mot · FW021075 · 1973-01-25 00:00:00 — av herrar Wirmark och om åtgärder för att främja hushållssparande^ De många hushållens sparande fyller mycket viktiga funktioner i vårt samhälle. ger den enskilde både större trygghet och en högre grad av handlingsfrihet. Genom att detta sparande är mångas egendom utgör det en icke koncentrationsdrivande faktor i det ekonomiska livet. Genom att det kanaliseras i många former till kreditväsendet bidrar det till en önskvärd ekonomisk decentralisering. Ett ökat hushållssparande betyder också större kreditresurser för olika investeringar i bostäder, skolor, vägar, handel och näringsliv. En väsentlig del av hushållsparandet slussas till industrin, bl. a. exportindustrin, vilket är angeläget av både tillväxt- och valutaskäl. Utöver dessa utvecklingsfrämjande effekter kan hushållsparandet ha en allmänt positiv verkan på ekonomin. Det minskar behovet av utländsk upplåning och bidrar till att hålla inflationstrycket nere. Det har en tendens att bidra till en jämnare samhällsekonomisk utveckling och utgör bl. a. därför ett mycket viktigt komplement till det offentliga sparandet. Tillgänglig statistik visar att hushållssparandets andel av de disponibla inkomsterna sjönk från vid dess början till . och i hög grad steg sparkvoten kraftigt för att under sistnämnda år nå . I föregående års finansplan räknade finansministern med att orsakerna var exceptionella: de utdragna och konfliktfyllda avtalsförhandlingarna , den snabbt ökande arbetslösheten och rekyleffekter av momshöjningar . Finansministern räknade därför med att sparkvoten åter skulle komma att gå ned . 1 årets finansplan konstateras att en sådan återgång inte har inträffat och att motiven för sparande är andra. 1 årets finansplan redovisas en sparkvot på 6,som prognos , och förutsätts en svag uppdragning av sparkvoten. Det är uppenbart att många människor känner oro och genom ett personligt sparande vill gardera sig mot dåliga tider. a. den höga arbetslösheten kan ha bidragit till detta. Det är emellertid rimligt att förmoda att den långsiktiga tendensen kommer att peka mot ett minskat sparande som ett resultat av en ökad social trygghet och på grund av penningvärdeförsämringen. Åtgärder från samhällets sida måste därför vidtas för att säkerställa att den långsiktiga trenden för det enskilda sparandet blir uppåtgående. Starkare direkta stimulansåtgärder från samhällets sida till förmån för småspararna är nödvändiga. har den reala räntan på i bank inlånade medel varit negativ redan före skatt. Detta innebär att spararna har förlorat mera på inflationen än de har fått Småspararen har alltså missgynnats, medan den som kunnat låna sparmedlen och placera dem i realtillgångar har gynnats med både värdestegring och låg real ränta. Den principiellt positiva syn på hushållssparande! som redovisas i finansplanen borde därför leda till att regeringen presenterade förslag som innebure lösningar på den här nämnda orimliga diskrimineringen av småspararen. Utan sådana åtgärder kommer inte möjligheterna att engagera de stora löntagargrupperna i ett permanent aktivt hushållssparande att fullt ut kunna utnyttjas. Det nya lönsparandet är en i detta sammanhang positiv men otillräcklig åtgärd. Det finns skäl att speciellt understryka inflationens skadeverkningar på sparandet. Tag som exempel en enskild person med ett sparkapital på innestående på bank . Låt oss anta att de inlånade medlen ograverade hade stått kvar på bankkontot , 1971 och 1972 till högsta ränta. Kapitalet hade då nominellt vuxit till vid slutet av 1970, respektive . vid slutet av 1971 och . vid slutet av 1972. Tar man emellertid hänsyn till höjningen av konsumentprisindex betyder det att behållningen i det penningvärde som existerade vid början sjunkit till . spararens realkapital har minskat med . Ändå har spararen efter 400-kronorsavdraget måst betala skatt på . Om man antar att spararens marginalskatt är har skatten uppgått till . Utan att sålunda spararens reala förmögenhet ökats genom sparandet har denne varit tvungen att betala skatt. Det är alltså en fiktiv vinst som beskattas, och för att undvika detta måste sådana ändringar i beskattningen vidtas att endast de ränteinkomster på inlåningsmedel som i jämförelse med konsumentprisindexutvecklingen motsvarar en reell vinst beskattas. I botten på skatteberäkningen av ränteinkomsterna på de i kreditinstitutionerna inlånade medlen borde alltså ligga en indexreglering. Därigenom skulle bara den del av räntan på dylika personliga sparmedel som överstiger samma års utveckling av konsumentprisindex beskattas. De senaste årens erfarenheter för småsparandet har bekräftat vikten av att en sådan reform genomförs. En annan angelägen åtgärd är att höja det extra avdraget vid kapitalbeskattningen. Denna reform är också tekniskt lättare att genomföra. Sedan avdraget infördes har det förblivit oförändrat - . för ensamstående och . När det infördes möjliggjorde det en skattefri avkastning av ett kapital på ca 8 500 respektive . medan kapitalet med dagens högsta inlåningsränta penningvärde skulle utgöra ca 4 200 resp. . En höjning av avdragen framstår därför som en ytterst angelägen åtgärd. Avdragets storlek bör naturligtvis göras beroende på om ovanstående förslag till indexreglering genomförs. Vi finner det därför angeläget att båda dessa förslag utreds av skatteutredning och förutsätter därvid att utredningen även beaktar att kapitalbeskattningen utformas i enlighet med den individuella princip som genom skattebeslut fastslogs gälla för A-inkomster i den direkta inkomstbeskattningen. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos Kungl. begär att de i motionen framförda förslagen, syftande till att främja hushållssparandet, belyses och beaktas av skatteutredning. () () GOTAB 73 3225 S 1973