mot · FW022126 · 1973-11-20 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj.ts proposition 1973:178 med förslag till ändring i distriktveterinärorganisationen, m. m. Maj:ts proposition 1973:178 förändras väsentligt organisationen av distriktsveterinärerna. Förslaget innebär bl. a. en kraftig minskning av antalet tjänster och en centralisering av verksamheten. Det finns därför risk för en kraftigt försämrad service såväl för jordbruket som för den djurägande allmänheten. För län innebär förslaget att antalet tjänster minskar med två från 15 till 13. Hårdast drabbade blir och kommuner, som förlorar sina nuvarande tjänster. Maj:ts förslag bygger på ett högst tvivelaktigt underlag för det framtida behovet av veterinärservice. I alltför stor utsträckning tycks de för svenskt jordbruk negativa prognoser som togs fram bl. a. av veterinärväsendeutredningen (VVU) styrt utformningen av förslaget. Trots detta är ändå departementschefens förslag mindre centralistiskt än det utredningen presenterade. Vid bedömningen av det framtida behovet av veterinärservice borde departementschefen beaktat den internationella livsmedelskris som allt fler varnar för. Vårt land måste självklart tillsammans med andra rika länder ta på sig ett större ansvar för att tillgången på livsmedel kan garanteras internationellt. Detta ansvar måste leda till att vårt land utnyttjar all tillgänglig åkerjord. Denna nya målsättning för svensk jordbrukspolitik måste konkret leda till att djurantalet kommer att bli avsevärt högre än vad de prognoser visade som togs fram . i län har under innevarande år bedömt den användbara åkerarealen inom länet till 130 000 ha . VVU:s prognos låg på 73 525 ha. När det gäller djurantal (jämförelsetal) har man för beräknat det till ca 65 000, medan utredningens prognos låg på 46 000. Såväl den faktiska utvecklingen som bedömningen av det framtida behovet visar att utredningens slutsatser var felaktiga. Även vid en närmare studie av den veterinära verksamheten ute på lokal nivå visar det sig att utredningens material stämmer dåligt med verkligheten. För veterinären i kommunblock har t. ex. antalet behandlade djur ökat från 4 1968 till 8 1972. Även i kommun redovisas en i genomsnitt 15-procentig årlig ökning . Det är därför svårt att se det rimliga i att en starkt ökad verksamhet skulle motivera en indragning av tjänsterna i dessa kommuner. Vid utformningen av propositionen har departementschefen också underskattat att de veterinära uppgifterna per djurenhet fortlöpande ökar i vårt land. I en undersökning på befintligt material har leg. vet. O. konstaterat en i medeltal för hela landet 50-procentig ökning av det veterinära arbetet per djurenhet . För län är ökningen 79-procentig . Denna trend till ökad behandlingsintensitet kommer av allt att döma att fortsätta så länge den pågående rationaliseringsprocessen inom djurhållningen fortgår. Det ökade behovet av veterinära insatser, både profylaktiska och terapeutiska, talar för detta. Enligt propositionen skall veterinärorganisationen i första hand tillgodose det behov av vård som föreligger för animalieproduktionens djur. Mot denna prioritering finns det inte anledning att invända. Men det går ändå inte att bortse från att allt fler ägare till sällskapsdjur kräver vård även för dessa djur. Kravet på att veterinärerna skall ägna mer tid åt sällskapsdjuren blir allt starkare i takt med att dessas antal ökar. bör därför ha en sådan omfattning att t. ex. hundar samt ponny- och ridhästar kan få vård inom rimliga avstånd. Dessa djurs betydelse, för särskilt ungdomar och äldre människor, får inte underskattas. Det starkt ökade behovet av veterinära tjänster har också kommit till uttryck i ökade arbetsuppgifter i samarbete med kommunala hälsovårdsmyndigheter i en strävan att uppnå ett bättre djurskydd, förbättrad livsmedelshygien och bättre miljövård. Det vidgade behovet av veterinära tjänster har lett till helt orimliga arbetstider för veterinärerna . En orimligt hård arbetsbelastning kan leda till försämrade behandlingsresultat. Dessutom är den långa sammanhängande arbetstiden inte försvarbar från arbetsmiljösynpunkt. Därför bör tjänstgörings- och arbetstidsförhållandena få bättre lösningar i samband med bedömningen av behovet av antal tjänster. De ökade avstånden som följer av en indragning av tjänster leder dels till ökade kostnader, dels till försämrad service för djurägarna. Dessutom följer av längre väntetider och ökade risker för en för sent insatt behandling allvarliga ekonomiska konsekvenser för djurägarna. Särskilt vid jourtjänst kan reseavstånden från t. ex. till områden i kommun vara upp emot 8 å 9 mil. Vid en hård arbetsbelastning under jourtjänsten kan dessa stora avstånd leda till extremt långa väntetider. En begränsning av reseavståndet till högst 4 mil enkel resa från stationeringsortema borde fastställas. Med hänvisning till det anförda hemställs att vid sin behandling av Kungl. Maj:ts proposition 1973:178 uttalar 1. att det totala antalet veterinärtjänster fastställs till minst 315, 2. att reseavståndet från stationeringsorten i regel inte får bli mer än högst 4 mil enkel resa, 3. att antalet tjänster i förhållande till propositionens förslag utökas med minst två för län och att och blir stationeringsområden med var sin tjänst.