mot · FW021022 · 1973-01-26 00:00:00 — Skatteskalans konstruktion medför att just mellaninkomsttagare drabbas av den starkaste stegringen av marginalskatten. Redan vid en inkomst på ca 35 . av marginalskatten därtill kommer i regel ökade avgifter och minskade bidrag. Därefter stiger marginalskatten endast sakta. Det innebär att det bildas en »puckel» redan vid måttliga inkomster. Det har därför visat sig nästan omöjligt för stora grupper, särskilt barnfamiljer, att komma över denna punckel, dvs. att genom ökade arbetsinsatser och ökade inkomster förbättra sin Till detta bidrager starkt de avtrappningsregler som gäller för bl. a. bostadstilläggen. Den justering av skatteskalan som beslutades ledde som tidigare nämnts i stort sett endast till1 att den skärpning som föranletts av kommunalskattehöjningarna eliminerades. De brister som enligt vår uppfattning vidlådde omläggningen 1970 kvarstår därför alltjämt. Det är angeläget att även dessa förhållanden ses över med förtur. De grupper som fick den kraftigaste höjningen av marginalbeskattningen vid skatteomläggningen 19701971 har också drabbats hårdast av de marginella skärpningar vid inkomstökningar som avtrappningsreglerna när det gäller bostadsbidrag och andra förmåner ger upphov till. Kommande åtgärder bör bl. a. undanröja de mycket låga ekonomiska nettoeffekterna för familjer när den andra maken tar förvärvsarbete eller eljest vid en inkomstökning. Dessa förhållanden har givetvis bl. a. stor betydelse för möjligheterna för kvinnor att inträda på arbetsmarknaden. En väsentlig svaghet i det nuvarande skattesystemet som snabbt bör rättas till är, som vi tidigare betonat, att förändringar i penningvärdet medför ändrat skattetryck. Det innebär att inkomstökningen t. o. m. i mellaninkomstlägena ofta huvudsakligen går åt till att täcka högre priser och betala de automatiskt stigande skatterna. Skattesystemet får därmed i vissa situationer helt andra verkningar än vad som avsetts då fattat sina beslut. Det är enligt vår uppfattning angeläget att förebygga en sådan utveckling genom någon form av inflationsskydd. Annars försvåras eller omöjliggöres den höjning av levnadsstandarden som man på alla håll förklarat sig eftertrakta, inte minst för låginkomsttagarnas del, och som vi anser bör vara vägledande för skattepolitiken. Motivet för en värdesäkring av skattesystemet är att neutralisera effekterna av inflationen. Det finns givetvis olika tekniska metoder att justera skatteuttaget med hänsyn till inflationen. Justeringar bör ske genom någon automatiskt verkande förändring av grundavdrag och skatteskalor. Skattesystemet har också en finanspolitisk uppgift. Det bör dock inte vara så konstruerat, att det reella skattetrycket automatiskt skärps och att skatternas fördelningseffekt ändras när penningvärdet försämras. Vi har redan understrukit de problem som hänger samman med bristen på samordning mellan skatter och bidrag. Det rör sig i detta falt om flera delproblem. Vissa är av mera teknisk natur t. ex. de dubbla marginaleffekter som följer av att bostadstilläggen nedtrappas i de inkomstskikt där marginalskatten är högst. Att rätta till1 sådana brister hör också till de mest angelägna delområdena. I andra fall har problemen rent fördelningspolitiska aspekter. Det hänger bl. a. samman med att skatteinstrumentet har sina givna begränsningar då det gäller att åstadkomma utjämnande och förbättrande åtgärder, särskilt i de lägsta inkomstskikten. De angivna förhållandena medför vissa risker för att samhällets stöd1 inte alltid kommer dem till godo som bäst behöver stöd. Ett oenhetligt system medför bl. a. informationsproblem och att risken för orättvisor blir stor. Principiellt viktigast är emellertid att ett sådant system inte heller kan täcka alla tänkbara behov, eftersom dessa inte kan preciseras i förväg. Den socialpolitiska debatten i vårt land har visat på att brister fortfarande finns i vårt trygghetssystem. Inte minst har låginkomstutredningen visat detta. Trots det utbyggda trygghetssystemet riskerar många att varken komma i åtnjutande av den allmänna välfärdsstegringen eller den ekonomiska utjämningen. Anledningen är bl. a. att ATP-systemet och andra socialförsäkringar inte är tillräckligt avpassade för de lägsta inkomsttagarnas förhållanden. Svårigheterna att över huvud taget nå så heterogena grupper, som det här i vissa fall är fråga om, med specialdestinerade bidrag är uppenbara. Den situation dessa människor befinner sig i har ofta uppkommit genom en rad samverkande förhållanden, som vart för sig inte berättigar till samhällelig hjälp. Den omständigheten att flera faktorer samverkar beaktas dessutom inte tillräckligt i det nuvarande socialförsäkringssystemet. De brister i det ekonomiska och sociala trygghetssystemet som här har antytts kan enligt vår mening rättas till i betydande grad, om den fortsatta utbyggnaden av socialförsäkringssystemet och övriga sociala välfärdsanordningar mera medvetet inriktas på att stärka de förmåner som i första hand är avsedda att skapa en allmän ekonomisk och social grundtrygghet. Detta bör naturligtvis i första hand ske genom en utbyggnad av de nuvarande generella stödformerna t. ex. folkpensioner, de generella barnbidragen osv. Inte minst viktigt är därvid att undersöka om respektive stödform kan utbyggas till nya grupper. Därmed bör behovet av behovsprövad socialhjälp minska. Det finns anledning att analysera de faktiska och ekonomiska möjligheterna att i det längre perspektivet åstadkomma någon form av »garanterad minhniinkomst» för dem som inte är i stånd att försörja sig själva. I princip kan ett sådant system antingen anknytas till skattesystemet, då det delvis får formen av negativ skatt, eller utformas som ett bidragssystem. Genom att införa ett generellt system kan resurser na inom den egentliga socialvården I ökad utsträckning i stället koncentreras på rådgivande, uppsökande, förebyggande och rehabiliterande verksamhet. En förstärkning av stödet till barnfamiljerna måste som vi redan betonat utgöra ett av de viktigaste leden i en kommande omläggning och förbättring av skattesystemet. Barnbidragen är en väsentlig del i det familjepolitiska systemet och måste liksom utgöra ett centralt inslag i samhällets åtgärder för att utjämna standarden mellan dem som har barn och dem som inte har barn. Barnbidragen motsvarar nu endast en mindre del av de totala barnkostnaderna. De höjningar som genomförts i samband med skatteomläggningen 1970 och 1972 innebär ingen standardhöjning för barnfamiljerna. Värdet av ökningen hade redan konsumerats av fortlöpande penningvärdeförsämringar. I det familjepolitiska stödet måste barnbidragen vara en väsentlig del. Det är också angeläget att barnbidragens värdebeständighet tryggas på samma sätt som redan skett beträffande folkpensionerna. Detta bör ske på så sätt att kostnadsökningarna automatiskt kompenserats genom någon form av indexklausul. För familjer med låga inkomster utgör de statliga och kommunala bostadstilläggen ett komplement till barnbidragen och samhällets övriga barnstöd. Genom kombinationen av minskade bidrag och ökade skatter vid inkomsthöjningar blir emellertid i betydande mellaninkomstlägen ofta en ökad inkomst lika med minskad köpkraft. Detta är givetvis helt oacceptabelt. Det är synnerligen angeläget att de avsevärda tröskeleffekter som den nuvarande utformningen medför kan nedbringas. Det är enligt vår mening viktigt att i så stor utsträckning som möjligt ge en förälder valfrihet mellan hemarbete och förvärvsarbete utanför hemmet. Stat och kommun måste därför vid utformningen av det familjepolitiska stödet ta särskild hänsyn till kostnaderna för vården av barn i de åldrar där regelbunden tillsyn är nödvändig. Samhällsstödet till vård och tillsyn är huvudsakligen inriktat på att minska föräldrarnas kostnader för den av samhället organiserade barntillsynen. Denna har också byggts ut kraftigt . Däremot har samhället inte med tillräcklig konsekvens värderat tillsynen och vården som utövas i hemmet. Vi finner det angeläget att de nuvarande bidragsformerna kompletteras med ett vårdnadsbidrag till föräldrar med barn i lägre åldrar. Vårdnadsbidraget måste kunna utnyttjas som en ersättning till den förälder som svarar för vård och tillsyn av barnen i hemmet eller användas för den vårdnadsinsats som någon annan än föräldrarna fullgör. För att illustrera den rådande ogynnsamma situationen för många barnfamiljer återges nedanstående tabell. Härur kan man få en totalbild av hur skatte- och bidragssystemen slår vid en inkomstökning. Som synes blir de samlade avbränningarna stora, och det återstår ofta endast någon enda procent av en löneökning på . I många fall blir resultatet t. o. m. negativt. Strecket i tabellen visar i vilka inkomstlägen och med vilka barnantal familjerna får respektive inte får någon reell förbättring av sin ekonomiska standard. att inkomstökning på vid en inflationsprocent på 4,5 kan leda till försämrad standard uppträder redan vid mycket begränsade inkomster. Detta illustrerar tydligt den knipa många barnfamiljer befinner sig i: man kan inte av egen kraft förbättra sin egen standard. Procentuell förändring 1973 av reell disponibel inkomst, när den nominella lönen ökar , och priserna . Avser familjer med en inkomsttagare. Källa: , i . 4 barn 5 barn (1 000-tal kronor) -1,9 -2,2 -2,7 -2,9 -0,7 -1,6 -0,2 -0,9 -2,3 -2,6 -2,9 -2,5 -2,6 -2,1 -2,9 -2,5 -2,5 -2,7 -0,1 -2,3 Skattesystemets roll i samhällsekonomin Skattesystemet har vid sidan av de rent privatekonomiska och statsfinansiella verkningarna också stor inverkan på den samhällsekono miska utvecklingen i stort. Det måste sålunda utformas med hänsyn till såväl stabiliseringspolitiska som tiltväxtpolitiska och fördelningspolitiska mål. Höjningarna av de indirekta skatterna har skett etappvis och utan någon egentlig analys av verkningarna på sådana viktiga förhållanden som sysselsättning, inkomstfördelning och ekonomisk tillväxt. Vi finner det synnerligen angeläget, att dessa förhållanden också blir föremål för en ingående analys i samband med det omfattande utredningsarbete som pågår på skatteområdet. Det finns enligt vår uppfattning också anledning att försöka utnyttja skattesystemet på ett mer flexibelt sätt i stabiliseringspolitiken. Möjligheter finns visserligen redan att låta exempelvis den allmänna arbetsgivaravgiften eller mervärdeskatten variera med hänsyn till konjunkturläget. Möjligheterna har dock inte utnyttjats. Skattesystemet bör på liknande sätt sättas in i ett regionalpolitisk! Företagsbeskattningen har härvid den största betydelsen. I vårt land har skatteinstrumentet inte använts i regionalpolitiken i någon större utsträckning. I stort sett har åtgärderna inskränkt sig till en viss användning av investeringsfonderna i detta syfte. Systemet med investeringsfonder kan emellertid bara utnyttjas av redan etablerade och välkonsoliderade företag. Det har därför en begränsad effekt på etableringen av helt nya företag. Även när det gäller att få till stånd en ökad etablering av filialföretag i de sysselsättningssvaga regionerna skulle andra skatteförmåner kunna spela en avsevärd roll vid de lokaliseringspolitiska avgörandena. Tiden bör nu vara mogen att utreda möjligheterna att vidta ytterligare förändringar i skattesystemet i syfte att styra företag och arbetstillfällen till de sysselsättningssvaga regionerna. Sådana åtgärder kan utformas på mångå olika sätt både inom ramen för den direkta beskattningen i form av t. ex. speciella avskrivningsregler eller skattebefrielse och genom en differentiering av löneskatten. De flesta betraktar vårt skattesystem i huvudsak som ett sätt att skaffa stat och kommun de ekonomiska resurser som behövs. Men skatterna spelar som nämnts även en viktig roll i konjunktur- och fördelningspolitiken. Ett fungerande och av flertalet accepterat skattesystem och skatteväsen är en av de viktigaste förutsättningarna för ett modernt, fungerande samhällssystem. En avgörande grundförutsättning är dock de enskilda medborgarnas ansvarskänsla och lojalitet. Det finns de som försöker dra sig undan de skattemässiga förpliktelserna. Olika spekulationer brukar göras med jämna mellanrum rörande storleken på de belopp som undandras beskattning. utredning om skattebrott (SOU 1969:42) beräknades att den inkomst som undanhållits från taxering av fysiska personer skulle ligga i storleksordningen 34 miljarder. Detta belopp motsvarar ett inkomstbortfall i beskattningen på ca 1,5 miljarder. Finansministern angav i en debatt beloppet till ca 2 miljarder. Förmodligen ligger det beloppet i underkant. Givetvis påverkas ansvars- och lojalitetskänslan av uppgifter om att vissa skattskyldiga kan göra stora personliga vinster genom att smart utnyttja luckor i lagen. Den skärpning av samhällets attityd mot skattefusk och skatteflykt som skett genom bl. a. den antagna lagen om skattebrott var nödvändig. Vi vänder oss mot den ofta spridda uppfattningen, att skatteflykt och skattefusk kan vara motiverade och t. o. m. ursäktas med hänvisning till det hårda skattetryck vi nu har. Den tillsatta skatteutredningen har inte erhållit direktiv att särskilt behandla dessa frågor. Det är anmärkningsvärt att finansministern tillsätter en skatteutredning för en genomgripande översyn av hela skattesystemet utan att det i direktiven nämns ett ord om att dessa stora frågor måste genomlysas och få en lösning. I en offentlig utredning SOU 1972:11 kallad »Förenklad löntagarbeskattning» har man undersökt möjligheterna att införa ett förenklat system för löntagarnas beskattning. Enligt dess utredningsdirektiv skulle utredningsarbetet och även eventuella förslag hållas inom den ram, som utgörs av vårt nuvarande skattesystem med dess nuvarande taxerings- och uppbördsförfarande. Utredningens möjligheter att komma med verkligt avgörande förslag till förändringar har starkt hämmats av de snäva direktiven. Likaväl har dock utredningen genomlyst ett mycket angeläget område och kommit med flera förslag som successivt får prövas vidare i praktiskt arbete. Det har blivit uppenbart såväl i utredningen som av remissinstanser att några avgörande möjligheter till förenklingar inte är möjliga med det nuvarande skattesystemet. Därför måste det anses vara en av flera viktiga uppgifter för den nu arbetande skatteutredningen att beakta möjligheterna till förenklad löntagarbeskattning. En genomgripande analys av de berörda problemen torde också kräva avsevärd tid för skatteutredningen. Vissa frågor, där snabba justeringar är angelägna och som bl. a. berör skilda låg- och mellaninkomstgrupper, torde emellertid utredningen utan svårighet kunna behandla snabbt. Det gäller framför allt: förbättring av barnstödet, avskaffande av den faktiska sambeskattningen, införande av hemmamakebidrag, införande av inflationsskydd i skattesystemet, justering av marginaleffekterna i skatte- och bidragssystemet. Dessa förändringar bör därför få förtur. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att hos Kungl. Maj:t anhåller om tilläggsdirektiv till pågående skatteutredningar av innebörd att man vid konstruktionen av nya skattesystem särskilt beaktar problemen med skattefusk och skatteflykt; 2. att hos Kungl. Maj:t anhåller om tilläggsdirektiv till 1972 års skatteutredning avseende införandet av ett inflationsskydd i det direkta skattesystemet; 3. att hos Kungl. Maj:t anhåller om tilläggsdirektiv till pågående skatteutredningar av innebörd att man vid konstruktionen av nya skattesystem beaktar kravet på ekonomisk tillväxt; 4. att av Kungl. Maj:t begär förtursbehandling inom 1972 års skatteutredning av de frågor som i motionen angetts böra behandlas med prioritet; 5. att ger Kungl. Maj:t till känna vad som i motionen anförts beträffande skattepolitikens allmänna inriktning.