mot · FW021470 · 1973-01-26 00:00:00 — Om vi skall uppnå större stabilitet i samhällsekonomin och skapa utrymme för ett lugnt och välplanerat reformarbete, krävs en ny ekonomisk politik och en väsentligt utvecklad näringspolitik. Avgörande för löntagarnas trygghet och den ekonomiska tillväxten är att det svenska näringslivet ges förutsättningar för en mer dynamisk utveckling. Centralisering eller spridning av makt och ansvar Svårigheterna i ekonomin sammanhänger efter vårt synsätt i inte så ringa grad med den alltmer centralistiska näringspolitik socialdemokratin utvecklat . Den bygger i hög grad på tanken att olika slags centrala organ i ökad utsträckning skall ta ansvar för beslut som gäller enskilda företag eller branscher. Dessa centrala organ förutsätts då ha en bred överblick, som skall möjliggöra satsningar på särskilt utvecklingsbara, framtidsinriktade industrier, som de tänkes göra mer allmänna samhällsekonomiska bedömningar. Dessa tankegångar återfinns i den näringspolitiska rapport som antagits av den socialdemokratiska partikongressen. Här understryks att samhällets planering måste utvecklas och att den måste innefatta övervägande åtgärder i fråga om näringslivets utveckling. Dessa överväganden skall då givetvis samordnas med den offentliga sektorn. Man skall, enligt rapporten, lägga upp ett bredare informationsunderlag för de statliga organen, så att avvägningar och prioriteringar mellan olika branscher kan göras när det gäller fördelningen av resurserna. På kort sikt skall man skapa en branschplanering och på en övergripande näringspolitisk planering. Industrins investeringar skall där styras av samhället och i första hand ta sikte på de investeringar som är avgörande för den totala utvecklingen såväl branschmässigt som regionalt. Den faktiska politiken har i viss utsträckning präglats av liknande tankegångar. Särskilt utvecklades en omfattande näringspolitisk aktivitet, främst genom en kraftig expansion av den statliga företagssektorn som enligt planerna avsågs ge statsmakterna ett mer markerat inflytande i näringslivet. Dessa företag skulle, enligt flitiga uttalanden av bl. a. dåvarande industriministern , fungera som en pådrivande grupp gentemot det privata näringslivet, underlätta strukturrationaliseringen och skapa nya sysselsättningstillfällen. De skulle också utgöra mönster i fråga om företagsdemokratin och förutsågs, på något vagt sätt, fästa större vikt vid samhällsekonomiska bedömningar än enskilda eller kooperativa företag. Utvecklingen inom den statliga företagsgruppen är ofrånkomligen av betydelse för det förtroende som vår näringspolitik kan väcka, deklarerade 1969. Inrättandet av Investeringsbanken och det statliga utvecklingsbolaget m. m. var led i samma politik. Regeringen synes nu benägen att vilja skärpa det centrala greppet om näringslivets utveckling. Nya steg tas från biandekonomin in i sammanblandningsekonomin, där politikerna bygger in sig själva i det system de borde sköta utifrån. Förslaget om att ge AP-fonderna rätt till aktieköp måste ses i detta perspektiv. Denna fråga kommenterades av finansministern på den socialdemokratiska partikongressen i samband med att han, med hänvisning till det kommande valet, avvärjde ett förslag om banksocialisering. a. till den näringspolitiska rapporten i vilken det talas om behovet av samlad överblick och gradvis starkare grepp över näringslivets utbyggnad. De institutionella formerna för att ernå önskad kreditpolitik förändras från tid till annan. Därom vittnar hela utvecklingen . har AP-fonderna vuxit ut till den dominerande faktorn på kapitalmarknaden. står vi inför uppgiften att via fondema skaffa samhället direkt inflytande i företagen. Statens investeringsbank har blivit en betydelsefull faktor i industrins kreditgivning. emissionskontroll möjliggör en styrning av kapitalmarknadens tillgångar efter medvetna planer och överväganden. Vi har säkerligen inte sett slutet på denna utveckling som innebär ett gradvis starkare element av samhällets inflytande över kapital- och penningmarknad. Det bör dock understrykas att denna omvandlingsprocess ägt mm utan ostentativa utspel och omfattande politiska meningsbrytningar. Partistyrelsen har den uppfattningen att det är en klar politisk fördel att så sker även i fortsättningen. Politiken på detta känsliga område bör i ordets rätta bemärkelse vara en resultatpolitik, och således baseras på de ingripanden som framstår som lämpliga och nödvändiga. Från dessa pragmatiska utgångspunkter bör frågan om affärsbankernas funktion i vår ekonomi behandlas. Den vägen leder säkrare till målet samhällskontroll över kapitalet utan de störningar i ekonomins funktioner som en ren banksocialisering i vårt land skulle innebära. Från dessa utgångspunkter är självfallet förslaget om aktieköp fullt konsekvent. Vi har erfarenhet av denna alltmer centralistiska socialdemokratiska näringspolitik. Resultaten har inte varit lysande. Statsföretagen har förvisso inte blivit de offensiva spjutspetsar eller allmänna föredömen som tanken var. I många fall har de blivit dyrbara fiaskon. Investeringsbanken har gjort många nyttiga insatser men har inte med få undantag koncentrerat sig på stora framtidsinriktade projekt. Utvecklingsbolaget har heller inte levt upp till de höga målen. Och framför allt: hela den selektiva och på detaljdirigering inriktade politiken har grundligt misslyckats i sin uppgift att trygga sysselsättningen och skapa resurser för reformer. De statliga insatserna har alltmer kommit att koncentreras på stödjande insatser i efterhand. Sådana kan behövas men vad nu också behövs är en förebyggande politik som skapar goda förutsättningar för offensiva satsningar. Vi vänder oss mot den socialdemokratiska politiken. Vi tror inte att den väldiga beslutskoncentration socialdemokratin här söker skapa är till gagn för vare sig demokratins fördjupning eller ekonomins utveckling. De vittomfattande planer som man enligt de socialdemokratiska näringsteoretikerna skall lägga till grund för beslut rörande enskilda företag kommer i praktiken att bli så diffusa och arbeta med så många målvariabler att besluten blir godtyckliga. Systemet kommer att lämna ett betydande utrymme för politiskt-administrativt myglande. Det är heller inte särskilt övertygande när man som i den socialdemokratiska rapporten - försäkrar att vad man vill åstadkomma är en decentraliserad planhushållning, där statsmakternas beslut inskränker sig till de betydelsefullaste investeringarna. Liknande försäkringar har avgivits av förespråkare för socialistiska planekonomier, men i praktiken driver just bristen på klara beslutskriterier liksom marknadens försvagning fram centrala beslut och koncentration av makten till toppen. Allteftersom regleringarna och de centrala besluten blir allt viktigare ökar också informationsproblemen. De som skall fatta beslut i toppen av pyramiden kan inte ha samma kännedom om marknader och förutsättningar som de enskilda företagen har. Därmed ökar riskerna för ineffektivitet också när det gäller de olika sociala mål man vill uppnå. Enligt vår mening bör man således satsa på en socialliberal ramhushållning, där man satsar på stimulanser och spritt ansvarstagande inom de ramar statsmakterna drar upp. I partiprogram har detta uttryckts på följande sätt: Det marknadsekonomiska systemet främjar människans uppfinningsrikedom, fria initiativ och framåtsträvan. Det bygger på fri prisbildning, konkurrens och fritt konsumtionsval och ger goda möjligheter till decentralisering av ekonomiska beslut. Men detta uppnås inte automatiskt. Det marknadsekonomiska systemet har mekanismer som, om de fritt får verka, kan medföra privat maktkoncentration, hård exploatering av miljön och ekonomiska klyftor. Genom politiska beslut fastlägges hur marknadsekonomin skall fungera så att detta undvikes och viktiga välfärdsmål främjas. Dessa beslut gäller i första hand de ramar inom vilka företag och hushåll kan fatta självständiga beslut. Denna generella styrning av ekonomin måste kompletteras med insatser av selektivt slag. Denna socialliberala ramhushållning är inget oföränderligt system. De statliga insatserna måste förändras och utvecklas i takt med ekonomins förändringar. Den moderna ekonomins komplexitet och det starka internationella beroendet nödvändiggör omfattande statliga insatser, också av selektivt slag. Konjunkturpolitiken kan, för att ta ett exempel, inte enbart bedrivas med generella medel. Även under högkonjunkturer finns niseher i ekonomin med lågkonjunkturens karakteristiska drag, något som kräver specialinsatser. Detsamma gäller näringspolitiken. Den bör till sin natur vara mer långsiktig än konjunkturpolitiken och principiellt syfta till att få marknaden att fungera bättre (marknadskonforma insatser). Men den har självfallet också andra sociala mål som kräver ingripanden på tvärs mot marknaden. Denna komplexitet återspeglas bl. a. i arbetsmarknads- och regionalpolitiken. Arbetsmarknadspolitiken skall sålunda underlätta människors rörlighet på arbetsmarknaden, vilket är av avgörande betydelse för den fulla sysselsättningen och ett dynamiskt näringsliv. Den skall hjälpa dem som blivit arbetslösa och vidare utnyttjas som ett konjunkturpolitiskt medel. Men den skall slutligen utnyttjas för att åstadkomma en social utjämning och därför särskilt stödja de svaga grupperna på arbetsmarknaden. På samma sätt är regionalpolitiken en viktig förutsättning för god hushållning med landets resurser och för att man i görligaste mån skall undvika framtvingade omflyttningar av människor som medför individuella problem och misshushållning med samhällskapital. Balans skall eftersträvas i den ekonomiska utvecklingen i landets olika regioner, och det ligger i sakens natur att dessa ingripanden måste bli ingrepp i marknadens sätt att fungera. Detta kräver betydande statliga insatser inom ramen för en fastlagd regionalpolitisk planering. Vi hänvisar i vad gäller arbetsmarknads- och regionalpolitiken till särskilda motioner. Andra viktiga åtgärder, som har näringspolitisk betydelse, gäller energi-, transport- och forskningspolitiken. Vi hänvisar även här till andra motioner som väckts till årets riksdag. Grundläggande för insatser av här endast antydd art är att de mer bör ge incitament än direktiv. Därigenom förbättras betingelserna för en långsiktig spontan tillväxt av näringslivet. En självklar utgångspunkt för det socialliberala betraktelsesättet är att man skall ställa sociala krav på företagens verksamhet och att dessa krav är föränderliga. Statsmakterna skall genom ramlagstiftning inte bara tillse att marknaden fungerar utan också stödja och fördjupa löntagarnas och konsumenternas ställning och inflytande. På samma sätt har statsmakterna och kommunerna - ett givet och övergripande ansvar för skyddet för miljön. Genom lagstiftning t. ex. i form av förbud eller krav på avgifter anpassas de marknadsekonomiska ramarna till miljöskyddets krav. De sociala kraven gäller också löntagarnas rätt till medbestämmande i arbetslivet. Löntagarnas medbestämmande motverkar maktkoncentration, skapar ökad jämlikhet och ger löntagarna möjligheter att med kraft hävda arbetslivets sociala mål. Denna spridning av makt och ansvar är grundläggande för det socialliberala synsättet. och kanske mest påtagligt har utvecklingen tenderat mot ökad företagskoncentration, framför allt i produktionsledet. Enligt de undersökningar som utförts av koncentrationsutredningen och av statens pris- och kartellnämnd (SPK), förelåg en- eller fåföretagsdominans i mer än hälften av de undersökta varugrupperna. En balanserande faktor har dock varit den skärpta konkurrensen i detaljhandelsledet. Fåtalskonkurrensens problem är emellertid inte lättlöst. Målet måste vara att så långt som möjligt nedbringa de negativa verkningarna utan att motverka de gynnsamma effekterna av stordrift. En första åtgärd bör vara skärpt pris- och konkurrensövervakning. Förhållandena inom branscher med stark företagskoncentration måste granskas ingående. Ett aktuellt exempel på nödvändiga undersökningar av det slaget är tidigare framförda förslag om skärpt kamp mot monopol- och kartelltendenserna inom byggindustrin. En annan bransch där noggrann konkurrensövervakning är nödvändig är livsmedelsindustrin i både produktions- och distributionsledet. En stor och livskraftig sektor av mindre och medelstora företag är ytterligare ett medel för att förhindra en alltför långtgående företagskoncentrationen inom olika branscher. Som vi berört i särskilda motioner (1973:513 och 1973:514) har de näringspolitiska insatserna missgynnat dessa företag. Ett av de viktigaste medlen i kampen mot monopoltendenserna inom näringslivet är emellertid en effektiv lagstiftning. Den svenska konkurrenslagstiftningen bygger på den s. k. missbruksprincipen, dvs. ingripande mot en konkurrensbegränsning kan ske först om denna kan tänkas ha skadlig verkan. Endast två konkurrensbegränsningsfall är straffbelagda. Det gäller dels förbudet mot bruttopriser, dels förbudet mot anbudskarteller. I övriga fall tillämpas ett förhandlingsförfarande. 1 jämförelse med många andra länder framstår den svenska konkurrenslagstiftningen som mild. De amerikanska konkurrensbegränsningsreglerna bygger t. ex. på förbudsprinciper och gör det möjligt att förbjuda samarbetsöverenskommelser inom näringslivet och riva upp existerande monopol. Denna möjlighet saknas i den svenska lagstiftningen. Också konkurrensreglerna i bygger på förbudsprincipen. Den engelska konkurrensbegränsningslagen tillämpar s. k. omvänd bevisbörda, dvs. det åvilar den anklagade att visa att det inte föreligger någon konkurrensbegränsning. I är det den åklagande, närmast NO, som skall påvisa att en skadlig konkurrensbegränsning föreligger. Mot bakgrund av tendenserna till ökad fåtalsdominans inom många branscher är det enligt vår mening nödvändigt att överväga att skärpa den svenska konkurrenslagstiftningen. De vägar som står öppna är antingen en lagstiftning byggd på förbud mot monopol och andra konkurrensbegränsningar eller en lagstiftning enligt engelsk modell med s. k. omvänd bevisbörda. Vilken väg som skall väljas bör närmare övervägas av en särskild utredning. Koncentrationstendenserna inom svenskt näringsliv gäller emellertid inte bara de marknad smässiga förhållandena. Det finns också en påtaglig ägarkoncentration. Från våra allmänna utgångspunkter är frågan, hur man skall kunna minska den enskilda ägarkoncentrationens makt utan att kraftigt öka statens. Som vi framhållit i många sammanhang är den bästa metoden en väsentlig fördjupning och förstärkning av arbetsdemokratin. Endast därigenom kan man uppnå en större spridning av makten och bättre förutsättningar för den enskilde att påverka sin egen arbetsmiljö. Vi har tidigare i motion berört företagandets ökade internationalisering och vårt internationella beroende. Till bilden av detta hör också de multinationella företagen. Dessa utgör en delvis ny koncentrationsform. Företag som är verksamma i många länder har visserligen funnits . I den meningen representerar de multinationella företagen inte något nytt. Det nya är däremot den hårda centrala styrning som kännetecknar de multinationella koncernerna, möjliggjord framför allt av förbättringar på kommunikationsteknikens och datateknikens område. Viktiga beslut om investeringar, etableringar, nedläggningar, prissättning etc. avgörs i många multinationella koncerner inte av de lokala företagsledningarna utan av moderbolaget direkt. Att detta skapat en ny situation är helt uppenbart. Möjligheterna att dra upp ramar och kontrollera företagen är betydligt mindre om dessa kan flytta verksamheten från land till land och välja den lokalisering som är förmånligast från skatte- och kontrollsynpunkt. Ett särskilt viktigt problem är de multinationella företagens kapitalöverföringar och därav föranledda effekter på valutaområdet. För att kunna kontrollera de multinationella företagens aktiviteter är internationell samverkan nödvändig, både mellan enskilda stater och mellan fackliga rörelser i olika länder. Frågan behandlas också redan i en rad internationella organ, men har det inte varit möjligt att uppnå några mera påtagliga resultat. bör verka för inrättandet av ett särskilt internationellt organ som kan tjäna som forum för samråd, ömsesidig information och kontroll av dessa företag. På en rad håll pågår kartläggningar av de multinationella företagens verksamhet i och deras betydelse för den svenska ekonomin, bl. a. inom koncentrationsutredningen. En kartläggning av detta slag är i och för sig värdefull. Men det väsentliga är vilka slutsatser som dras av detta material och vilka åtgärder som vidtas. Det är t. ex. självklart att de multinationella företag som är verksamma i vårt land skall följa våra regler i vad gäller arbetsmarknad och social trygghet. De måste också fullgöra sin skyldighet att betala skatt som varje annat företag. Vi förordar därför att en särskild parlamentarisk arbetsgrupp tillsätts för att i anknytning till koncentrationsutredningens kartläggningar framlägga förslag till åtgärder för bättre kontroll av de multinationella företagens aktivitet i . För den fulla sysselsättningen och näringslivets utveckling krävs en ekonomisk politik som är väl samstämd med konjunkturen. En framgångsrik konjunkturpolitik är en absolut nödvändig förutsättning för att näringspolitiken skall vara effektiv. Omvänt driver misslyckanden här fram fundamentala balansrubbningar som insatser i efterhand endast i begränsad utsträckning kan råda bot på. Den ekonomiska politiken måste vara förebyggande. Därmed kan man också minska behovet av direkta stöd- och subventionsinsatser i syfte att avvärja akuta sysselsättningsproblem. Hålls t. ex. inte inflationen tillbaka innebär det betydande risker för arbetslöshet och låg tillväxt. Regeringen har alltid varit angelägen om att framställa problemen så att man i viss utsträckning har att välja mellan den fulla sysselsättningen och begränsad inflationstakt. Men detta är en skev bild. En kraftig inflation innebär ett hot mot tryggheten i arbetet genom de allvarliga balansrubbningar som uppstår i våra bytesrelationer och genom de efterfrågebegränsningar som följer därav. valrörelse hette det på valaffischer som pryddes med finansministerns bild: Prisökningen skall bekämpas med stram ekonomi. Inte med arbetslöshet. Men under de två förlorade fick vi uppleva både arbetslöshet och snabba prisstegringar, vilket ytterst bottnade i att regeringen före den senaste lågkonjunkturen i alltför stor utsträckning hade negligerat inflations- och balansproblemen. Finanspolitiken svängde om alldeles för sent och fick sin fulla åtstramande verkan först i en exceptionellt djup lågkonjunktur. Regeringen vägrade emellertid envist att lägga om kursen och röstade ned våra förslag om en tillfällig sänkning av moms och arbetsgivaravgift för att öka efterfrågan. Detta nej har medfört högre arbetslöshet, lägre investeringar och lägre tillväxttakt än vad som varit nödvändigt. Den fördubbling av löneskatten som regeringen tillsammans med kommunisterna drev igenom var lika olycklig. Den innebär i praktiken ökade svårigheter att trygga sysselsättningen i ett redan utomordentligt besvärligt läge. De inflationsproblem som i ett längre perspektiv är bland de viktigaste orsakerna till de nuvarande svårigheterna har självfallet sammanhang med den internationella utvecklingen. Det finns många ekonomer som hävdar att vi går mot en högre inflationstakt på de internationella marknaderna och att dessa prisstegringar dessutom tenderar att bli alltmer oregelbundna. Men det betyder inte att vi kan slå oss till ro och hjälplöst hänvisa till inflytande utifrån. Statsmakterna kan påverka utvecklingen här hemma. Denna har också ett givet samband med avtalsförhandlingarna. Det är också mot denna bakgrund man skall se vårt krav på stabiliseringspolitiska konferenser, vilka skall föregå avtalsförhandlingar och avtalsuppgörelser. Löntagarna har ingenting att tjäna på en spiral lönerpriserskatter, vilken i praktiken omintetgör mycket av de nominella lönehöjningarnas värde och som dessutom allvarligt kan försvåra ansträngningar att uppnå full sysselsättning. gjorda uttalanden av ledande representanter från löntagarorganisationerna tyder också på den beredvillighet som där finns att ta samhällsekonomiska hänsyn. En fortsatt snabb utslagning av företag - som ett resultat av en snabb kostnadsinflation ligger självfallet inte i någons intresse. För en socialt balanserad utveckling av det svenska näringslivet är det därför nödvändigt att statsmakterna på ett helt annat sätt uppmärksammar sambandet mellan inflation och långsiktiga störningar i ekonomin och påtar sig sin del av ansvaret. En stabiliseringskonferens av det slag som vi fört fram förslag om i en annan motion till årets riksdag måste därför ses som ett mycket viktigt inslag i en välståndsskapande näringspolitik. Penningpolitiken är ett annat viktigt instrument i den allmänna konjunkturpolitiska arsenalen. Skall den emellertid ha avsedd verkan och inte på förvärra läget måste den utnyttjas i kombination med en aktiv finanspolitik, i såväl åtstramnings- som expansionsperioder. satte regeringen sin lit till en drastisk åtstramningspolitik på det kreditpolitiska området, vars olyckliga verkningar vi ännu känner av. En begynnande investeringsuppgång avbröts, särskilt i den mindre och medelstora industrin. Åtgärderna har också gjort företagen utomordentligt försiktiga i sina framtidsbedömningar, vilket också verkar hämmande på investeringsförmågan särskilt i en situation där den försämrade självfinansieringsgraden medför ökat behov av kreditfinansiering. Företagen vågar inte lita på att de skall ha en rimlig kreditförsörjningssituation och håller därför tillbaka investeringarna. Mot denna bakgrund är det nu synnerligen angeläget att den uppgående konjunktur som förväntas inte möts med ensidiga penningpolitiska åtgärder av modell. Statsmakterna bör klarlägga att så icke kommer att bli fallet. I detta sammanhang vill vi också peka på den debatt som förts om en ökad rörlighet i valutapolitiken. De internationella valutapolitiska bindningarna medför givetvis att inget enskilt land kan föra en valutapolitik oberoende av åtaganden gentemot omvärlden. Likväl har rörligheten ändå ökat avsevärt i fråga om valutakurserna. De gränser inom vilka dessa nu kan tillåtas fluktuera har blivit något mindre snäva. Perioder, kännetecknade av en flytande kurs för en eller flera valutor, har blivit vanliga, och även uppskrivningar eller nedskrivningar av olika valutor av storleksordningen 5 är betydligt vanligare än . Bakom allt detta ligger bland annat en ny syn på valutapolitiken, som mera anknyter till Keynes teorier och åsikter, och hänsynen till den fulla sysselsättningen än vad som varit fallet under 1950- och 1960 talen. Dessa åsikter omfattas även av många svenska fackekonomer. Vi anser det vara utomordentligt viktigt att utnyttja den något ökade rörelsefriheten i valutamässigt avseende på ett sådant sätt att den fulla sysselsättningen hålls uppe som rimligt hänsynstagande sker till betalningsbalansen. I längden stärker detta också industrins konkurrensförmåga och förbättrar handelsbalansen genom att investeringarna hålls uppe på en hög och jämn nivå. Detta är enligt vår uppfattning en säkrare metod att även trygga sysselsättningen. Utvecklingen 1972 illustrerar på ett drastiskt sätt den avgörande betydelse som misslyckanden på den ekonomiska politikens område har för tryggheten i arbetet och resurstillväxten. Kortvariga misslyckanden får långsiktiga effekter. Utvecklingen illustrerar också betydelsen av att regering och riksdag verkligen utnyttjar de konjunkturpolitiska instrument som står till statsmakternas förfogande. Ändringar av moms och arbetsgivaravgifter måste kunna användas som konjunkturpolitiskt vapen. Regeringen tycks mena att detta endast är möjligt när det gäller att strama åt, dvs. höja skatter och avgifter. Vi menar att de kan utnyttjas i båda riktningarna.