mot · FV021723 · 1973-10-24 00:00:00 — av m. fl. om sysselsättningsstimulerande åtgärder. Den höga arbetslösheten visar att regeringen har misslyckats med den ekonomiska politiken. Andra tecken på detta är en fortsatt hög inflationstakt, stagnation i den ekonomiska tillväxten och låg total investeringstakt. Regeringen har felbedömt tidpunkten för en konjunkturuppgång liksom hur snabbt en sysselsättningsökning, som följer med en sådan uppgång, inträffar. Trots att stor enighet råder om behovet av åtgärder mot arbetslösheten har regeringen likväl inte önskat förelägga beslutsunderlag i en sådan omfattning och i så god tid att snabbt kan påverka sysselsättningsläget för instundande vintersäsong. Den bedömning av det ekonomiska läget och sysselsättningsutvecklingen som så sent som gjordes av regeringen har visat sig vara i viktiga avseenden felaktig. Det är i detta läge naturligt för att, under hänvisning till § 55 i riksdagsordningen, lägga fram förslag som, om de antas av , kan påverka sysselsättningen och få i gång en ekonomisk utveckling, som ger nya jobb på öppna marknaden. Sammanfattning a v förslag Mot bakgrund av det rådande läget på arbetsmarknaden begär i denna motion omedelbara åtgärder: Beslutet om att fördubbla löneskatten måste rivas upp. För att stimulera investeringarna inom näringslivet ytterligare begärs att det särskilda investeringsavdraget på för maskinoch inventarieanskaffningar förlänges till att gälla även . För att stimulera byggnadsverksamheten föreslås ett tidsbegränsat investeringsavdrag på för näringslivets byggnadsinvesteringar för tiden fram till . Fastighetsägare, som fram till påbörjar upprustnings- eller ombyggnadsarbeten, bör beviljas avdrag i fastighetsdeklarationen av investeringsbeloppet i de fall arbetet utförts av från arbetsförmedling anvisad s. k. svårplacerad arbetskraft och i övriga fall . Ökade medel bör anslås för ökad upprustning av vägar, vilket snabbt kan öka sysselsättningen särskilt i glesbygder. SJ bör tidigare komma i gång med vissa arbeten. Särskilda åtgärder måste nu sättas in av statsmakterna mot den oroande ungdomsarbetslösheten. bör uttala att statsmakterna inte ensidigt kommer att utnyttja kreditpolitiken som stabiliserande faktor i nästa konjunkturfas. Regeringen bör inkalla en stabiliseringskonferens där företrädare för regering, riksdag och arbetsmarknadens parter gemensamt bedömer de grundläggande samhällsekonomiska frågorna före den kommande avtalsperioden. I övrigt behandlas i motionen de ekonomiska och näringspolitiska åtgärder, som anser behövas för att även skapa trygga jobb och en ekonomisk tillväxt som ger nödvändigt utrymme för en socialliberal trygghetspolitik. Inte minst framhäves vikten av ett bättre skattesystem och ett stopp för de kraftiga prisstegringarna. Det måste löna sig att arbeta! varnade vi för en försämrad sysselsättning. för nära föreslog i motion 1971:1491 en rad konjunkturstimulerande åtgärder. Även då åberopades det rådande ekonomiska läget, som kännetecknades av stor arbetslöshet och stagnation i ekonomin. a. att mervärdeskatten skulle sänkas och att arbetsgivaravgiften skulle slopas helt i inre stödområdet och sänkas till för landet i övrigt. Den icke socialistiska oppositionen enades i en gemensam reservation i ett helt program mot arbetslösheten. Debatten har främst gällt huruvida ekonomin skall stimuleras med generella eller selektiva åtgärder dvs. med allmänna eller punktvis inriktade åtgärder. har härvid hävdat, att man bör kombinera generella och selektiva åtgärder. De nödvändiga arbetsmarknadspolitiska insatserna måste understödjas av en ekonomisk politik, som ger nya jobb. Regeringens politik har emellertid i huvudsak varit inriktad på selektiva åtgärder. Det dominerande inslaget har varit direkta arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Men dagens arbetslöshetsstatistik visar, att regeringens ensidigt selektiva åtgärder varit helt otillräckliga och delvis felaktiga. Detta torde till stor del bero på att regeringen felbedömt konjunktursituationen. Det har visat sig svårt att vända utvecklingen med selektiva åtgärder. Utvecklingen visar i stället att generellt verkande åtgärder av det slag som föreslog , som stimulerar både efterfrågan och investeringsverksamheten på bred front, skulle varit det rätta greppet. Så har inte skett och arbetslösheten har bara förvärrats. Därför preciserade , och moderata samlings partiet den ovannämnda grundsynen på den ekonomiska politiken också i en gemensam reservation (FiU 1972:25). Men regeringen avvisade på nytt generella stimulanser. Vad som framstår som särskilt olyckligt är att regeringen genom att envist avvisa varje generellt verkande åtgärd allvarligt minskat sitt handlingsutrymme i fråga om snabbt verkande åtgärder i ett förändrat konjunkturläge. Finansministern har i de senaste finansplanerna, i de stora ekonomiska debatterna i och i en rad framträdanden givit uttryck för en konjunkturuppfattning, som varit betydligt mer optimistisk än den som företrätts av flertalet fackekonomer och olika organisationers utredningsorgan. Optimismen har gällt såväl tidpunkten för som styrkan i konjunkturomsvängningen. Finansministern har haft en sedvanligt optimistisk syn på utvecklingen, som saknat faktiskt-statistiskt stöd. konjunkturuppfattning uttrycktes i en med gemensam motion (1972:1700): Sammantaget innehåller den aktuella konjunkturbilden både positiva och negativa inslag, även om de positiva har tilltagande styrka. Bland de negativa inslagen märks kvarstående arbetslöshet, osäkerhet beträffande industrins kapacitet att möta en väntad exportefterfrågeökning och osäkerheten om industrins investeringsvilja. Vi vill också poängtera att vändpunkten för olika ekonomiska storheter kan inträffa . Det kan t. ex. dröja innan en ökning i orderingången får effekter på sysselsättningen, eftersom företagen kan ta varor från lager. Konjunkturbilden blir därför sällan entydig. Den senaste visar också att man inom bedömer att den svenska konjunkturuppgången kommer senare än vad finansplanen antar. Rapporter och översikter , t. ex. från LO och , bekräftar vår konjunktursyn. Föga har hänt som rubbar denna bild även om den av alla väntade konjunkturuppgången givetvis måste ligga tidsmässigt närmare nu än . Det avgörande är heller inte när konjunkturuppgången i form av ökad efterfrågan sker, utan vilken effekten blir på sysselsättningen. En ökad efterfrågan på varor torde inte tillräckligt snabbt ge utslag i en ökad efterfrågan på arbetskraft. Därtill är överkapaciteten för stor i industrin, därtill är lagren för stora i ingångsskedet och därtill är ra tion ali se ringsivern starkt påverkad av löne- och kostnadsläget för stor. Ett bevis på detta är bl. a. den nettomässigt uteblivna efterf rågeökningen på arbetskraft, när arbetstidsförkortningen trätt i kraft. Sammantaget torde det sålunda behövas åtgärder för att hjälpa i gång en väntad konjunkturuppgång, ge uppgången ett mera varaktigt verkande stöd samt klara det besvärliga arbetsmarknadsläget . När finansministern avfärdade krav på generella åtgärder för att stimulera efterfrågan skedde det under hänvisning till en förestående konjunkturuppgång. är i själva verket arbetslösheten än större. Arbetslösheten har varit högre än motsvarande månad 1971. Den arbetslöshet, som uppmättes i arbetskraftsundersökning för 000 personer är i själva verket högre än arbetslösheten under någon månad 1971. Inte heller det totala antalet sysselsatta ligger högre 1972 än 1971. Antalet nyanmälda lediga platser har för varit lägre än motsvarande månad 1971. De senast presenterade siffrorna enligt AMS-statistiken visar en fortsatt hög arbetslöshet och en minskning av antalet lediga platser. Sysselsättningen inom industrin ligger nu lägre än i mitten av 1970, vilket motsvarar ungefär 50 000 personer. Jämfört med var antalet anställda arbetare lägre. Detta motsvarar en minskning av arbetsstyrkan med ca 25 000 personer. Sysselsättningen mätt i arbetstimmar har minskat med . Arbetstidsförkortningen har mest lett till rationaliseringar i stället för till nyanställningar. Arbetslösheten har drabbat vissa grupper särskilt hårt. Äldre som tjänat troget men råkat arbeta i företag, som tvingas lägga ner, handikappade som vill få tillfälle att känna arbetets glädje och själva tjäna ihop sina pengar, kvinnor som är hemarbetande men vill ta ett förvärvsarbete utanför hemmet, ungdomar som just avslutat sin utbildning. 64 000 kvinnor var arbetslösa enligt arbetskraftsundersökningen . Arbetslösheten bland kvinnor i arbetskraften är betydligt högre än bland män, mot för män. av de arbetslösa är ungdomar . Antalet arbetslösa ungdomar var 46 000. Bara drygt en tredjedel av dessa är registrerade på arbetsförmedlingarna, vilket ökar svårigheterna att ge dem den hjälp de behöver. Till detta kommer 23 000 ungdomar, som är latent arbetslösa, dvs. som skulle vilja ha ett jobb men inte anser det mödan värt att söka. Många förlänger också sina studier utöver vad de avsett, eftersom de inte får något jobb. En konsekvens av detta är ökad skuldsättning, som senare skall . Detta gäller bl. a. många som läser på universitet. Ungefär 7 000 långtidsutbildade är registrerade som arbetslösa arbetssökande vid arbetsförmedlingarna. Den faktiska arbetslösheten är självfallet betydligt större. Flertalet ungdomar står utan försäkringsskydd vid arbetslöshet. är en allvarlig brist i vårt trygghetssystem. Trots många löften har detta problem hitintills lämnats obeaktat av den socialdemokratiska regeringen. Den stora ungdomsarbetslösheten utgör givetvis också ett stort socialt problem. Sysslolösheten upplevs så negativ och så förnedrande av många ungdomar, att allvarliga sociala skadeverkningar hotar. Socialarbetare på fältet rapporterar negativ aktivitet bland ungdomar, och att sysslolösheten bidrar till detta är uppenbart. Därför framstår vaije åtgärd som kan ge ökad sysselsättning för ungdom som ytterligt viktig. Otrygghet för nya grupper Arbetslösheten har också nått grupper som varit relativt skyddade. Den ökning av efterfrågan på arbetskraft som sker gäller framför allt yrkesutbildade arbetare inom industrin. För icke specialutbildade arbetare och för tjänstemän, tekniker och dem som är inriktade på serviceyrken är läget betydligt mer bekymmersamt. första hälft låg i genomsnitt antalet arbetslösa arbetslöshetsförsäkrade tjänstemän på 500600. Sedan ökade arbetslösheten till drygt 2 000 under lågkonjunkturen 1968. Den låg kvar på denna nivå över högkonjunkturen 19691970 och ökade sedan kraftigt för att vara uppe i över 6 000. Andelen arbetslösa tjänstemän av samtliga arbetslösa försäkrade i arbetslöshetskassa har ökat för att nu vara uppe i . Det finns också en tendens att tjänstemännen är mer långvarigt arbetslösa än andra kategorier. Varannan arbetslös medlem i en tjänstemannakassa är arbetslös mer än . Också om man ser på industrins efterfrågan på tjänstemän och tekniker blir bilden dyster. uppgav av företagen i en enkät för att de hade brist på yrkesarbetare och säger att de har en sådan brist. Men vid bägge tillfällena uppger bara en procent av företagen, att de har brist på tekniker och en procent att de har brist på andra tjänstemän. Detta är en klar försämring för tjänstemännen jämfört . En konjunkturuppgång löser inte i sig hela sysselsättningsproblemet. Inom den egentliga industrin krävs det en av starkt ökad försäljning för att företagen skall behöva nyanställa i större omfattning. Den ökade efterfrågan på arbetskraft som då följer är dessutom i stor utsträckning inriktad på en annan typ av arbetskraft än den som är arbetslös, framför allt specialutbildade yrkesarbetare. Nedgången i byggandet med betydande återverkningar också utanför den egentliga byggnadsindustrin är mera ett strukturproblem än en fråga om konjunkturer. Den offentliga sektorn kan förväntas expandera betydligt mindre än vad den tidigare gjort. får starkt ökade arbetskraftskostnader leder det till rationaliseringar och kostnadsbegränsande (=sysselsättningsminskande) investeringar. Rationaliseringar bedrivs nu i allt större utsträckning på tjänstemanna- och kontorssidan. Utbildningsexplosionen kulminerar och förser arbetsmarknaden med ett stort antal välutbildade personer tyvärr i huvudsak på andra områden än där det råder brist på arbetskraft. Denna utveckling fordrar åtgärder på en rad områden. En sak står dock klar: den gör det än mer nödvändigt att få i gången industriexpansion som både skapar nya resurser och ger fler sysselsättningstillfällen. Fler och tryggare jobb I en lång rad motioner och reservationer rörande den ekonomiska politiken har liksom och moderata samlingspartiet påtalat den oroande låga investeringsbenägenheten i industrin. Lika ofta har finansministern uttryckt förhoppningar om höga investeringstal och lika ofta haft anledning att besviket konstatera, att det råder betydande gap mellan förhoppningar och faktiskt utfall. Nedanstående tabell visar detta tydligt Förändringarna av industrins bruttoinvesteringar i fasta priser (volym) Är Förändring frän föregående är enligt + 4/5 -3,5 En del försök huvudsakligen av selektivt slag har gjorts från regeringens sida för att stimulera industrins investeringar. har man i den allmänna debatten uttryckt förvåning över att företagen, trots dessa extra stimulanser, inte tycks reagera i önskvärd riktning i vad gäller investeringarna. Det torde främst bero på att investeringsbeslut baseras på förväntade avsättningsmöjligheter, priser, löner, kostnader - kort sagt, på förväntad lönsamhet. Om avkastningen på en utbyggnad av kapaciteten inte ger mer än eller ens når upp till vanlig bankränta hjälper det inte mycket att det finns pengar tillgängliga. De mest aktuella bedömningarna rörande investeringsökningama inom industrin för tyder på ökning i storleksordningen i fasta priser. Detta är dock lägre än vad finansministern antagit i den reviderade finansplanen 1972. Utvecklingen tyder på än svagare ökning. En betydande andel av investeringsökningarna 1972 faller på miljövård, vilket i och för sig är värdefullt. Dessutom är en stor del av investeringarna till för att hålla tillbaka kostnadsstegringar och inte för att bygga ut kapaciteten. De ger alltså färre arbetstillfällen, inte flera. Visserligen utgör industriinvesteringarna en relativt liten del av den totala efterfrågan av totala BNP men den tilldrar sig ändå stort intresse. De är ett mått på ekonomisk aktivitet och framtidstro. när de kommunala investeringarna och bostadsbyggandet visar sjunkande tendens finns alltså ett större utrymme för industrin att expandera inom. Den stora frågan är alltså om industrin förmår eller vill utnyttja detta läge och investera i byggnader, teknik och maskiner. Enligt vår bedömning torde det därför vara av stor betydelse både i vad gäller sysselsättningen på kort sikt inom den utsatta byggnadssektorn och på i vad gäller näringslivets produktionskapacitet att ge särskilda stimulanser till byggnadsinvesteringar. Eftersom det ännu inte råder någon risk att överhettningstendenser beträffande sysselsättningen gör sig gällande i samhällsekonomin torde en extra stimulans för byggnadsinvesteringar inom näringslivet få anses som en adekvat konjunkturpolitisk åtgärd. Men en tidsbegränsning måste göras. föreslår sålunda att en tioprocentig skattemässig avdragsrätt för byggnadsinvesteringar inom näringslivet införes att gälla sådana byggnadsprojekt som är igångsatta enligt arbetsmarknadsmyndigheternas tidigare gällande kriterier före . Därvid vinner man en gynnsam inverkan på byggarbetssektorns sysselsättning även . Det är vidare vår förhoppning att denna extra konjunkturpolitiska stimulans även kan medverka till att arbetsmiljön kan förbättras genom att arbetslokaler repareras, byggs om eller helt nyuppföres. Dessutom föreslås i denna motion att den nu t. o. m. utgången av 1972 skattemässigt gällande avdragsrätten för maskininvesteringar utsträcks att gälla även . Avgörande för industrins investeringar är de framtida bedömningarna om lönsamhet. Även om man använder olika kriterier på lönsamhet så har ekonomer i skilda läger länge pekat på en sjunkande nettoavkastning på investerat kapital. De större företagen visar härvidlag upp en bättre situation än de mindre och medelstora. Enligt en rapport från industrins utredningsinstitut har nyföretagandet, mätt både i antal sysselsatta och antal arbetsställen, sjunkit drastiskt . Det gäller också s. k. framtidsbranscher. Nedgången har skett parallellt med en nedgång i lönsamhet och soliditet. Var sjätte anställd i verkstadsindustrin arbetar i förlustföretag. Om man betraktar lönsamheten enbart som ett mått på hur väl man lyckats med att producera och marknadsföra en vara eller en tjänst, pekar utvecklingen på att företagen har mött större och större svårigheter. En allmänt sjunkande lönsamhet innebär framför allt att benägenheten att satsa på nya objekt minskar. Dels finns det mindre eget kapital att investera tillbaka i företagen, dels innebär det mindre förmåga att dra till sig riskvilligt kapital utifrån. Även om god tillgång på krediter inte är nog för att utlösa investeringsbeslut är en fungerande kreditmarknad givetvis av stor betydelse. Därför är det viktigt att klart uttalar sig för en ekonomisk politik, som inte på nytt kan komma att innebära ett ensidigt utnyttjande av kreditåtstramning som stabiliseringsmetod för den händelse konjunkturläget skulle motivera åtstramande åtgärder. En av de mera dystra erfarenheterna som näringslivet fick anledning notera från den förra konjunkturfasens järnhårda kreditpolitik var den osäkerhet och ryckighet den skapade för planeringsarbetet. I många fall varken kunde eller vågade man planera för en kommande tidsperiod, eftersom just kredit- och finansieringsläget var så oklart och osäkert. Ryckighet och osäkerhet i företagens planering blev alltså ett av flera negativa resultat av den förda kreditpolitiken. Erfarenheterna från förra konjunkturfasen 19701971 har heller inte glömts i de mindre och medelstora företagen. Många företag gick omkull och deras anställda förlorade sina arbeten, därför att kreditpolitiken var onödigt brutal. Näringspolitikens första och största uppgift är att skapa sysselsättning. Näringspolitiken skall stödja och stimulera den inneboende utvecklingskraften som finns i ett näringsliv. Den första försvarslinjen mot arbetslöshet går inne i de stabila företagen. Bara lönsamma, utvecklingsbara och solida företag kan ge de anställda trygghet. Givetvis gäller det inte bara tryggheten att ha och behålla ett arbete utan också att själva arbetsmiljön är trygg. Bara de lönsamma företagen kan i längden klara de stegrade kraven på bättre och sökrare arbetsmiljöer. I olika motioner till riksdag har bl. a. velat framhålla följande som inslag i en socialliberal näringspolitik för trygga jobb: Smidigare anpassning av konjunkturpolitiken Utveckling av den ekonomiska planeringen Åtgärder särskilt inriktade på de mindre och medelstora företagen, t. ex. ökat stöd till företagarföreningarna, bättre kapitalförsörjning och exportstöd Regionalpolitik som en viktig del av näringspolitiken, lindrigare energiskatt, differentierad arbetsgivaravgift, regionalpolitisk användning av investeringsfonder, utvidgat transportstöd, sänkta tele-, flyg- och tågtaxor, fler satsningar på industricentra Ökad tillgång på riskvilligt kapital genom ökat sparande AP-fondernas medel tillbaka ut på lånemarknaden i decentraliserade former Ökat sparande inom företagen i vilket de anställda också får del. Det måste löna sig att arbeta både för den enskilde och för företagen. Ett skatte- och bidragssystem med starka inflationsdrivande inslag som det nuvarande liksom stora prisökningar går knappast att förena med kravet på en fortsatt ökad realstandard. Åtskilliga beräkningar har gjorts nu senast LOs höstrapport där man kan visa att stora nominella löneökningar äts upp av skatter och priser. Av återstår i realförbättring. På de som gått sedan regeringen införde prisstopp har livsmedelspriserna stigit med . Inte minst för att undvika en sådan utveckling och för att skapa balans i ekonomin är det viktigt att regeringen före nästa avtalsrörelse i stabiliseringskonferensens form söker samråd med och arbetsmarknadens parter. Där kan statsmakterna bl. a. presentera sin syn på det ekonomiska läget och ange vilka åtgärder av betydelse för avtalsrörelsen den tänker vidta inom den ekonomiska politiken. Stabiliseringskonferensemas viktigaste uppgift är att tjäna som ett forum för överläggningar mellan regeringen och berörda parter om det samhällsekonomiska läget och de aktuella fördelningspolitiska problemen. Självfallet skall dessa överläggningar stå helt fria från själva förhandlingsarbetet. Därför är det viktigt att konferenserna hålls före en kommande avtalsperiod. Det är uppfattning att motiven för sådana överläggningar har ökat och blivit ännu klarare i ljuset av de erfarenheter som parterna på arbetsmarknaden redan nu dragit av innevarande treårsavtal. Av den aktuella debatten framgår att stora löntagargrupper nu ger uttryck för en uppfattning att stora nominella löneökningar endast leder till ökad inflation och därmed hotar de reala förbättringarna. Så har tydligen skett i bl. a. den senaste avtalsperioden. I den stora kompensationskapplöpningen mellan löner och priser/skatter är staten genom avsaknaden av bl. a. ett inflationsskydd i skattesystemet den part som vinner en för stor andel. Konferenserna och diskussionerna måste startas redan nu för att det rätta tidsmässiga avståndet till avtalsrörelsen skall kunna erhållas. Därför föreslår detta i raden av omedelbara åtgärder i denna motion. Inte minst har den nästan uteblivna reallöneökningen för stora löntagargrupper alltså nu blivit ytterligare ett starkt argument. Med tillfredsställande besked om statsmakternas avsikter skulle arbetsmarknadens parter kunna förbereda en lugnare avtalsrörelse som ger realinkomstökningar utan att företagens konkurrenskraft äventyras. Om arbetsmarknadens parter kan ha förtroende för en regerings vilja och förmåga att klara inflationen är det i sig inflationsdämpande. Skattesystemets inbyggda kompensationskrav får inte bara ogynnsamma effekter för stora löntagargrupper utan ställer också många företag i en kostnadssituation som gör produktionen olönsam och starkt minskar konkurrenskraften. Antalet utslagna företag har ökat medan nyetableringarna visar låg takt. Även den internationella konkurrenskraften försvagas. Det mest uppmärksammade inslaget i denna allvarliga framtidsbild utgör givetvis de ökade avgifterna. Särskilt arbetsgivaravgiftens beslutade höjning har mött stark kritik. Att i nuvarande konjunkturläge fördubbla denna löneskatt är givetvis en direkt sysselsättningshämmande åtgärd. Det beslutet har f. ö. redan påverkat investeringsplaneringen och den närmaste framtiden i dämpande riktning. Det är vår uppfattning att en samlad satsning inom den ekonomiska politiken på bred front och med den inriktning vi här skisserat är ett alternativ till regeringens politik, som lett till arbetslöshet och stagnation. Garantin för fler trygga jobb består i ett starkt och fritt näringsliv inom en socialliberal ramhushållning. Omedelbara åtgärder inriktade på att snabbt motverka arbetslösheten De tidigare berörda ekonomisk-politiska åtgärderna kan sägas vara mer långsiktigt inriktade. Men som också visats tidigare i avsnitt B är arbetslösheten oacceptabelt hög, och åtgärder måste vidtagas med snabb inverkan. Riv upp beslutet om fördubblad löneskatt Den just nu viktigaste åtgärden är att beslutet om löneskatten rivs upp. Det är orimligt att mitt i en vinter med rekordhög arbetslöshet fördubbla skatten på arbete. Beslutet om den fördubblade löneskatten verkar redan innan det formellt träder i kraft. Det är viktigt att beslutet rivs upp så snart det är tekniskt möjligt. bör därför med förtur behandla denna fråga. Om man rev upp beslutet om arbetsgivaravgiften , skulle det otvivelaktigt också ha en viktig indirekt positiv inverkan.