mot · FW021977 · 1973-05-02 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:115 med förslag till åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. Propositionens förslag är i allt väsentligt en karbonkopia av det hastverk som brottskommissionen, tillsatt , framlade i ett 169-sidigt betänkande, daterat , under beteckningen Åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. I ett upprop med bred förankring i socialpolitiskt arbetande organisationer, som har daglig kontakt med sociala problem, vädjades till statsministern om att brottskommissionens förslag inte måtte föranleda några åtgärder innan en överarbetning har skett. Uppropet var undertecknat av ordförandena för , Föreningen , arbetarnas nykterhetsförbund, , åt läkemedelsmissbrukare, , och . I uppropet gjordes bl. a. följande kritik av brottskommissionens betänkande: Mot bakgrund av tillgänglig kunskap om uppkomst och behandling av sociala avvikelser i det högindustrialiserade samhället framstår brottskommissionens prioriteringar som olyckliga och passiva eftergifter åt den tillfälliga opinion, som mot vetenskapligt underbyggda insikter ensidigt hävdar att lag och ordning kan lösa komplicerade sociala problem. Dessa eftergifter är olyckliga från flera synpunkter. De bidrar till att konservera fördomar om sociala avvikelsers uppkomst och behandling. De förstärker den ensidiga repressiva uppmärksamhet som traditionellt ägnas de brottstyper, som begås av speciellt utsatta grupper. Men framför allt har förslaget som helhet en inriktning och utformning, som på kort sikt endast ger ytliga effekter och på medverkar till att dra uppmärksamheten och resurserna ifrån de allvarliga grundproblemen. Härtill kommer att förslaget grundas på en auktoritär och repressiv människosyn. Vi vill understryka den otrygghet, de skador och lidanden som brottsligheten i sin egenskap av social avvikelse orsakar. Som organisationer arbetar vi med att minska och förebygga dessa problem. Vi vill hävda att brottsligheten totalt sett inte visar några utvecklingstendenser som motiverar förhastade eller ensidiga åtgärder. Vi kräver också på kort sikt konstruktiva åtgärder: Ökade resurser till den förebyggande socialvården. Speciella åtgärder mot ungdomsarbetslösheten. Förbättrade fritidsmiljöer och miljöer. En grundläggande utgångspunkt för brottsbekämpningen bör vara en väl genomtänkt analys av orsakerna till brott. domineras ofta debatten av kortsiktiga angrepp riktade mot brotten enbart som symtom mindre intresse och energi ägnas att söka finna orsaker till brottsutvecklingens art och omfattning. Brottsligheten bör väsentligen ses som ett utslag av brister och orättvisor i det kapitalistiska samhällssystemet. Problemet löses inte genom flera polisiära insatser och kraftfullare tag, typ omhändertagande. Arbetslösheten som i hög grad drabbar ungdomen är orsakad av att ett fåtal finansfamiljer behärskar produktion och naturtillgångar. Högsta möjliga vinst är ledstjärnan för dessa ekonomiska krafter. Samma är förhållandet när det gäller arbetsmiljön, utslagningsprocessen av människor från produktionen av kapitalet klassade som inte längre lönsamma. Det är avskaffandet av ett sådant samhällssystem som bör vara det primära i arbetet för att komma till rätta med sociala avvikelser. Men även under kapitalismen kan åtgärder vidtas som till viss del kan hindra brottslighet. Detta kan ske genom kraftig satsning inom den sociala sektorn. Socialarbetarna utgör en viktig faktor i detta arbete. Vi anser i likhet med ovan anförda organisationer att förslaget till åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen måste överarbetas enligt de förslag som dels framförts i motionen, dels från nämnda organisationer. Verkligheten är nämligen inte så beskaffad som brottskommissionens betänkande och propositionen gör gällande när de, för att möta de väntade invändningarna, inledningsvis konstaterar att en effektiv brottsförebyggande verksamhet i betydande utsträckning är en fråga om generella sociala, kulturella och andra åtgärder, som ligger utanför det kriminalpolitiska området, men att man vid sidan av det nödvändiga reformarbetet eller t. o. m. före detta kan och måste genomföra en repressiv politik. Verkligheten är sådan att en repressiv politik kan försvåra eller omöjliggöra den brottsförebyggande verksamheten, inklusive åtgärder för att minska återfallsbrottsligheten, dvs. förbättra de dömdas möjligheter till social anpassning. Beträffande den samtjänstgöring mellan polis och socialarbetare, som brottskommissionen förutsätter vara nödvändig i mera organiserad form än och som också propositionen anbefaller, görs i uppropet kommentaren att en gränsdragning börjat utformas mellan socialarbetarens och polisens yrkesroller, som i princip innebär att samverkan mellan dessa kategorier på fältet i sig innebär en ofruktbar målkonflikt. Detta hindrar inte att företrädare för polisen på samma villkor som andra grupper bör vara med i utformningen av de nya aktivitetsformerna. En klar gränsdragning i det direkta fältarbetet bör dock dragas. förslag däremot bygger på denna målkonflikt och går därmed emot hittillsvarande erfarenheter och direkt emot de intentioner inom socialvårdens måldebatt som på en mängd olika områden tar sig allt konkretare uttryck. Att konstatera detta innebär inte att man ifrågasätter att polisen har viktiga sociala funktioner att fylla och att ett samarbete mellan socialvårdens olika organ och polisen är önskvärt och nödvändigt. Ett sådant samarbete har väl alltid förekommit och förekommer kanske nu mera . Men varken polisen eller socialvården kan ha något intresse av att rollerna sammanblandas och gränserna suddas ut. För att socialarbetare, psykologer, läkare och andra funktionärer inom socialvården skall kunna vinna och behålla sina klienters förtroende, en nödvändig förutsättning för att nå avsedda positiva resultat, har de haft och måste ha vittgående befogenheter att skilja mellan vad som är meddelat i förtrolighet och vad som kan och måste rapporteras. Det är ingen tillfällighet att detta sedan urminnes tider varit inte bara en befogenhet utan därtill en skyldighet för läkarna, såsom en okränkbar del av denna kårs yrkesetik. Motsvarande gäller, om än inte fastslaget och erkänt i samma utsträckning för samtliga grupper, även för socialarbetare, psykologer och andra funktionärer inom socialvården. Polisen måste däremot i regel genom sin funktion och kanske framför allt på grund av sina intruktioner förfara annorlunda. Förslaget till Lag om tillfälligt omhändertagande hör till de mest tvivelaktiga inslagen i propositionspaketet. Polisen har redan i kraft av polisinstruktionen de nödvändiga befogenheterna att upprätthålla allmän ordning och att göra de tillfälliga omhändertaganden som krävs härför. Att skapa en särskild lag om tillfälliga omhändertaganden är därför varken erforderligt eller önskvärt. Om praxis varit ojämn, räcker det med att göra de preciseringar av polisinstruktionen och exempelvis barnavårdslagen som kan bidra till en formell anpassning till den praxis som visat sig vara ändamålsenlig. Lagförslagets 3 § lyder: Den som genom sitt uppträdande stör allmän ordning eller utgör omedelbar fara för denna skall omhändertagas av polisman, om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen. Sådant omhändertagande skall ske även när det fordras för att avvärja straffbelagd gärning. Denna paragraf svarar mot gällande polisinstruktion. Det allvarliga i det nya lagförslaget är att denna 3 § skall utgöra kriteriet för en utredning om personliga förhållanden i överensstämmelse med andra stycket i 6 §, som lyder: Har omhändertagandet skett med stöd av 3 §, skall utredning göras beträffande den omhändertagnes personliga levnadsförhållanden i den mån behov av sådan utredning kan antagas föreligga. Utredningen skall om möjligt (vår kursivering) göras av företrädare för social myndighet. Avsikten med utredningen skall vara att utröna, om den omhändertagne är i trängande behov av hjälp eller stöd från samhällets sida. Vid ett flyktigt och ytligt betraktande kan dessa formuleringar verka oskyldiga och t. o. m. förnuftiga. Men skall ett uppträdande, som stör allmän ordning, vara skäl nog för att sätta i gång en utredning? Vad är störande av allmän ordning? Det är alltför väl känt att även en rad beteenden, som i andra länder med andra kulturmönster betraktas som enbart normala yttringar av glädje, sorg, irritation osv., betraktas som i hög grad opassande och därmed störande om de kommer till uttryck på en offentlig plats eller på ett kollektivt trafikmedel i . För många människor blir den aktuella lagen en mycket allvarlig angelägenhet: Den ger polisen möjlighet att ingripa mot den som på något sätt uppträder avvikande. Den ger konsekvenser för den man ingriper mot. Vem är han? Var bor han? Var arbetar han? Man tar reda på om han är efterspanad för brott men också om han är villkorligt frigiven eller har skyddstillsyn eller är försöksutskriven från mentalsjukhus. Om inte ingripandet och utredningen föranleder att frihetsperioden avbryts, blir det en prickning som finns noterad till nästa gång något inträffar. En särskilt utsatt grupp är utlänningar. Enbart den omständigheten att de blir gripna kan ge anledning till utvisning eller till att deras ansökningar om medborgarskap äventyras eller för alltid. Den viktigaste invändningen är dock att lagen om tillfälligt omhändertagande är riktad mot de avvikande och underprivilegierade. Den djupa konflikten mellan dem som har och dem som inte har, mellan dem som lyckats hålla näsan över vattnet i socialt hänseende och dem som är utslagna eller håller på att bli utslagna kommer inte bara att förbli som den är den kommer att fördjupas ytterligare. En av brottskommissionens experter har i ett tidningsuttalande sagt att de som kritiserat förslaget om ett omhändertagande i högst (8 §) egentligen borde vara glada, eftersom det nu inte finns någon bestämmelse om hur omhändertagandet får vara. Av uppgifter från tio polisdistrikt, som refererats i propositionen, framgår dock att genomsnittstiden för sammanlagt 5 467 omhändertaganden enligt 17 § polisinstruktionen (som gäller den som stör ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna) uppgick . När det gäller misstanke för brott kan polisen enligt kvarhålla den som inte är anhållen eller häktad högst för förhör. Men de i det aktuella lagförslaget avser inte sådana personer. Här finns ingen grundad anledning till misstanke om brott. Här finns bara, för att uttrycka det enkelt, en ful uppsyn. Man får en poliskontroll som är helt beroende av vad polisen uppfattar som störande för ordningen. Behövs flera poliser? Vi tror att det finns ett starkt stöd i folkopinionen för åtgärder som syftar till att beivra och så långt möjligt förebygga den grova brottsligheten. Till en relativt liten del ägnas propositionen åt den grova våldsbrottslighet, som förekommer och som i fråga om vissa typer, särskilt väpnade rån mot , visat en allvarlig tendens till ökning . uppgick antalet anmälda fall av mord och dråp eller försök till sådana brott till 200, antalet fall av grov misshandel till omkring 800 och antalet fall av väpnade rån mot till 98. Vad de senare beträffar visade emellertid brottskommissionen att den nuvarande bristen på lämpliga skyddsanordningar i penninginrättningarnas lokaler i alla händelser gjort denna typ av brott lätt genomförbara och att rekommendationer om bättre skyddsanordningar alltför ofta lämnats obeaktade. Men det har länge varit ett välgrundat klagomål från polisen att en orimligt stor del av den insatta personalen tvingats syssla med förseelser av relativt bagatellartad karaktär och att det därför inte gått att ägna tillräcklig uppmärksamhet åt den grova brottsligheten. Genom att de framlagda förslagen lägger tonvikten på ordningsstörningar av mer eller mindre diffus karaktär, kommer den situation som råder att permanentas eller att förvärras ytterligare, även om polismakten utrustas med de föreslagna 1 200 nya tjänsterna för egentlig polisiär verksamhet. Fler polismän än nu måste avdelas för småförseelserna eller lag och ordning i största allmänhet, och möjligheten att beivra och förebygga den grova brottsligheten kommer inte att bli mycket större än . Man måste vända sig mot den helt snedvridna resursfördelningen som innebär att man avser att satsa mindre än tiondelen av den föreslagna anslagssumman till brottsförebyggande åtgärder på det socialpolitiska fältet, medan den helt övervägande delen går till ökade anslag till polisens verksamhet. Med hänvisning till vad som här anförts hemställer vi 1. att hos regeringen måtte begära förnyad bearbetning av det problem som brottsligheten utgör som social avvikelse, 2. att måtte besluta att avslå förslaget till lag om tillfälligt omhändertagande, 3. att måtte besluta att avslå förslaget om riktlinjer för förstärkningarna till polisväsendet under budgetåren 1974/75 och 1975/76, samt 4. att , med avslag på förslagen i propositionen 1973:115, godkänner vad som yrkats i propositionen 1973: 1 under andra huvudtiteln punkterna Bl, B 2, B 3, B 6 och B 7. (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i (vpk) (vpk)