mera belastade klientelet. Vi tror dock inte att den stora grupp som icke skulle kunna beredas plats på dylika avdelningar automatiskt kan föras över till samhällets övriga vårdinrättningar, dvs. i första hand sjukhus och psykiatriska kliniker. Dels torde resurserna för vård av detta slag vara utomordentligt bristfälliga rent generellt sett, dels kan det betvivlas att merparten av kriminalvård sklientelet skulle kunna vårdas i så öppna former. Vi föreslår därför att den arbetsgrupp för bekämpning av narkotikamissbruket som vi tidigare föreslagit i denna motion får till uppgift att snabbehandla den särskilda frågan om vården av narkomaner inom kriminalvården, så att förslag kan föreläggas redan innevarande års riksdag. Kriminalvårdsberedningen för i sitt betänkande ett allmänt resonemang om det önskvärda i ett vidgat permissionsbruk liksom övriga möjligheter för de intagnas kontakter med yttervärlden. Vi är självfallet positiva till att vården inom anstalt bedrivs under så öppna former som möjligt. Detta får dock inte innebära att kravet på nödvändiga skyddsåtgärder mot rymning, avvikande samt olika former av smuggling eftersättes. Det är därför viktigt med en differentierad tillämpning av bestämmelserna, med hänsyn till klientelets och brottets beskaffenhet. Vi kommer i anledning av det aviserade förslaget till ny behandlingslag att närmare precisera våra ståndpunkter i dessa frågor. 1 fråga om frivården följer kriminalvårdsberedningens förslag i stort tidigare inslagna vägar. Utvecklingen inom kriminalvården har inneburit en förskjutning från slutna till öppna vårdformer. Detta ligger helt i linje med den uppfattning moderata samlingspartiet gett uttryck åt. Det bör dock uppmärksammas att ju grövre brottsligheten blir, desto mer belastat blir kriminalvårdsklientelet inom såväl anstalterna som frivården, vilket i sig innebär en begränsning av möjligheterna att begagna öppna vårdformer. En stor del av frivårdsklientelet, särskilt i storstadsområdena, utgöres av utslagna, narkotikaskadade eller eljest mentalt störda personer, som ej får någon som helst behandling, därför att de ej efterfrågar sådan. Dom på skyddstillsyn med behandlingsföreskrift leder sällan till några behandlingsåtgärder bl. a. beroende på att olika myndigheter ofta har olika syn på vilka åtgärder som bör vidtagas för att föreskrifterna skall åtlydas. Den bristande överensstämmelsen mellan påföljdssystem och de sociala organens verkställighet av detsamma bör därför bli föremål för översyn. Om frivården skall få avsedd effekt, är det nödvändigt med en sådan resurstilldelning att tjänstemännen verkligen har en rimlig möjlighet att följa upp och övervaka varje individuellt fall. I detta hänseende föreligger avsevärda brister inte minst i storstadsområdena. Det förslag som kriminalvårdsberedningen framlägger tillgodoser självfallet inte helt de önskemål som kan ställas på en förstärkning av frivårdens resurser men får i dagens läge anses acceptabelt. Sammantaget återger det i statsverkspropositionen presenterade långsiktiga programmet för en reformering av kriminalvården ett värdefullt försök till nytänkande. Det bör emellertid understrykas att kriminalvården inte får betraktas som en fristående del av den brottsbekämpande verksamheten. Kriminalvården ingår som en integrerad del i samhällets totala åtgärder på detta område, och vi menar därför att en samlad översyn av dessa åtgärder bör ske kontinuerligt. Vi vill avslutningsvis framhålla att, lika väl som straffsatserna och behandlingen av skattebrottslingar skärpts, finns det i än högre grad anledning att för vissa andra brottstyper markera det nödvändiga i ett strikt påföljds- och behandlingssystem. Vissa inslag i den organiserade brottsligheten visar klart att det finns individer som icke ryggar för annat än hårda straff och stor risk för upptäckt. Det är samhällets uppgift att skydda medborgarna mot denna typ av brottslighet, och det är vår förhoppning att den tillsatta brottskommissionen kommer att ingående studera just denna sida av brottsligheten och också lägga fram förslag som syftar till bättre effekt när det gäller dess bekämpning. att inom det centrala rådet för brottsbekämpning bildas en särskild arbetsgrupp av parlamentariker och experter beträffande narkotikafrågan och att arbetsgruppen skall lägga fram förslag till en human och realistisk vårdpolitik, en organisation behandlingskedja för uppsökande verksamhet, vårdplatser för avgiftning, behandlingshem och familjevårdsenheter, ändrade statsbidragsbestämmelser så att alla seriösa behandlingsåtgärder uppmuntras, åtgärder för att åstadkomma nödvändig samordning och kontakt mellan sjukvårdande, socialvårdande och kriminalvårdande organ, anvisningar eller lagändringar som erfordras för att narkomaner tillhörande olika klientelkategorier skall få den mest adekvata vården, att statsbidrag införes till kommunalt anställda fältarbetare för deras uppsökande verksamhet och för eftervård, att det internationella samarbetet mot narkotika intensifieras och att samordningen av lagstiftningen på narkotikaområdet i fortsätter, att samhället snabbt ingriper mot unga lagöverträdare för att förhindra fortsatt kriminalitet och att därför någon form av kortvarigt frihetsberövande införes i strafflagstiftningen och att jourdomstolar inrättas i storstäderna, att får i uppdrag att göra sammanställningar och beräkningar över vad brottsligheten kostar den enskilde med utgångspunkt från polisens anmälningsrutiner, att 760 nya polismanstjänster och 300 tjänster för annan personal inrättas, att en plan utarbetas för förstärkning av polisens resurser för en kommande treårsperiod, låta ersättning för personskada som polisman ådragit sig i tjänsten utgå till samtliga polismän som drabbats, att ersättning för skada på grund av brott skall omfatta såväl personsom egendomsskada och utgå enligt vanliga skadeståndsrättsliga principer, bygga ut den kriminologiska forskningen för att möjliggöra en saklig diskussion kring olika behandlingsformers effektivitet liksom avvägningen mellan allmän- och individualprevention, att får i uppdrag att så långt möjligt systema tiskt utvärdera den verksamhet verket bedriver främst med avseende på återfallsfrekvensen inom respektive behandlingsform, att rattfyllerister så långt möjligt skall placeras på lokalanstalt, att de speciella ungdomsanstalterna bör bestå och att ungdomsklientelet även i fortsättningen i görligaste mån placeras tillsammans, ha en bättre överensstämmelse mellan påföljdssystem och de sociala organens verkställighetsåtgärder. En förutsättning för att den enskilda människan skall kunna finna sig till rätta i samhället och kunna göra en fullgod insats för sitt eget och det gemensammas bästa är att hon får inhämta en utbildning av god kvalitet. Vi vill i begreppet god kvalitet inte bara innefatta goda kunskaper och färdigheter utan även en god social fostran till arbetsdisciplin och förmåga till samverkan. Detta förutsätter en skola, som i sin undervisning är inriktad på att hos varje elev ta vara på och utveckla anlag, intresse och förmåga, en skola som sätter individen i centrum men som betonar hans roll i gemenskapen. Om dessa mål har länge rått enighet i svensk politik, och de har också varit utgångspunkten för de senaste decenniernas skolpolitiska reformer. har emllertid vissa tecken framkommit på att denna enighet kan sättas i fråga. Vissa inlägg, främst från socialdemokratiskt håll, har nämligen kunnat ge intrycket att det skulle råda en motsättning dels mellan undervisning och fostran, dels mellan individens och gemenskapens intresse. Enligt vår uppfattning bygger denna inställning på en felsyn. Skolans fostrande uppgift, att göra eleven till en god medlem av samhällsgemenskapen, måste bl. a. lösas genom att han bibringas faktiska kunskaper. Likaså är det en förutsättning för att en individ skall kunna känna lojalitet mot gemenskapen, att han inte på grund av något föregivet kollektivt krav hindras från att utvecklas efter sina egna förutsättningar. har det kommit att stå klart att man inte uppnått målet för skolreformerna. Det kan exempelvis om inte generellt påstås att denna gör eleverna kunniga och harmoniska. Vittnesmål om undermåliga kunskaper förekommer så gott som . Inte heller i fråga om den sociala fostran har motsvarat kvalitetskraven. Det kraftigt tilltagande skolket, de alltmer svårbemästrade disciplinproblemen, mobbingen och den sjunkande arbetsmoralen i klasserna visar att den svenska skolan inte har framgång i sin fostrande uppgift att göra eleverna till harmoniska människor. Det är inte osannolikt att åtminstone en del av förklaringen till detta ligger i att skolan inte med tillräcklig auktoritet i sin undervisning betonar och i sitt vardagsarbete upprätthåller det normsystem som gäller för samhället i övrigt. Vi syftar på så självklara ting som att lagar, förordningar och ordningsregler väl kan diskuteras och kritiseras, men att de, så länge de gäller, skall respekteras. Lika litet som på någon annan arbetsplats kan otillåten frånvaro accepteras av skolan. Ålagda arbetsuppgifter skall utföras. Utslag av bristande hänsyn mot arbetskamrater och arbetsledare får inte tolereras. har ett antal s. k. mastodontskolor uppförts. Detta har, vilket har bekräftats av ett flertal undersökningar, haft negativa konsekvenser för ordning, trivsel och effektivitet. De negativa sociala och pedagogiska effekterna av stordriftsindustrin i skolväsendet överstiger de kortsiktiga ekonomiska vinsterna. De skäl som tidigare åberopats för de stora skolorna på grundskolenivå, nämligen att ge eleven största valfrihet mellan olika högstadielinjer, kvarstår inte längre, sedan denna valfrihet genom den nya läroplanen, Lgr 69, i stort sett avskaffats. Den önskade integrationen i gymnasieskolan kan också uppnås utan att samtliga tänkbara linjer och kombinationer samlas under ett tak. Detta till trots projekteras och uppförs fortfarande dylika mastodontskolor, medan mindre skolor, som ur flera synpunkter är att föredra, läggs ned, det senare ofta under starkt motstånd från elever, lärare och föräldrar. Enligt vår mening talar starka skäl för ett stopp för planeringen av fler mastodontskolor. Vi anser också att man i det längsta bör undvika att lägga ned mindre skolor. Detta gäller såväl i glesbygden som i tätorterna. En av de viktigaste orsakerna till den bristande kvaliteten på resultat i fråga om undervisning och social fostran är de stora klasserna och undervisningsgrupperna. Lärarna hinner helt enkelt inte hjälpa alla elever till rätta. I systemet med de sammanhållna klasserna har det blivit yttergrupperna, de bästa och de svagaste eleverna, som missgynnats mest. En undersökning visar att inte av lärarna på högstadiet anser det omöjligt att på ett tillfredsställande sätt individualisera sin undervisning. Förutsättningen för att en verklig individualisering skulle komma till stånd, nämligen att undervisningsgrupperna inte blir för stora, har inte uppfyllts. Det har varit en medveten strävan från sida att hålla ett högt elevantal. En generell minskning av elevantalet i grupperna skulle utan tvivel minska många svårigheter. En sådan reform är dock förenad med stora kostnader, för vilka resurser inte finns. Däremot bör man enligt vår mening inrikta sig på att successivt minska elevantalet i klasserna i takt med den minskning av årsgruppernas storlek som hänger samman med befolkningsutvecklingen. Om antalet klasser i skolväsendet i stort sett hålles , kommer elevantalet i varje klass automatiskt Man bör vidare genast göra det möjligt för skolstyrelser och skolledare att, i ett mera flexibelt system än det nuvarande, variera klassernas storlek. Det är exempelvis mycket troligt att en minskning av vissa klassers storlek leder till en minskning i samma skola av utgifterna för specialundervisning och elevvård. En sådan flexibilitet bör, enligt vår mening, över huvud taget gälla för utnyttjandet av de medel som är avsedda för elevvård i olika former. Vi hälsar därför med tillfredsställelse att bl. a. av oss förut framförda förslag nu har lett till en försöksverksamhet med en sådan organisation av elevvård och specialundervisning att utnyttjandet av resurserna kan anpassas på bästa sätt efter de lokala förhållandena och inte vara låst av in i detalj styrande regler om elevvårdspersonal, specialundervisningens organisation och volym etc. Till oron och vantrivseln i skolan har också avskaffandet av klassrummen bidragit. Dessa har i stor utsträckning ersatts av ämnesrum, mellan vilka eleverna ambulerar under skoldagen. Skolmedicinsk expertis har påpekat det olämpliga i att tvinga skolbarn att bära med sig sina skolböcker. Än viktigare är det förhållandet att det nuvarande systemet berövat eleverna den hemkänsla som ett eget klassrum ger. På sina håll har klassrummen ersatts av jättelika undervisningslokaler där t. o. m. över hundra elever arbetar i olika grupper och med olika lärare. Erfarenheterna av detta s. k. samskapssystem är inte goda beträffande vare sig ordning, trivsel eller effektivitet. Det är enligt vår mening nödvändigt att eftersträva en återgång till klassrumssystemet i . Den sittande utredningen om skolans inre arbete () bör erhålla uppdrag att klarlägga hur detta skall kunna genomföras inom oförändrade kostnadsramar. Ansvaret för barnens uppfostran vilar enligt svensk lagstiftning och svenskt rättsmedvetande ytterst på föräldrarna. Deras inflytande har dock successivt minskat. Det har från socialdemokratiskt håll antytts att föräldrarnas ansvar kan behöva övertas av samhället. Sådana tankegångar avvisas av oss. Aktiva åtgärder bör i stället sättas in för att stärka föräldrarnas inflytande. Skolornas samarbete med hemmen måste intensifieras. Samverkan i skolan blir för föräldrarnas del bara skendemokrati, när de inte har något reellt inflytande över skolarbetets utformning. Samhället har ansvar för allas utbildning. Detta bör dock inte utesluta friheten för eleven eller dennes föräldrar att välja en annan skolform än den reguljära. Det ansvar för skolväsendet som samhället har bör medföra att skolor utanför det allmänna skolväsendet genom stöd och uppmuntran ges goda arbetsmöjligheter. Knappast något annat demokratiskt land kan uppvisa ett skolmonopol motsvarande det svenska. Av årets statsverksproposition framgår regeringens avsikt att utplåna den ytterst begränsade återstående enskilda sektorn inom utbildningsväsendet. I praktiken innebär detta att man åsidosätter internationella konventioner om föräldrars rätt att välja andra läroanstalter för sina barn än de som drivs av offentliga myndigheter. I ett uppmärksammat fall har emellertid regeringen tvingats till reträtt i fråga om sina ansträngningar att monopolisera skolundervisningen. Ett kristet samfund har genom sin anmälan av den till , där fällande utslag kunde emotses, nödgat regeringen att frångå sin tidigare vägran att medge samfundsmedlemmarna rätt att ersätta den av det allmänna skolväsendet meddelade religionsundervisningen med en av samfundet anordnad undervisning. Givetvis måste denna utgång av ärendet få prejudicerande betydelse för behandlingen av framtida likartade framställningar till regeringen. Valfrihet för målsmän och elever är inte bara en grundläggande princip i ett demokratiskt samhälle utan möjliggör konkurrens mellan olika skolor, en konkurrens som gagnar hela utbildningsväsendets fortsatta utveckling. För att den formella rätten att välja skola också skall bli reell krävs dock ett stöd från samhället, som gör det möjligt för elever och föräldrar att utan stora ekonomiska uppoffringar träffa ett fritt val. Varje elev som går i skola i bör enligt vår mening i princip ha samma ekonomiska stöd från samhället. Statliga och kommunala bidrag till driften av grundskolor och gymnasieskolor bör därför göras oberoende av skolans huvudmannaskap. De senaste årtiondenas skolreformer har varit ensidigt inriktade på teoretisk utbildning. Både inom och de frivilliga skolformerna har de praktiska linjerna utarmats. Resultatet har bl. a. blivit en utbredd otrivsel bland sådana elever som saknar läggning och intresse för teoretiska studier. har fördomar om olika utbildningsvägars status vållat obalans inom skolväsendet och därigenom också på arbetsmarknaden.