mot · FW024 · 1973-01-10 00:00:00 — Att arbetsformer är i behov av en översyn och en grundlig revidering torde vara svårt att bestrida särskilt mot bakgrunden av den erfarenhet höstsessionen 1972 bidragit med. Behandlingen av riksdagsårets sannolikt mest omfattande och betydande lagförslag till ett antal av fyra koncentrerades till höstsessionens . Ansvaret härför är regeringens, men oformligheter av detta slag borde kunna undvikas genom ett kraftfullare ingripande från egen sida. Det förefaller en kritisk iakttagare något parodiskt när anslår två och en del nattimmar åt en debatt om vilken alla vet att den inte kommer att förändra något av vad vederbörande utskott kommit fram till. Inte en stavelse ändrades efter nära trettio timmars överläggning. Detta är en skendebatt, debatt för debattens egen skull, och man har anledning fråga sig om .egenvärdet är så betydande, att det inte skulle vara befogat att söka vidtaga någon förändring. Det är en generell iakttagelse att det beslut som fattats i utskotten står sig i kammaren. Det är mig obekant om det finns något statistiskt material som styrker detta konstaterande en sådan statistik bör skaffas fram. Genom den närmast sterila partibundenheten i den svenska är det partirepresentanternas ställningstaganden i utskotten som blir helt bestämmande för beslutsfattandet i kammaren. Man kan verkligen allvarligt ifrågasätta rimligheten i att trehundrafemtio ledamöter till huvudsaklig uppgift skall ha att konfirmera vad femton har kommit fram till. En mycket kraftig reducering av antalet riksdagsledamöter är givetvis fullt möjlig att genomföra utan minsta men för demokratin och arbetets behöriga fortgång en sådan minskning skulle tvärtom betyda vinster och fördelar för båda. Resultatet skulle bli smidigare arbetsformer, mindre tidspress och förbättrade möjligheter för ledamöterna att upprätthålla kontakten med livet utanför . En förutsättning för vettigare arbetsformer i riksdagsarbetet är en reducering av antalet ledamöter, förslagsvis till högst etthundrasjuttiofem. Sedan systemet med suppleanter för frånvarande ledamöter införts ter sig en dylik minskning ytterligare befogad. Enär såsom tidigare påpekats utskottens hemställan regelmässigt blir kammarens beslut borde det kunna övervägas om det är nödvändigt och meningsfyllt att samtliga utskottsutlåtanden blir föremål för överläggning i kammaren. Genom att utskottsutlåtandena är offentliga kan ur dessa inhämtas hur de enskilda partiernas representanter ställt sig i den fråga som behandlats. Skilda metoder när det gäller att dämma upp strömmen av utskottsutlåtanden till kammaren kan övervägas: ett samstämmigt utskott kan besluta att utlåtandet inte skall gå vidare, enhälliga ställningstaganden i utskotten då reservation sålunda inte avgivits medför att beslutet är definitivt bindande för , talmanskonferensen äger bestämma i frågan osv. Det bör här anmärkas att det givetvis är ett livsvillkor för ett på demokratins principer uppbyggt parlament att envar ledamot har en som sådan oinskränkt rätt att yttra sig i och om varje fråga som kan komma under handläggning. Denna möjlighet står öppen genom instituten interpellation och enkel fråga. Kännetecknande för oformligheten i riksdagsarbetet är den ojämna belastningen med få och korta sammanträden under januarimars och långa sessioner och kvällsplena aprilmaj och också novemberdecember. Tiden januarimars borde kunna utnyttjas bättre och en utjämning därigenom komma till stånd. Möjligen skulle detta kunna uppnås genom en allmän motionstid vid höstsessionens början som en motsvarighet till den givetvis alltjämt bestående allmänna motionstiden . En uppdelning av motionsfloden i två skilda utlopp skulle kunna medföra en jämnare tillströmning av utskottsutlåtanden särskilt under vårsessionens hela tidrymd. Att det monotona innantillläsandet från manuskript är ägnat att både förlänga och försämra debatterna är sannolikt allmänt erkänt. Försök med manuskriptfria överläggningar bör göras. De tomma bänkraderna i kammaren under pågående överläggning är utan tvivel ett problem som inte kan viftas bort med hänvisning till att ledamöterna sitter på sina rum med örat vid radioapparaten. Detta har kommit att bli en fråga om och riksdagsledamöternas anseende ute i landet. Det är en inte oviktig fråga i ett demokratiskt land. För den oinvigde måste det göra ett besynnerligt intryck att iaktta hurusom talare efter talare med inlevelse och ibland frenesi söker övertyga ett tiotal kammarledamöter med hela tyngden av sina utomordentligt tungt vägande argument varpå det hela upplöses i att, sedan voteringssignalen kallat till samling, det framställda yrkandet voteras ned av en kompakt majoritet som inte åhört argumenteringen. Ingen kan begära att allmänheten skall kunna finna detta vara en rationell och förnuftig sammanträdesordning. Det borde inte vara ogörligt att åstadkomma att sammanträden bleve mera schemabundna och bringades till större likhet med gängse arbetstidsförläggning. Det skulle vara tillfredsställande om man kunde nå fram till ett system med regelbundna arbetstider från nio till tolv och från tretton till sjutton och med något som närmade sig närvaroplikt. Möjligen bör införas en rätt för talmannen att avbryta sammanträdet om inte ett visst antal ledamöter är närvarande i kammaren. Med åberopande av vad jag ovan anfört hemställer jag att måtte besluta att frågan om arbetsformer göres till föremål för en allomfattande utredning genom en av talmanskonferensen utsedd parlamentariskt sammansatt kommitté med förslagsvis femton ledamöter med uppgift att till prövning ta upp samtliga i denna motion framförda förslag.