mot · FW022042 · 1973-10-30 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:136 om förskoleverksamhetens utbyggnad och organisation. I proposition 1973:136 föreslås införande av allmän förskola för 6-åringar samt olika åtgärder i anslutning härtill. Barnstugeverksamhet och förskola tillhör de ur progressiv synpunkt klart väsentligaste delarna av samhällsapparaten och -servicen. De är av betydelse för barnens utveckling och för bekämpandet av klassskillnader och andra sociala handikapp. De ingår i de praktiska grundförutsättningarna för kvinnornas ekonomiska och kulturella frigörelse från diskriminering och förtryck. Förskolans genomförande, dess innehåll, standard etc. får därför stor social och politisk räckvidd. Dit har knutits stora framtidsförväntningar. Regeringsförslaget innebär från dessa utgångspunkter en allvarlig besvikelse. Efter många års propagandistiska deklarationer kring dessa ting och bl. a. till kraven på obligatorisk förskola för 6-åringar har regeringen presenterat en tunn, halvhjärtad och i många praktiska avseenden illa genomtänkt proposition. Man har icke ens förmått sig till att fasthålla kravet på obligatorisk förskola. kommunisterna kan inte godta propositionen i denna dess utformning. Vi kräver ett obligatorium och kvalitativt bättre lösningar på en rad av de aktuella problemen. Vi utvecklar nedan vår kritik och våra ändringsförslag. Varken utredningen eller propositionen föreslår obligatorisk förskola för 6-åringar. Detta är otillfredsställande. Därmed riskerar man främst att många av de barn som bäst behöver stimulansen i förskolan inte från början kommer med i verksamheten. Det är att undergräva en av huvudidéerna med förskolan. Det är att acceptera ojämlikheten mellan olika kategorier barn. För att avhjälpa detta föreslås uppsökande verksamhet och speciella åtgärder en synnerligen opraktisk, halvhjärtad men personalkrävande lösning. Syftet med dessa specialåtgärder nås vida bättre och framför allt omedelbarare genom ett obligatorium. Bristfällig är också propositionens attityd i fråga om förskolans utbyggnad, som f. ö. också berör själva grundmålsättningen: alla barns rätt till förskoleplats. Dispens förutsätts för kommuner vilka ej kan erbjuda förskoleplats åt alla 6-åringar. Detta är en svag attityd. Man ger i praktiken fri lejd åt kommuner vilka medvetet prioriterat ned förskola och daghemsverksamhet. Begärda dispenser kan nämligen förutsättas alltid bli beviljade, eftersom staten på denna punkt saknar möjlighet att driva igenom lagens intentioner mot medvetet gensträviga kommuner. Några påföljder för kommunerna inträder inte. Här föreligger uppenbar risk för att de ursprungliga ambitionerna med förskolan förfuskas. Ett minimikrav borde vara att kommuner som påtagligt släpar efter åläggs att senast inkomma med utbyggnadsplaner till . I planerna skall framgå när lagens intentioner beräknas vara uppfyllda för vederbörande kommuns del. Som olämpligt måste betecknas propositionens avvisande av barnstugeutredningens förslag om särskilda bestämmelser rörande markreservation i kommunerna för daghem och förskolor. Statsrådet litar till kommunernas allmänna ansvar för den fysiska planeringen. Detta ansvar gäller emellertid lika mycket verksamheter, vilka i markplanering och budget konkurrerar med förskola och daghem. För flera funktioner gäller att vissa normer redan finns som slår igenom i markdispositionerna så t. ex. för parkeringsytor. Finns inte motsvarande relativt strikta normer för förskolans och daghemmens del, löper de risk att diskrimineras. Erfarenheten visar också att det är vida svårare att få mark avsatt för barnstugor och allmänna lekområden än för parkeringsplatser och köpcentra. 1 många nya, tättbefolkade bostadsområden är det i praktiken omöjligt att få plats med de förskolor och daghem som skulle svara mot full behovstäckning. Däremot är inte sällan parkeringsytorna mer än tillräckliga. Parkeringsytorna och därmed jämförbara markdispositioner tas ju dessutom i anspråk vid inflyttningen. Förskole- och daghemsutbyggnaden sker däremot gradvis med ökad ambitionsnivå. Därför är det av stor vikt att markreservation i förväg, dvs. redan vid uppförandet av bostadsområdena, garanteras. Normalt präglas icke kommunernas handlande av en sådan framsynthet. Särskilda bestämmelser om markreservation är högst befogade. Kommer de inte till stånd, skapar man framtida problem och försvårar uppfyllandet av yttre standardkrav och allmän utbyggnadsambition. Till nämnda problem hör också utrymmesnormerna för tomter. F. n. är utrymmesstandarden genomsnittligt per plats. På många håll råder provisorier, som innebär att både utrymme och utrustning är starkt eftersatta. Detta gäller främst de större tätorterna; äldre innerstadsdistrikt men olycksbådande nog också nyare bostadsområden uppvisar här exempel på högst otillfredsställande lösningar. Dessa standardproblem ger barnen en dålig yttre miljö och hotar också undergräva delar av verksamhetens syfte. Därför bör i fortsättningen nya utbyggnader icke godkännas för statsbidrag, såvida de inte har en minimiyta av per plats, och strävan bör vara att ytterligare öka detta tal . En absolut minimiyta bör också fastläggas. Tomten bör ha en sådan minimistorlek för att garantera tillräckligt varierande lekmöjligheter för barnen. Genom en särskild landsomfattande översyn bör verka för en kvantitativ och kvalitativ förbättring av befintliga daghems tomtutrymmen, där dessa påtagligt understiger Inom ramen för denna översyn bör också ske en granskning av lekutrustning o. d. Beträffande huvudmannaskapet delar vpk uppfattningen att detta bör ligga hos socialnämnderna (eller motsvarande) och . En integrerande barnstugeverksamhet har i så hög grad en betoning åt det sociala hållet, att det förefaller lämpligast att låta översynen handhas av instanser, som äger erfarenhet av denna sida i verksamheten något som skolmyndigheterna knappast gör. Behovet av att inkoppla pedagogisk sakkunskap både på fältet och på det administrativa planet är dock uppenbart. Vi är överens med propositionens förslag att bilda en särskild förskoledelegation. Vi menar emellertid att denna bör få resurser att självständigt arbeta med. Vi menar också att utredningens förslag om pedagogiska konsulter bör genomföras ett förslag som propositionen tyvärr lämnat åsido. Sådan konsultverksamhet är av stor vikt för att få ut forskningsresultat och nya metoder i den praktiska verksamheten och utgör ett betydelsefullt inslag i den fortbildning som personalen kontinuerligt måste undergå. Vad angår fortbildningen av personalen saknas, såvitt vi kan finna, konkreta förslag i propositionen. Detta är i hög grad anmärkningsvärt och kan med hänsyn till den snabba utvecklingen och verksamhetens sociala betydelse icke godtagas. Regeringen bör utarbeta riktlinjer för sådan fortbildningsverksamhet av personalen. En fråga av grundläggande vikt är personalbesättningen inom daghemsoch förskolesektorn. Här föreligger betydande brister. finns normer, vilka praktiskt taget aldrig har följts. Den genomsnittliga personaltätheten utgör f. n. ca 5,4 barn per vårdare. Detta är en avsevärt sämre standard än som officiellt anses tillfredsställande, dvs. 2 vårdare på 5 barn i yngsta gruppen och 1 på 5 barn i äldre grupper. Denna brist återverkar på hela barnstugemiljön, dess stimulans- och inlärningsmöjligheter, i sämsta fall också på barnens psykiska balans. Låg personaltäthet ger otillräcklig bevakning, denna i sin tur försvårar ingripanden och hävande av konfliktsituationer. Följden blir onödiga påfrestningar för barnen, fler konflikter, högre allmän ljudnivå och större oro i miljön. Detta kan hota många av de väsentliga fördelar som eljest finns i barnstugorna och som utgör själva idén bakom hela denna form för tillsyn. Propositionens sätt att behandla det eftersatta personalproblemet inger mycket allvarliga farhågor för verksamhetens framtida utformning och standard. I stället för att angripa problemet med medvetna åtgärder visar statsrådet upp en helt passiv hållning, som andas oförståelse för den konkreta verkligheten. sättes få förstärka personaltätheten i den takt resurserna Propositionen föreslår inga bestämmelser och inga bindande normer. En sådan lösning kan inte godtas med hänsyn till det redan pressade utgångsläget. Planeringsnormer innebärande 2 vårdare på 5 barn i småbarnsgrupperna och 1 på 5 barn för övriga måste ställas upp. De måste genom kontinuerlig översyn från sida förverkligas. Ett betydelsefullt medel att driva fram önskad personaltäthet är via en komplettering av driftsbidragen därhän att staten tar över samtliga personalkostnader. Även då det gäller barngruppernas storlek låter sig propositionen ledas vida mer av strävan att förverkliga en rent kvantitativ utbyggnad av systemet än av omsorg om dess innehåll och standard. Som framhållits av en rad remissinstanser, däribland PBUs konsultteam, är mindre grupper nödvändiga. Propositionen godkänner i princip den hittillsvarande överinskrivningen genom att inrymma den i de föreslagna normerna. Detta är enligt vår mening att permanenta en provisorisk nödlösning och göra den till allmän standard. Därutöver är statsrådet berett att i undantagsfall acceptera överinskrivning utöver maximinormen, dvs. i praktiken överinskrivning över nuvarande överinskrivning. Statsrådet söker undvika problemet genom att hänvisa till den genomsnittliga frånvarofrekvensen, som i praktiken påstås skapa mindre beläggning. Detta resonemang är tvivelaktigt, då frånvarofrekvensen starkt växlar . existerar en alltför stark beläggning, som ger till resultat en orolig miljö. Med hänsyn till det anförda föreslår vi att gruppstorleken sätts till maximum 10 (4+6) bland småbarnen och 15 för syskongrupperna. En fråga av grundläggande betydelse för framtidens förskola gäller den totala resurstilldelningen. Propositionen menar att inom totalramen skall den allmänna förskolan för 6-åringar prioriteras, tillika med specialinsatser för barn med särskilda behov. Om man på detta sätt satsar på en kvantitativ utvidgning av vård och tillsyn när det gäller förskolebarnen, finns påtaglig risk för att de redan allvarliga eftersläpningarna för de yngre barnen permanentas med hänvisning till att resursramen är för liten. Två avsnitt av den samlade förskolesektorn får inte på detta sätt komma i konflikt med varandra. Statsrådet anför visserligen att verksamheten för andra barn än 6-åringarna inte får eftersättas. Men accepterar statsrådet otillfredsställande standard i en rad hänseenden med motivering att resurserna är knappa. Den totala resursramen måste därför genom riksdagsbeslut garanteras. Eljest föreligger en klar fara för hela förskolans standard och innehåll, en fara som hotar dess grundidé och ger dess motståndare vapen i hand. bör klart ta ställning till denna problematik. Utöver de nu nämnda problemen aktualiseras genom propositionen en rad särskilda frågor, vilka kräver en snabb lösning. Dessa frågor är väsentligen av praktisk och organisatorisk natur. Det är lika påfallande som beklagligt att propositionen i många delar vittnar om en på centralt håll markant oförståelse för arbetet på fältet och en alltför abstrakt syn på arbetsproblemen. Sålunda saknar propositionen konkreta förslag rörande barn som har behov av särskilda insatser. Detta kräver rimligtvis specialpersonal. Sådan anvisas emellertid ej. Det framgår heller inte om sådan speciell personal skall inräknas inom de allmänna normerna för personaltäthet eller tillkomma utöver dessa. Dessa frågor borde ha besvarats. Även i andra avseenden är propositionen bristfällig eller verklighetsfrämmande. Det förutsätts t. ex. att ekonomipersonal skall delta i vårdarbetet. Tanken må vara teoretiskt riktig, men i nuvarande läge är det praktiskt felaktigt att utgå från detta som en realistisk möjlighet. Den i och för sig sympatiska tanken att personalen skall bilda arbetslag används för att motivera att lokalvård skall försiggå . Vidare förutsätts att dagbarnvårdarna och tydligen även dagbarnen skall få tillträde till barnstugorna och viss del av deras verksamhet. Detta är enligt vår mening helt orealistiskt. Ett av de allvarliga praktiska problemen utgörs av en alltför stor växling i den uppsättning vuxna som barnen konfronteras med, stort arbete för den ordinarie personalen med praktikanthandledning och interna konferenser. Att med nuvarande brist i personalbesättning införa ytterligare grupper av vuxna, därtill sådana som saknar utbildning, kan inte befrämja miljön vid institutionerna. Följden blir i stället större oro och än allvarligare brist på kontinuitet. Liknande brist på praktiskt sinne visar propositionen i fråga om det s. k. samutnyttjandet av lekplatser. I och för sig kan det förefalla tilltalande att inte isolera barnstugor från den övriga miljön i bostadsområdena. Men att öppna barnstugornas lekytor för barn utifrån eller tillåta andra former av integration i detta hänseende skapar tillsynsproblem av praktiskt svårlöslig natur. Följden blir bara större oro på barnstugornas lekplatser, minskad uppmärksamhet och tillsyn. Man måste enligt vår mening acceptera att gemenskapen mellan barnkategorier inte kan drivas när det gäller alla funktioner. Grupper med olika behov måste även ha viss möjlighet till separation för att garantera lugnet i miljön. En större grad av integration och gemenskap kan i och för sig vara riktig och ligger ju också bakom idén om syskongrupperna. För att få positiva verkningar förutsätter den dock en starkt förbättrad personalsituation. Med de vaga och föga genomtänkta riktlinjerna när det gäller resurser och prioritering ger propositionen inga som helst garantier för att detta kan realiseras. Därmed kan också i och för sig goda tankegångar lätt mista sitt innehåll. Mot bakgrund av det anförda föreslår vi 1. att den i prop. 136 föreslagna allmänna förskolan görs obligatorisk, 2. att kommuner, som ej färdigställt tillräckligt antal förskoleplatser, åläggs senast under sagda år inkomma med underbyggda planer för utbyggnadens fullföljande, 3. att bindande bestämmelser rörande reservation av tillräcklig mark för förskoleverksamheten utarbetas, 4. att utrymmesnormer utfärdas för nya institutioner, innebärande en minimiyta av per plats och en absolut minimistorlek av , 5. att en allmän översyn av befintliga institutioner sker med avsikt att kvalitativt och kvantitativt förbättra standarden, där denna understiger normerna, 6. att barnstugeutredningens förslag om särskilda pedagogiska konsulter skall genomföras, 7. att regeringen ger vederbörliga myndigheter i uppdrag att utarbeta riktlinjer för personalens fortbildning, 8. att en personaltäthet av 2 vårdare på 5 barn i småbarnsgrupperna och 1 vårdare på knappt 5 barn i syskongrupperna föreskrivs, 9. att staten övertar lönekostnaderna för personalen, 10. att den maximala gruppstorleken sättes till 10 barn (=4+6) i småbamsgrupperna och 15 i syskongrupperna, 11. att uttalar att som riktlinje för den fortsatta utbyggnaden av förskoleväsendet i dess helhet skall gälla att förskolan för 6-åringar ej inom den totala resursramen får medföra eftersättande av tillsynen eller standarden i fråga om andra grupper av förskolebarn eller i fråga om utbyggnaden av fritidshem. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i (vpk) (vpk)