mot · FW02875 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. I olika sammanhang har det generella målet för bostadspolitiken brukat formuleras så, att den skall främja tillkomsten av goda bostäder i tillräckligt antal till skäliga kostnader. Bostäderna skall så långt som möjligt fördela sig på olika hus- och lägenhetstyper i överensstämmelse med konsumenternas behov och önskemål. Bostäderna skall vara sunda, rymliga, välplanerade och ändamålsenligt utrustade samt erbjuda de boende en god miljö. Bostaden en gundläggande social rättighet Denna målsättning förutsätter emellertid att en hälsobostad till skäligt pris betraktas som en grundläggande social rättighet, vilken måste garanteras av samhället. Redan i arbetarrörelsens efterkrigsprogram restes mycket bestämt kravet på en socialt inriktad bostadspolitik, fri från privata spekulationsintressen. Detta var också regeringens uttalade målsättning, där lågräntepolitik, familjebostadsbidrag, hyresreglering och kreditsystemets utformning skulle vara de medel varmed man skulle göra det möjligt även för barnfamiljer med låga inkomster att hyra en modern, rymlig bostad, som privata hyresvärdar skulle hindras att ockra på bostadsbristen. I syfte att ytterligare hindra privata spekulationsintressen ställdes också kravet att tomtmarken skulle kommunaliseras och läggas under tomträtt, vidare att de privata hyreshusen gradvis skulle överföras i ägo. Trots att det renodlade spekulationsbyggandet har reducerats kraftigt som de allmännyttiga och kooperativa förvaltningsformerna nu dominerar i nyproduktionen av flerfamiljshus är det kalla affärsprinciper som tagit herraväldet när det gäller bostadspolitiken. Regeringen har steg efter steg retirerat från 1930- och 1940-talens sociala målsättningar och gett efter för de uppfattningar som hävdar att de s. k. marknadsekonomiska krafterna skall styra bostadsförsörjningen. Man har lämnat lågräntepolitiken, man har släppt samhällets hyreskontroll, man har alltför längre tillåtit markspekulation, man har avstått från att införa ett rationellare och billigare finansieringssystem och man har avstått från att göra ingripanden mot monopoliseringens inom den tunga byggnadsmaterialindustrin. Rekordhyror och tomma lägenheter Resultatet av denna eftergiftspolitik känner vi i form av ökade hyreskostnader, där enbart hyrorna i nyproduktionen mer än fördubblats. Hyreskostnaderna i nyproduktionen fortsätter att öka som antalet outhyrda lägenheter stiger trots att ett faktiskt bostadsbehov föreligger. I statsverkspropositionen redovisas att uppgick antalet outhyrda lägenheter i hus färdigställda åren 19671971 till 8 200. Högsta andelen outhyrda lägenheter fanns produktion. konstaterar man att det inte enbart är fråga om från färdigställandet ännu kvarstående uthyrningsproblem, utan att även tidigare upplåtna lägenheter inte kunnat hyras ut igen efter den senaste hyresgästens avflyttning. 1 den undersökning som genomförts av och som ligger till grund för redovisningen i statsverkspropositionen redovisas enbart outhyrda lägenheter i den senaste femårsperiodens produktion, varför det totala antalet outhyrda lägenheter i landet är högre än de redovisade 8 200 lägenheterna i dessa årgångar hus. Ett annat uttryck för konsekvenserna av hyreskostnadernas stegring är det ökade antalet familjer som erhåller bostadstillägg. Detta antal är särskilt stort i storstadsregionerna. Dessa resultat av den förda bostadspolitiken kommer man inte ifrån genom att tala om att ligger i topp när det gäller byggande av antalet bostäder per 1 000 invånare ett argument som från regeringens sida ofta används för att påvisa förträffligheten av den förda politiken på detta område. De grupper som drabbas värst av de höga hyrorna i nyproduktionen är i första hand låglönegrupper och barnfamiljer. Från regeringens sida har man i takt med denna utveckling helt satt sin lit till olika former av bidragssystem. Vi är inte motståndare till att man inför bidrag till vissa grupper som skall göra det möjligt för dessa att hyra en god bostad. Men vi är motståndare till att man söker lösa problemet enbart med socialpolitik, eftersom även bostadsbidragen i sista hand går till den som spekulerar och försöker tjäna pengar på den nuvarande bostadsbristen. Bostadsbyggandet måste vara en huvudangelägenhet för samhället, där privata spekulationsintressen hålls borta till förmån för ett ökat samhällsinflytande. Affärs- och profitinställningen måste brytas. Regerigens politik är på avgörande punkter den motsatta. För att genomföra en konsekvent inriktad social bostadspolitik måste åtgärder vidtas för att i första hand pressa ned de höga hyrorna i nyproduktionen. Sådana åtgärder är stopp för markspekulation och ökade möjligheter för kommunerna att bedriva en aktiv markpolitik, fasthållande av samhällets hyreskontroll, förstatligande av den tunga byggnadsmaterialindustrin samt överförande av de privata flerfamiljs husen i samhällets ägo. I särskilda motioner har kommunisterna ställt förslag i denna riktning. En annan och i långa stycken helt avgörande faktor är frågan om bostadsbyggandets kreditförsörjning avgörande därför att kapitalkostnadernas andel av hyreskostnaderna uppgår till ca 2/3. Frågan om hur bostadsbyggandets kreditförsörjning ordnas spelar också en huvudroll när det gäller att maximalt utnyttja de resurser som ställs till förfogande för att klara bostadsförsörjningen. Vi har sett många exempel på hur ryckigheten och osäkerheten när det gällt kreditförsörjningen orsakade av bl. a. uppsplittringen av kreditformerna orsakat arbetslöshet, svårigheter att förverkliga bostadsbyggnadsprogrammet samt kostnadshöjande komplikationer för arbetet. Departementschefen oroas emellertid inte av detta utan litar helt på de överenskommelser delegationen för bostadsfinansiering från det ena året till det andra lyckas träffa med kreditinstituten. Vi hävdade i motion 1972:1432 följande till frågan om övertron på de privata kreditinstituten: Även om de privata kreditinstituten inför hotet om ett annat finansieringssystem för bostadsbyggandet finner opportunt i vart fall så länge man anser detta politiskt och psykologiskt nödvändigt att i större utsträckning och tillgodose kreditanspråken, kan detta inte försvara underlåtenhet att tillgripa det system som äger alla förutsättningar att fungera bättre och i linje med de politiska besluten beträffande bostadsbyggandet. Några garantier för kreditfrågornas rationella lösning vid varje given tidpunkt kan nuvarande system för det första inte ge. För det andra kvarstår hela den krångliga tågordningen och de kostnadshöjande faktorerna även om det nuvarande systemet hanteras så att kontinuiteten i långivningen förbättras. Vi hävdar att ett kontinuerligt, planmässigt och utan onödiga kostnader bedrivet bostadsbyggande inte kan säkras med nuvarande kreditsystem. Detta har också bestyrkts av att det vid inte få tillfällen hänt att de politiska besluten om bostadsbyggandets omfattning och lokalisering rubbats av maktbud i kreditfrågorna från affärsbankerna. Särskilt för de stora städernas bostadsförsörjning är detta ömtåliga frågor. Eftersom bostadsbyggnadsprojekten i dessa fall ofta är stora och omslutande rör det sig om flermiljonkrediter. Det är helt orimligt att låta affärsbankerna utnyttja sin maktställning till att inverka på frågan i vilken utsträckning och dylika angelägna storprojekt skall få starta eller kunna fortsättas. Efter det att det 1968 införda paritetslånet visade sig vara misslyckat, bl. a. därför att kostnaderna för de statliga räntesubventionerna lastades över på hyresgästerna genom ett system där betalningen av dessa subventioner flyttades framåt i tiden, tvingades regeringen tillsätta en utredning att granska detta misslyckade lånesystem. I utredningsdirektiven för denna utredning sägs att man bör pröva även alternativ till paritetslånesystemet, och departementschefen erinrar om de positiva uttalanden som gjorts från statsutskottet och civilutskottet till förmån för statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet, uttalanden som sagt att fördelarna är så påtagliga att de bör avstås endast av mycket tungt vägande skäl. plockas dock den gamla brasklappen fram om de överenskommelser som har träffats mellan företrädare för kreditinstituten och regeringen för att säkerställa kreditgivningen . Trots att i rad uttalat sig för en samlad finansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringar, trots att dåvarande departementschefen uttalade: För egen del kan jag ansluta mig till bostadspolitiska kommitténs bedömning att en statlig totalfinansiering är rent tekniskt en enkel väg att uppnå en rationell kredittillförsel till bostadsbyggandet. En sådan finansieringsordning skulle bl. a. medföra fördelar för låntagarna och förenklingar i låneadministrationen. Trots att delegationen för bostadsfinansiering i betänkande (SOU 1968:30) förespråkade statlig totallånegivning - har knappast någonting blivit gjort för vad man i ord anser vara till fördel på detta område. Frågan om ett i grundläggande avseende förändrat system för bostadsbyggandets finansiering är ingen ny fråga utan har diskuterats . Menar man därför allvar med alla de ovan citerade positiva uttalandena bör tiden vara mogen för att i praktisk handling genomföra vad man sagt och inte skjuta upp frågans lösande genom ytterligare utredningar. För vår del delar vi inte tilltron till möjligheterna att via överenskommelser med privatbankerna uppnå en tillfredsställande lösning på problemen om bostadsbyggandets finansiering. Vi företräder linjen om en övergång till statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdkostnader genom en statlig bostads- och samhällsbyggnadsbank. Detta krav har inte enbart rests av kommunisterna . Det har också ställts av enskilda socialdemokrater i , fackförbund och hyresgäströrelsen. Ett genomförande av detta förslag skulle på ett verksamt sätt bidra till att nedbringa byggnadskostnaderna och kapitalkostnaderna och därigenom åstadkomma lägre hyror framför allt i nyproduktionen. Stark kritik riktas mot det s. k. paritetslånesystemet. I detta läge anser vi att bör hemställa till regeringen att låta dess beslut om en visserligen begränsad höjning av paritetstalet återgå. bör dessutom uttala sig för att frågorna om statlig totalfinansiering och inrättandet av en statlig bostads- eller samhällsbyggnadsbank behandlas med förtur av utredningen och förslag härom skyndsammast möjligt måtte framläggas. Hemställan bör i överensstämmelse härmed riktas till regeringen att denna hos utredningen om bostadsfinansieringen ger denna mening till känna. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att måtte uttala att någon höjning av paritetstalet i avvaktan på ställningstagande i finansieringsfrågorna från den tillsatta utredningens sida jämte behandling av förslag från utredningen härom icke bör äga rum, och att måtte hemställa till regeringen att dess beslut om höjt paritetstal skall återgå: samt 2. att hos regeringen anhåller om att den hos utredningen om bostadsfinansiering hemställer om att denna med förtur behandlar och framlägger förslag rörande statlig totalfinansiering genom bostads- eller samhällsbyggnadsbank, vilka frågor skyndsammast möjligt måtte föreläggas för ställningstagande. (vpk) i (vpk) i