mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — De alltmer varierande arbetsuppgifterna för arbetstagarna liksom en mer öppen och fri debatt har gjort det självklart att ompröva i en del fall föråldrade inslag inom arbetslivet. En sådan omställning är i full gång inom stora delar av vårt näringsliv, och verksamheten stimuleras av de erfarenheter av såväl praktisk som teoretisk natur som fortlöpande utvinnes. Denna utveckling kommer naturligtvis att ta tid, liksom den har en gräns där ytterligare ökning av information, samråd och medbestämmande kan komma i konflikt med de krav på effektivitet som måste vara vägledande för all verksamhet enskild likaväl som offentlig. I den mån utvecklingen förs vidare steg för steg kan emellertid sannolikt mycket vinnas genom en utökning av de anställdas deltagande i beslutsprocesserna både i form av effektivitetsvinster, ökad förståelse för företaget och dess problem samt vinster i form av högre arbetstillfredsställelse för de anställda. Trots den livliga debatten är begreppet företagsdemokrati inte entydigt. En viktig distinktion bör göras mellan åtgärder som syftar till att öka den enskilde arbetstagarens handlingsutrymme och arbetstillfredsställelse och sådana som avser att bereda representanter för de anställda rätt och möjlighet att föra fram de anställdas krav och synpunkter och aktivt medverka i företagets ledning. Genom lagstiftning, kollektivavtal och övriga överenskommelser har mycket uträttats i syfte att vidga de anställdas inflytande. Inrättandet av företagsnämnder, vars regler reviderades , skapandet av för samarbetsfrågor ett gemensamt organ för LO, TCO och SAF med syfte att bl. a. följa utvecklingen inom företagsnämndsverksamheten och bedriva försök med fördjupad företagsdemokrati , den pågående försöksverksamheten med företagsdemokrati inom de statliga företagen samt beslut om försöksverksamhet med styrelserepresentation är exempel härpå. Med all säkerhet har emellertid de största framstegen nåtts i det praktiska vardagsarbetet ute bland företagen där nya metoder och umgängesformer har införts ofta i tysthet. För den anställde är frågan om att kunna utöva inflytande på den egna arbetssituationen mest näraliggande och påtaglig. Flera undersökningar visar att huvuddelen av de anställda ser en förbättring på den punkten som mest angelägen. Utökad delegering utgör ett viktigt instrument härför. Härigenom tillvaratas på ett bättre sätt arbetstagarens kunnande. Även på andra sätt kan individens behov av trygghet, gemenskap, omväxling, uppskattning, självständighet och utvecklingsmöjligheter bättre tillgodoses. Försöken med s. k. självstyrande grupper, liksom erfarenheterna av arbetsutvidgning och arbetsrotation, bör kunna ligga till grund för reformer. Övergången från löpande band till arbetsgrupper, som är mer sammanhållna, kommer att ge oss större kunskap om vilka möjligheter som finns att på detta sätt med bibehållen effektivitet göra arbetet för den enskilde arbetstagaren mer tillfredsställande. Statsmakternas intresse för hithörande frågor har dokumenterats bl. a. genom tillsättandet av arbetsmiljöutredningen och arbetsrättskommittén. Till den senares kompetensområde kan tänkas höra även utvärdering av resultaten av den tidigare nämnda försöksverksamheten med styrelserepresentanter för de anställda i aktiebolag och ekonomiska föreningar. uppgifter är dock redan nu mycket omfattande. Av detta skäl och även av andra torde det vara lämpligast att resultatet av nyssnämnda försöksverksamhet utvärderas av en för detta ändamål särskilt tillsatt kommitté med företrädare för de politiska partierna och arbetsmarknadsorganisationerna. att arbetsförmedlingarnas möjligheter att förmedla sysselsättning åt tjänstemän och akademiker skall förbättras, att arbetsförmedlingarna på det lokala planet skall kompletteras med lokalt tillsatta referensgrupper, att en professur i arbetsmiljöforskning inrättas, att frågan om ändamålsenlig utbildning för skyddsingenjörer och andra inom arbetsmiljöområdet sysselsatta personer utreds och att därvid bl. a. utbildningen vid de tekniska högskolorna uppmärksammas, att orsakerna till den höga frånvaron på arbetsmarknaden analyseras, att försöksverksamheten med s. k. flextid inom den statliga förvaltningen utvidgas, att resultatet av den lagstiftande försöksverksamheten med styrelserepresentanter för de anställda i aktiebolag och ekonomiska föreningar noga utvärderas och att en kommitté med representanter för de politiska partierna och arbetsmarknadsorganisationerna tillsätts för detta ändamål. Efterkrigstidens bostadspolitik har kännetecknats av en målmedveten strävan efter ökat samhällsinflytande. Bostadsområdet har kommit att alltmer präglas av socialistiska experiment. Bostadskonsumenternas valfrihet och en fri kostnadspressande konkurrens har alltmer satts ur spel. Bostadsområdet framstår som den samhällssektor inom vilken regeringens misslyckanden framstått som mest påtagliga. Samhällsorganen har ett nära nog totalt inflytande över hela byggprocessen. Riksdag, regering, bostadsstyrelse och kommunala organ bestämmer bostadsbyggandets volym, inriktning, struktur och lokalisering samt låser genom lagar och förordningar såväl produktion som förvaltning och reglerar bostadsfinansieringen. Det kommunala markmonopolet har förstärkts och av nyproduktionen sker nu på kommunägd mark. ges särskilda förmåner och statliga lån, som möjliggör fastighetsägande utan egen kapitalinsats. Hyreslagstiftningen ger de kommunala bostadsföretagen garanterad kostnadstäckning. Nyproduktionen av lägenheter i tätorterna har företrädesvis skett i flerfamiljshus. Småhusproduktionen har hållits nere och ombyggnadsverksamhet blivit en närmast marginell företeelse. Det statliga greppet över bostadsfinansiering och byggproduktion förstärktes och ny lagstiftning underlättade och uppmuntrade kommunalisering av mark och fastigheter. Bostadskostnaderna ökade kraftigt, vilket medfört krav på omfattande bostadssociala åtgärder. Trots detta har de höga hyrorna utlöst ett starkt köpmotstånd, som ställt 10 000-tals lägenheter tomma. Konsumentinflytandet över bostadsmarknaden har successivt minskat, genom att den tidigare efterfrågeprincipen ersatts av att produktionsinriktning, volym och struktur har reglerats genom av statsmakterna fastställda ramar och kvoter och konsumenternas möjlighet att genom sin fria efterfrågan påverka produktionen nära nog helt upphört. Enskilda initiativ i produktion och förvaltning har hindrats eller försvårats. Den negativa reaktionen mot bostadspolitiken och dess följder för den enskildes miljö och ekonomi har efter hand fått sådan omfattning och styrka, att t. o. m. regeringen allvarligt oroats. Den för bostadspolitiken ansvarige departementschefen har i olika uttalanden liksom i den nu framlagda statsverkspropositionen bl. att byggvolymen varit för stor och att betydande nedskärningar kan väntas, att andelen småhus varit för liten och att satsning nu bör göras för att att ombyggnadsverksamheten haft för liten omfattning och att ombyggnads- och renoveringsarbeten skall igångsättas, att bostadsfinansieringen varit felaktig och att det nuvarande s. k. paritetslånesystemet bör omläggas eller ersättas, att bostadskostnadernas ökning alltför litet uppmärksammats och att åtgärder måste vidtagas för att i alla moment begränsa kostnaderna. Samtliga dessa konstateranden vitsordar riktigheten av den kritik som moderata samlingspartiet ensamt bland alla partier konsekvent riktat mot själva grundprinciperna för den socialdemokratiska bostadspolitiken. Departementschefen drar emellertid icke den logiska slutsatsen av sin egen nedgörande bedömning av de hittillsvarande bostadspolitiska resultaten, nämligen att tiden nu är mogen för en helt ny bostadspolitik inriktad på att tillgodose konsumenternas önskemål och valfrihet och att den på ideologiska doktriner byggda politiken bör undanröjas. med bostadsbrist har samhällsorganens inflytande på bostadsmarknaden byggts upp. Kommunerna och de kommunala bostadsföretagen har iklätt sig rollen av konsumentföreträdare. De enskilda konsumenternas valfrihet och möjligheter att påverka sådana frågor som lägenhetsutformning, kostnader, läge och bostadsmiljö har försvunnit. Konkurrensmomentet har på alla nivåer begränsats eller borttagits. Den enskildes initiativ och riskvillighet har förhindrats. Människors rätt att äga och förvalta respekteras inte längre av den socialdemokratiska ideologin, i synnerhet inte på det mark- och bostadspolitiska området. En omfattande överföring till samhället av mark och fastigheter har ägt rum med den klart missvisande motiveringen att enskilt markinnehav försvårar eller hindrar kommunernas bostadsplanering. Kommunerna äger redan av bebyggelsemarken. Markinnehav kan alltså icke utgöra orsak till vare sig dåliga miljöer eller höga bostadskostnader. Dagens hyror bestäms av de s. k. allmännyttiga eller kommunägda företagen som är prisledande på marknaden. Dessa företag skall arbeta utan vinstsyfte och enligt självkostnadsprincipen och behärskar tillsammans med kooperativa företag av lägenhetsproduktionen. De har det avgörande inflytandet på miljö, service och hyreskostnader. har, trots sin gynnade ställning, drabbats av allvarliga ekonomiska svårigheter, i några fall med uppenbara risker för konkurs. I flera fall har kommuner måst tillskjuta skattemedel för att rädda företagens ekonomi. Felaktigt planerad bostadsproduktion och ett för stort kommunalt engagemang i bostadsproduktion och förvaltning torde ha medverkat till det aktuella krisläget. Den samhälleliga planeringen bör inriktas på allmän bebyggelseplanering utan dagens ingående detaljkontroll och produktionsstyrning. marknadsanpassad byggproduktion ger företagen på byggmarknaden handlingsfrihet att anpassa produktionsinriktningen till konsumenternas värderingar. Bostadsfinansieringens villkor utreds och de grundläggande finansieringsvillkoren (bl. a. paritetslånet) är föremål för omprövning. Betydande oro har bostadsfinansieringsutredningens diskussion åstadkommit bland villaägare, som lagt upp sin husfinansiering efter nu gällande regler med bl. a. ränteavdrag. När det nu direkt utsäges att dessa avdragsregler orättvist drabbar vanliga lägenhetsinnehavare är det inte underligt att oron är stor. Dessa jämlikhetskrav ifrågasätter icke blott finansieringsvillkoren utan också det enskilda bostadsägandet som sådant. En ändrad inriktning av bostadspolitiken med ökad tyngd på äganderätt och bostadsrätt ger både sociala och ekonomiska fördelar. Åtgärder som vidgar rätten till personligt ägande av mark och hus eller av lägenheter ökar också tryggheten i boendet. Lånegivning till bostadsändamål borde därför i större utsträckning inriktas på bostäder som ägs eller som bebos med bostadsrätt. Den nuvarande egnahems- och bostadsrättsmarknaden visar att sådana bostäder skötes på ett tillfredsställande sätt till lägre kostnader än hyreslägenheter. De boende uppnår ett eget sparande genom amorteringar på lånen till egen bostad. Förmögenhetsspridningen bland medborgarna blir större. Premiering av bostadssparande utgör alltså en viktig faktor i en ny bostadspolitik liksom vidgade möjligheter för människor att få köpa och äga lägenheter eller hus. Debatten om bostadsmiljön har varit livlig. Den moderna tätortsmiljön med kontoriserade stadscentra och människoovänliga höghusområden i ytterområdena har fått en entydig dom. I hårda formuleringar har stadsplanelösningarna, t. ex. i i , och i och i Borkyrka, utdömts av en till synes enhällig opinion, som tätorternas centrumlösningar alltmer kritiserats. Så länge bostadsbristen var så allvarlig, att det viktigaste för konsumenterna av att över huvud få tak över huvudet, var kritiken mot olämpliga stadsplanelösningar och dålig bostadsmiljö av naturliga skäl relativt modest. får i skuggan av köpmotståndet mot dyra lägenheter det felstrukturerade och fellokaliserade bostadsutbudet sin dom av konsumenterna. Bostadsområdenas miljö bestämmes i huvudsak av statsmakterna genom styrningen av bostadsproduktionen till vissa hustyper och förvaltningskategorier men också, och inte minst, av Svensk Byggnorm och God Bostad (de sistnämnda en rekommendation som uppfattas som norm). Enligt dessa normer skulle gårdagens stadsmiljöer icke bli godkända trots att de i hög grad efterfrågats av konsumenterna. Godkända blir däremot de bostadsmiljöer som människor överlag tar avstånd från. Slutsatsen måste bli att normerna måste ändras - icke människornas uppfattning. En marknadsanpassad och konsumentinriktad bostadsproduktion blir väsentligt annorlunda strukturerad än den nuvarande. (1967-1972) koncentreras nyproduktionen till lägenheter i flerfamiljshus () medan småhusen hållits nere (). Lånemedel till ombyggnads- och förbättringsverksamhet har utgjort endast en bråkdel av lånen till nyproduktion. Marknadsanpassat byggande kommer automatiskt att ge produktionen en annan inriktning. Efterfrågan på småhuslägenheter och lägenheter i om- eller tillbyggda äldre fastigheter skall kunna bättre tillgodoses, arbetskraften bättre och jämnare utnyttjas. Samhället måste alltså underlätta inte förhindra en successiv övergång till en konsumentinriktad bostadspolitik. Efterf rågetrycket på marklägenheter i villa, kedjehus, radhus och även flerfamiljshus är stort och tillgodoses icke av det nuvarande utbudet. Bostadspolitiska, miljöpolitiska, socialpolitiska och familjepolitiska skäl talar för en avsevärt vidgad andel småhus i den totala byggproduktionen. Såväl argumenten att småhus skulle vara väsentligt dyrare att producera som farhågorna för sysselsättningskris på byggsektorn vid ökat småhusbyggande har visat sig felaktiga. 1 en marknadsanpassad byggproduktion blir det ett naturligt utbud av bostäder i småhus med stor variation i fråga om storlek, standard och kostnad och även i fråga om dispositionsform. Väsentligt ökat småhusbyggande blir även en spontan följd av lättade regleringar och en från statliga beslut befriad lånemarknad. Genom nuvarande inom strikta ramar finansierad byggplanering har kommunernas planeringsresurser inriktats på att förverkliga en omfattande produktion av flerfamiljshus. En marknadsanpassad byggproduktion med ökad småhusandel kommer visserligen att ändra kraven på planering och markutnyttjande, men en odogmatisk och mindre reglerad produktion av småhus kan företrädesvis ske på enskilt ägd mark, eller på mark som genom försäljning kan övergå till köparen. Därmed friställs kapital som annars bundits i olönsamt kommunalt markägande. Förvaltningskostnaderna är dessutom väsentligt lägre i ägda än i hyrda bostäder. En produktivitetsstudie inom visar att arbetsproduktiviteten vid småhus resp. flerfamiljshus låg i det närmaste på samma nivå, nämligen på /tim för småhus och /tim för flerfamiljshus. (Uppgifterna avser tidsåtgång för s. k. egentliga byggnadsarbetare: murare, träarbetare samt betong- och grovarbetare.) Genomsnittsvolymen för lägenheter i småhus är ca S00 m3 mot ca för lägenheter i flerfamiljshus. En ökad andel lägenheter i småhus sker på bekostnad av de större lägenheterna i flerfamiljshusen, varför man bör räkna med en medelvolym på för lägenheter i flerfamiljshus. Med hänsyn till att arbetsproduktiviteten kan sägas vara lika stor i småhusproduktionen som i flerfamiljshusproduktionen är det de större byggvolymerna per lägenhet som förorsakar en ökad arbetsinsats, dvs. pff = 1,33 eller större arbetsinsats per lägenhet i småhusproduktion mot flerfamiljsproduktion. En konsumentinriktad kraftig ökning av småhus byggandet skulle alltså inte som påståtts medföra risker för arbetslöshet. Den skulle tvärtom medföra goda sysselsättningseffekter. Goda lägenheter i äldre hus i kommunernas centrala delar måste ingå i utbudet till bostadskonsumenterna. Den utveckling som inneburit att städernas centrala delar successivt avfolkats måste bromsas. Vi har förordat en väsentligt ökad låneandel för ombyggnadsverksamhet. Med hyresregleringens snara avskaffande och en genom schablonisering väsentligt förenklad långivning till sanering och ombyggnad bör det göras mer förmånligt att kontinuerligt underhålla bostäder i äldre fastigheter, att låta dessa bostäder få förbli bostäder samt att välja alternativet restaurering och ombyggnad framför rivning och nybyggnad. presenterade departementschefen en proposition med förslag till utökat utnyttjande av förbättringslån. Det är signifikativt att sådana lån endast förordas för fastigheter i kommunernas ägo. En successivt utökad förbättringsverksamhet leder inte bara till ett större nettotillskott i attraktiva lägenheter i efterfrågat läge utan tillgodoser dessutom berättigade miljövårdskrav. Ökad långivning till ombyggnadsverksamhet är naturligtvis också i högsta grad socialpolitiskt motiverat genom att det medverkar till en väsentligt höjd bostadsstandard i tätorternas centrala delar. Vårt motionskrav från riksdagsbehandlingen , att den utökade förbättringsverksamheten skall gälla såväl kommunernas som enskilt ägda fastigheter, är alltså i hög grad berättigat. Reparations- och ombyggnadssektorn är svår att bedöma vad gäller arbetskraftsåtgång. Sådan verksamhet kan avse allt från totalsanering, vilket innebär förnyelse genom rivning och nybyggande, till en relativt begränsad upprustning och förbättring t. ex. i form av köksförnyelse. Modernisering av det äldre bostadsbeståndet är dock betydligt mera arbetskrävande än nybyggnadsverksamhet. Vid en jämförelse mellan lönekostnadens andel av byggkostnaden visar det sig att den uppgår till i nyproduktion och vid reparations- och ombyggnadsverksamhet. En byggkostnad på . ger i nyproduktionen för kollektivanställd personal medan . i byggkostnad i ombyggnads- eller reparationsarbete ger . Hänsyn är då tagen till att timlönen (1972) ligger högre vid nyproduktion än vid reparations- och ombyggnadsarbeten. De sysselsättningspolitiska effekterna av ökad ombyggnadsverksamhet är därför goda. Arbetstillfällen på byggsektorn kan i stor utsträckning erbjudas vid en omstrukturerad byggmarknad. Arbetstillfällen vid ökad andel småhus resp. ökad ombyggnadsverksamhet synes gott kunna kompensera bortfallet av arbetstillfällen med nyproduktion av flerfamiljshus. En ny bostadspolitik kräver alltså ändrade regler och villkor för bostadsfinansieringen och en fullständig omprövning av nuvarande regleringssystem och finansieringsmetoder. Paritetslånesystemet som infördes har visat sig medföra så uppenbara olägenheter att det En finansieringsreform bör genomföras och bostadsfinansieringen frigöras från sitt totala beroende av statliga beslut. Den omständliga och dyrbara bostadsbyggnadsbyråkratin måste väsentligt beskäras. En konsumentinriktad och marknadsanpassad byggproduktion blir väsentligt annorlunda strukturerad. Den kommer därmed att i betydligt högre grad än nu inriktas på marklägenheter och ombyggnadsverksamhet. villkor måste likställas för olika förvaltare av bostadsfastigheter. Hyresregleringen måste avvecklas. De normer och regler som i praktiken styr den kommunala stadsplaneringen måste ändras eller upphävas så att planeringen kan syfta till att tillgodose människors krav på boendemiljö och närservice utan att leda till fördyring av bostadsproduktionen. Dagens prognostiserade byggkvoter, som förverkligas genom givna kreditgivnings- och igångsättningsramar, måste ersättas av en fri anpassning efter det verkliga behovet. En marknadsanpassad kreditgivning och igångsättning innebär en stegvis avveckling av kvoteringen för såväl småhus som flerfamiljshus, en kvotering som ju syftar till att tillgodose en önskad och styrd och icke en verklig och fri efterfrågan. Nuvarande regleringskontroll bör successivt avvecklas och ersättas av en rapporteringsskyldighet som ger statsmakterna möjlighet att följa produktionsutvecklingen. Enligt vår mening bör alltså frågan om den framtida bostadspolitikens målsättning och former göras till föremål för en helt förutsättningslös utredning. Den nya bostadspolitiska utredningen bör, med andra ord, behandla samtliga bostadspolitiska problem och övertaga de uppgifter eller på lämpligt sätt tillgodogöra sig det utredningsresultat som föreligger inom bostadsfinansieringsutredningen, boendeutredningen och bostadsbeskattningsutredningen. Då en sådan utredning kan beräknas ta , måste vi beklagligtvis under en övergångstid fortsätta att lappa på den hittillsvarande politiken och genom begränsade reformförslag söka avhjälpa dess värsta brister. I tilläggsmotionen kommer vi därför att framföra yrkanden och förslag i anslutning till statsverkspropositionens äskanden inom det nuvarande systemet bl. a. beträffande byggvolym, byggstruktur och lånereglernas utformning. Moderata samlingspartiet vill emellertid få en bostadspolitisk reform i syfte att till lägre kostnader och i bättre miljö erbjuda människor de bostäder som de efterfrågar. att en utredning tillsättes med uppgift att avveckla hela den reglerings- och restriktionspolitik som kommit att leda till orimliga bostadskostnader och olämplig bostadsmiljö, åstadkomma en valfrihetens och efterfrågans politik med kraftigt ökad andel småhus, villor och marklägenheter och satsning på ombyggnadsoch förbättringsverksamhet så att utbudet av goda lägenheter i renoverade äldre hus ökar och de gamla stadsmiljöerna bevaras, slå vakt om enskildas rätt att äga och förvalta lägenheter och hus. Personlig äganderätt, fri företagsamhet och spridning av ägandet utgör avgörande förutsättningar för stigande materiellt välstånd. Den enskilde medborgarens rätt och möjligheter att äga och förvalta fast egendom utgör alltså en betydelsefull faktor i ett framåtskridande demokratiskt samhälle. Äganderätten ger trygghet och oberoende. Liksom den självägande bonden utgjorde ett hinder mot feodal- och envälde är enskilda medborgare, som i livets alla skiften icke är beroende av det allmännas stöd och åtgärder, den bästa garantin för frihet och självständigt ansvarstagande. Äganderättens innehåll är inte absolut och oföränderligt. Samhällets omdaning och den tekniska utvecklingen ställer fortlöpande krav på en anpassning av äganderätten till en ny tids betingelser. Äganderättens omfång begränsas med hänsyn till grannlagsfrågor, miljön och betydelsefulla gemensamma allmänna intressen. Det är emellertid väsentligt att utvecklingens krav icke utnyttjas för att inskränka den enskildes frihet och äganderätt utöver vad som i varje särskilt fall är med hänsyn till allmänna syften nödvändigt och att inskränkningarna icke vidtas i strid med vad som ansetts utgöra grundläggande principer i den västerländska rättsuppfattningen. Det må erinras om att i konvention om de mänskliga rättigheterna intagits särskilda regler härom och att en ytterligare utvidgning av konventionen diskuteras. Särskilt betydelsefulla är principerna om allas likhet inför lagen. De behöver inte innebära att alla statliga begränsningar av äganderätten skall leda till ersättningsanspråk. Men så länge rättsordningen skyddar äganderätten som sådan, måste den ha en substans som ger äganderättsbegreppet styrka. Principen om allas likabehandling innebär att icke någon persongrupp skall godtyckligt missgynnas, även om administrativa åtgärder därigenom underlättas eller behovet av statsfinansiella insatser begränsas. De intrång i den enskildes rättssfär som lagstiftning eller lagtillämpning påkallar skall avgöras efter objektiva, på förhand fastställda kriterier, inte byggas på enskilda myndighetspersoners eller politikers tyckande och värderingar från fall till fall. Den socialdemokratiska markpolitiken har kännetecknats av målmedvetna strävanden i syfte att förverkliga en kollektiv socialistisk grundsyn på enskild äganderätt. Hade socialdemokraterna presenterat ett samlat förslag, skulle med visshet den svenska folkmajoriteten ha hårt reagerat och förslagen icke kunnat genomföras. Genom att förverkliga den politiska ideologin steg för steg har vid varje särskilt tillfälle icke en tillräckligt kritisk reaktion väckts till liv.