mot · FW021298 · 1973-01-25 00:00:00 — om åtgärder till stöd för somniarverksamhet för barn i skolmognadsklass. Många av de barn som placeras i skolmognadsklass har en mer begränsad erfarenhet än de jämnåriga kamraterna i s. k. normalklass. Detta ger sig till känna i många vardagliga situationer, där de i samvaron med såväl barn som vuxna har svårt att hävda sig. En del av de barn som ht 1971 placerades i skolmognadsklass visste t. ex. inte sitt namn och inte heller var de bodde vare sig gatu- eller postadress. Dessa barn saknar även kunskap om många i ett hem förekommande föremåls benämning och användning. Då det rör sig om objekt och situationer utanför hemmet är barnens erfarenheter än mer begränsade. Anledningen till de skolomogna barnens låga erfarenhet kan sökas i flera, ofta samverkande, faktorer. Det kan röra sig om bosättning i ett nytt land med nytt språk och nya seder, om föräldrars ointresse för sina barn eller omedvetenhet om barns intellektuella status och det behov barn har av aktivering etc. Ju tidigare dessa barns handikapp börjar bearbetas, desto större bör deras möjligheter vara att reda sig själva. Riskerna för att de skall betraktas som avvikare minskas. Det kan inte betraktas som vare sig humanitärt eller samhällsansvarigt att lämna de skolomogna barnen utan den hjälp de behöver. De bör ges en reell möjlighet att klara såväl det fortsatta skolarbetet som de krav omgivningen kommer att ställa på dem. Skolan försöker i möjligaste mån att hjälpa barnen ur deras situation. Resurserna är dock begränsade bl. a. på grund av alltför stora skolmognadsklasser där tiden för varje elev blir kort. Insatser från föräldrarnas sida kan inte heller alltid påräknas. Det är därför önskvärt att skolans insatser kompletteras med en verksamhet utom skoltid, där dessa barn kan aktiveras. En sådan verksamhet bör målmedvetet sträva efter att vidga barnens erfarenhet och trana dem till större öppenhet för det som sker omkring dem. De bör tränas att klara sig själva i olika situationer och att ifrågasätta det rimliga i sitt och kamraters beteende i olika sammanhang. (De skolomogna barnen ifrågasätter nämligen sällan sina bättre utrustade kamraters påtryckningar på dem att utföra mer eller mindre acceptabla handlingar.) Många olika aktiviteter för att främja dessa mål är tänkbara: Genomgång och användning av i ett hem förekommande föremål. Utförande av i ett hem förekommande sysslor. Läsning om dagsaktuella händelser i tidningar o. d. Sagostunder och andra berättarstunder med stoff ur verkliga livet. Utflykter av olika slag såsom: badutflykter med samtal om badvett, omgivande objekt, sagoläsning etc., skogspromenader, promenader i olika typer av bostadsbebyggelse, besök i postkontor, bank, varuhus och andra affärer varvid barnen ges information om vilka tjänster dessa institutioner ger, besök på museer och andra utställningar, besök i djurparker, biobesök, teaterbesök. Utflykterna bör ske med olika fortskaffningsmedel för att ge barnen erfarenhet av skillnaden mellan t. ex. tåg och buss. Barnen bör även under utflykterna ta hand om sin reskassa och själva beställa och betala inträde, resor etc. Detta ger dem erfarenhet av hur de skall uppträda i olika situationer som det ger matematisk och verbal träning. Som grund för all verksamhet bör ligga ett ständigt samtalande med barnen där de får berätta vad de ser och upplever omkring sig. Varje aktivitet följs dessutom upp med samtal och berättande om vad de upplevt. De bör därvid även aktiveras att diskutera det rimliga och orimliga i det de sett och upplevt. Aktiviteterna bör utformas i samråd med skolan och ta stor hänsyn till varje individs behov av hjälp. Barnens lärare bör konsulteras för att ge detaljerade upplysningar om de elever som kan komma i fråga. Barngrupperna bör bestå av ett fåtal barn, förslagsvis fem till åtta elever. Barnantalet bör dock ej fixeras förrän verksamheten prövats. Då barn i skolmognadsklass har en lägre uttröttningströskel än andra barn, bör verksamheten inte bedrivas mer än 3 till och barn. Timantalet kan lämpligen varieras med aktiviteternas art. Det är även, av ovannämnda anledning, olämpligt att ytterligare anstränga barnen under terminstid, varför hjälpåtgärderna bör ges barnen under sommarferier och utformas i friare och mer lekfulla former än skolarbetet. För en verksamhet talar även det förhållandet att de flesta invandrarbarnen endast talar sitt modersmål efter skoltid. De glömmer då snabbt bort den svenska de lärt sig i skolan, vilket är markant efter ett så långt uppehåll som sommarlovet. Även hos övriga barn i skolmognadsklass framträder denna glömskefaktor och gör sig gäl lande inom skolans samtliga arbetsområden. Om dessa barn aktiveras , motverkas detta, och barnen kan vid höstterminens början starta sitt skolarbete där de slutade vid vårterminens slut. Lokalfrågan för verksamheten torde vara lätt att lösa, då ungdomsgårdar och en del barnstugor upphör med eller inskränker sin verksamhet . Det kan självfallet ej komma i fråga annat än ett frivilligt deltagande i en sådan verksamhet; aktiviteterna bör således ha karaktären av erbjudanden till de här berörda barnens föräldrar. Stor omsorg bör ägnas utformningen, så att barnen inte upplever verksamheten som diskriminerande i förhållande till andra barn i samma åldrar. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning och förslag till åtgärder för att möjliggöra sommarverksamhet för barn i skolmognadsklass.