mot · FW021458 · 1973-01-26 00:00:00 — Detta är naturligtvis näringspolitiskt riktiga åtgärder. Men tillbakagången för hela näringsgrenar medför även andra problem. Ett sådant är risken för att självförsörjningsgraden blir för låg. Det kan bedömas att detta gäller i fråga om de viktiga TEKO- och skobranscherna, vilket nu i viss mån uppmärksammats. Därutöver måste man emellertid också ta med i bedömningen hur långt det är möjligt att från handelspolitisk synpunkt låta importvaror ersätta hemmaproduktion. Det är ett primärt mål att för bestående balans i utrikesbetalningarna väsentligt öka exportproduktionen. Svårigheterna ökas, om denna skall kompensera ytterligare nedgång i produktionen för hemmamarknaden. Det är inte klarlagt i vilken utsträckning vårt land har möjligheter till produktion, som kan avsättas på världsmarknaden. Vår bedömning är att regeringspolitiken i sin forcering av näringslivets strukturomvandling brustit i avvägning mot andra angelägna mål. En aktiv näringspolitik måste som en grund ha en strukturpolitisk avvägning, som inte hämmar t. ex. strävandena till full sysselsättning och balans i utrikesbetalningarna. I sammanhanget bör det framhållas, att regeringen synes grunda sin politik på en överdriven tro på fusioners välsignelse för näringslivet. Man tycks ha fastnat i en föreställning, att om bara sammanslagning av företag till större enheter kan ske i en pressad bransch, så övervinns lönsamhetsoch andra problem. I själva verket är det endast i undantagsfall som provocerade fusioner blir lyckosamma. Två dåliga företag blir inte bättre genom att sammanslås, och ett framgångsrikt företag vägrar oftast att genom fusionering med ett dåligt dra på sig problem och svårigheter. Det finns sålunda enligt vår mening anledning att framhålla, att framtvingade fusioner inte kan vara något verksamt botemedel mot uppkomna svaghetstillstånd i olika branscher. I en blandekonomi, som bygger på konkurrens mellan företag, måste näringspolitikens uppgift vara att medverka till goda förutsättningar för de enskilda människornas arbete. En aktiv näringspolitik måste alltså vara en förutsättningsskapande politik. Den ovan refererade utvecklingen och inte minst den alltjämt aktuella sysselsättningskrisen har gett besked om de svårigheter, som måste uppstå, när samhällets politik brister i näringspolitiska förutsättningar. Här kommer debatten om generella och selektiva åtgärder in. Det är en självklarhet att båda åtgärdstypema behövs. De generella åtgärdernas uppgift skall vara att upprätthålla näringslivet vid vad som kan kallas en normal funktion. De selektiva åtgärderna skall vara medel på de punkter, där en normal produktion inte kan upprätthållas och kanske måste ersättas med annan sysselsättning. Om i en situation som den nuvarande de generella stimulanserna inte är tillräckliga, ökas givetvis behovet av punktinsatser. Därmed sker förluster i näringslivets normala produktionsförmåga. Man har i alltför stor utsträckning använt selektiva åtgärder för att klara en arbetslöshet, som delvis föranletts av brister i den generella politiken. En förutsättningsskapande näringspolitik måste innefatta åtgärder över strängt taget hela det politiska fältet, eftersom näringslivet är beroende av vad som sker över hela detta fält. Det är alltså frågan om samlade åtgärder ett näringspolitiskt handlingsprogram. Den näringspolitiska planering, som samhället måste svara för, kan knappast komma till uttryck på annat sätt än genom ett sådant program. Behovet av ett näringspolitiskt handlingsprogram är klart dokumenterat av utvecklingen och den aktuella situationen. Man kan peka på den misslyckade investeringspolitiken och den långvariga försummelsen i fråga om att tillgodose näringslivets behov av riskbärande kapital. Man kan visa på eftersläpningarna i fråga om t. ex. arbetsmiljöerna, företagsdemokratin och rekryteringen av yrkesutbildad arbetskraft till industrin. Man kan framhålla bristerna i samhällets insatser för t. ex. forskning och utvecklingsarbete, marknadsföring och rådgivning. Såsom vi framhållit måste en aktiv näringspolitik utformas i ett handlingsprogram, som kan utgöra samhällets näringspolitiska planering. Förslag till ett sådant program bör utarbetas av en särskild kommitté i enlighet med vad vi utvecklar senare i motionen. Som exempel på detaljer och områden som bör innefattas i programmet vill vi ange följande: I samhällets förutsättningsskapande uppgifter skall ingå att svara för en basorganisation, såsom vägar, kommunikationsanordningar, utbildningsanstalter och vårdinrättningar. Anpassning till näringslivets behov i olika delar av landet måste eftersträvas. De näringspolitiska institutioner som byggts upp i form av t. ex. näringspolitiskt råd, investeringsbank, utvecklingsbolag och styrelse för teknisk utveckling måste i ökad utsträckning inriktas på att främja det privata och kooperativa näringslivet. Planeringen av näringspolitiken måste inriktas på en god hushållning med angelägna naturresurser såsom energiråvaror, metaller, jordbruksjord och vatten. Förbrukade varor måste i möjlig utsträckning återvinnas för ny produktion och användning. Produktionsgrenar, som är nödvändiga för försörjningsberedskapen, måste upprätthållas. Det är väsentligt att statsmakterna på ett bättre sätt än tidigare långsiktigt planerar särskilt investeringar och arbetskraft för olika samhällssektorer och regioner. Avvägningen mellan finanspolitik och penningpolitik måste vara sådan, att tillräckliga investeringar i näringslivet främjas. Högräntepolitik, som särskilt hämmar de mindre företagen, måste så långt möjligt undvikas. Detta gäller inte minst den s. k. långa räntan. Upprätthållandet av ekonomisk stabilitet är av stor betydelse för näringslivets framstegsutveckling. Stabil samhällsekonomi medger säkrare realinkomstökning. Samråd mellan statsmakterna samt arbetsmarknadsoch näringslivsorganisationerna är viktigt i dessa angelägenheter. Det är samhällets uppgift att medverka till tillfredsställande kreditmöjligheter för näringslivet. AP-medel måste på olika vägar tillföras näringslivet i ökad utsträckning. Strävandena måste särskilt inriktas på att tillgodose näringslivets behov av riskbärande kapital. De mindre företagens kapital- och kreditförsörjning kräver särskilda åtgärder och låneformer, som prioriteras på kreditmarknaden. Av särskild betydelse är att de mindre företagen genom exempelvis investeringskonton får konsolideringsmöjligheter motsvarande dem som de större företagen har i investeringsfonderna och att den s. k. löneskatten omformas till rättvisa gentemot de mindre företagen. Löntagarna bör beredas möjligheter till investeringsavsättningar och delägande i företagen. Regeringspolitiken har varit alltför litet inriktad på att främja det frivilliga sparandet. Uppbyggnaden av produktionsapparaten kräver ökade insatser på detta område. Härvid är det viktigt att främja ett aktiesparande som kan utnyttjas även av de mindre företagen. Ett förbättrat informationssystem måste utvecklas så att samhälle och näringsliv kan hålla varandra underrättade om respektive planeringar. En vidgad och mera öppen redovisning bör eftersträvas inom näringslivet. Kravet på insyn gäller inte minst de statliga företagen. En ramplanerad marknadsekonomi förutsätter en sund och verklig konkurrens. Monopol och maktkoncentration i det privata näringslivet liksom hos det statliga måste effektivt motverkas genom konkurrenspolitik. Den prisövervakande verksamheten har en viktig uppgift. Samhället måste genom lagstiftning och administration främja vederhäftig reklam. För motverkande av maktkoncentrationen är det väsentligt att främja de mindre företagen. Samhället skall medverka till att det fria konsumtionsvalet fungerar. En samhällelig konsumentupplysning skall hjälpa konsumenten till en självständig bedömning av utbjudna varor och tjänster. Grunden till god konsumentfostran skall läggas i skolan. I en förutsättningsskapande politik ingår att samhället skall skapa goda utbildningsmöjligheter till förfogande för människorna i näringslivet. Särskilt krävs ökade insatser för företagarutbildning för de mindre företagen och utbildning av yrkesarbetare för industrin. Samlade åtgärder krävs för att kropps- och industriarbetarna skall få en bättre ställning. Detta är också en förutsättning för att industrins arbetskraftsbehov skall kunna tillgodoses. För forskning och utvecklingsarbete måste samhället i samverkan med näringslivet göra väsentligt ökade insatser såväl genom särskilt stöd som genom möjligheter till skatteavdrag. Nya forskningsresultat skall nyttiggöras i en effektiviserad produktion. Inte minst gäller det att ta till vara de framstegsmöjligheter som finns hos de mindre företagen. Samhället måste väsentligt öka sin service gentemot näringslivet i fråga om produktutveckling, produktionsplanering, försäljningsåtgärder och annan rådgivning. Detta är av särskild betydelse för de mindre företagen. En väsentlig uppgift för arbetsmarknadspolitiken skall vara att främja en strukturomvandling, som ökar näringslivets effektivitet och ger arbetskraften utbildning i anpassning härtill. Arbetsmarknadspolitiken skall underlätta för de enskilda människorna att få lönsam och meningsfull sysselsättning. En sådan avvägning i strukturpolitiken måste eftersträvas att full sysselsättning och balans i utrikesbetalningarna kan upprätthållas. Det är för samhället angeläget att aktivt verka för arbetarskydd, företagshälsovård och i övrigt åtgärder, som leder till förbättrade arbetsmiljöer. Arbetsplatserna skall anpassas efter människors såväl psykiska som fysiska förutsättningar. Genom en aktiv lokaliserings- och regionalpolitik skall bästa möjliga utnyttjande av realkapital och arbetskraft uppnås. Nuvarande koncentration till storstadsområden och utflyttning från regioner med sysselsättningssvårigheter har förorsakat en regional obalans, som försvårar strävandena till samhällsekonomisk stabilitet och motverkar ekonomisk tillväxt och jämlikhet. 1 en ramplanerad marknadsekonomi har även samhällsägda företag en uppgift, då privat eller kooperativ företagsamhet inte står till förfogande eller inte förmår tillfredsställa sociala behov. Vi måste räkna med ett ökat behov av statligt engagemang direkt på företagsplanet dels av sociala och lokaliseringspolitiska skäl, dels därför att mycket stora kapitalinsatser i vissa fall inte kan garanteras på annat sätt. Målsättningen för den statliga företagsamheten måste i anslutning härtill ges en väsentligt klarare utformning än . Samhället bör i ökad utsträckning främja samarbete i näringslivet i fråga om t. ex. forskning, produktutveckling, inköp och marknadsföring. Detta är av särskild betydelse för de mindre företagen. Före tags de m ökra t i Ett decentraliserat näringsliv måste bygga på en utvecklad företagseller arbetsplatsdemokrati. En fördjupad företagsdemokrati skall ge de anställda möjlighet till självständiga initiativ i arbete och till medbestämmanderätt och ansvar över sin egen arbetssituation och företagets politik. Företagsdemokrati är att tillvarata individens vilja såväl till initiativ som samverkan. Såsom vi redovisat är det en avsevärd svaghet inom näringspolitiken, att samhällets åtgärder på olika områden av betydelse för näringslivet inte är samordnade i en helhetssyn på näringslivet, dess uppgifter och villkor. Samhällets näringspolitiska planering måste genomgående konkretiseras dels i frågor om de grunder som vi ovan diskuterat, dels beträffande preciserade handlingslinjer i form av ett handlingsprogram. En särskild parlamentarisk arbetsgrupp bör tillsättas med uppdrag att utarbeta förslag till enhetliga grunder och handlingslinjer för en aktiv näringspolitik. På olika delområden har utförts eller utförs utredningsarbeten. Fakta och förslag från sådana utredningar bör vara till hjälp för arbetsgruppen vid dess arbete med ett övergripande program. När frågan om ett näringspolitiskt handlingsprogram tidigare aktualiserats, har förslaget av riksdagsmajoriteten avvisats som orealistiskt med motiveringen dels att arbetsfältet skulle vara alltför vidsträckt och svårt, dels att det skulle vara omöjligt för de politiska partierna att komma överens om en helhetssyn på näringspolitiken. Övergripande program skulle därför vara en uppgift för partierna inte för samhället. Vi medger att det är en svår uppgift att forma övergripande grunder och handlingslinjer för näringspolitiken, eftersom det är fråga om samlade åtgärder från strängt taget hela det politiska fältet. Men just detta, som innebär att den nuvarande bristen i överblick är desto allvarligare, gör det angelägnare att forma ett övergripande program. Behovet har, såsom framhållits, dokumenterats av utvecklingen och situationen i näringsliv och samhälle. Om invändningen skulle vara riktig att ett övergripande näringspolitiskt program inte skulle kunna utarbetas på det sätt vi förordat, skulle praktiskt taget allt parlamentariskt utredningsarbete vara omöjligt. Näringspolitiken som helhet intar härvidlag inte någon särställning i förhållande till ingående delområden, som varit eller är föremål för parlamentariska utredningar. har fastställt handlingsprogram och för respektive område övergripande program i fråga om t. ex. jordbrukspolitiken, arbetsmarknadspolitiken, bostadspolitiken och senast regionalpolitiken. Skiljelinjerna i dessa frågor mellan partierna har varit av samma karaktär som i fråga om näringspolitiken i stort. I den mån samförstånd inte kunnat nås i utredningsarbete och riksdagsbehandling, har majoritetslinjen naturligtvis fått gälla, mer eller mindre påverkad av minoriteten. De avvikande meningarna har framförts i reservationer. Därmed har också helhetsdebatten bättre konkretiserats. Detsamma måste naturligtvis gälla beträffande näringspolitiken där behovet av helhetsprogram och helhetsdebatt är särskilt påtagligt. Med stöd av vad som anförts får vi hemställa att hos Kungl. anhåller om skyndsamt tillsättande av en parlamentarisk arbetsgrupp för utarbetande av grunder och handlingslinjer för en aktiv näringspolitik enligt motionens syfte. . () i Skegrie () i Luttra () i Glömminge