mot · FW021196 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om regionala vårdombudsmän inom sjukvården, m. m. Det begås rätt ofta fel inom sjukvården där liksom på så många andra håll i samhället. Patienter felbehandlas eller anser sig utsatta för oförrätter och nonchalans. Detta konstaterande är ingen anklagelse mot läkarkåren i dess helhet. Arbetssituationen är ofta pressad, hetsen har trängt in i vårdsektorn och människokroppen är komplicerad. Förklaringarna till att det görs fel av olika slag är alltså många, men kvar står att patienter blir lidande och att de anser sig vara i underläge när de söker komma till rätta med problem som framskapats under sjukhusvistelse. Det råder oklarhet om patienternas rättigheter. Många vet inte ens att de har rätt att läsa sin egen sjukjournal. Andra anser sig vara felbehandlade men vet inte hur de skall bete sig för att pröva frågan om eventuellt skadestånd. Patienternas rättsskydd är behäftat med stora brister. Det finns visserligen ett organ som heter medicinalväsendets ansvarsnämnd, men mot detta organ riktas stark kritik. är en sektion under och består av två läkare, två jurister och två lekmän. De två sista är utsedda av Kungl. arbetar inte som en vanlig domstol. Anmälaren och den anmälde är inte närvarande utan får bara skriftligen inkomma med sina synpunkter. Patienterna har ingen överklagningsrätt, och det är också i ytterst få fall som exempelvis felbehandling blir föremål för någon som helst åtgärd. När det gäller rådgivning, bl. a. i sådana saker, har det ofta hänvisats till sjukhusens kuratorer, men dels är dessa för få, dels står de i en beroendeställning till sjukhusdirektionerna och sjukvårdens huvudmän, och man kan därför anta att deras möjligheter att agera fritt och obundet i sådana frågor är tämligen begränsade. Det är mot den bakgrunden som tanken på åtgärder för att öka patienternas medinflytande, t. ex. genom att tillsätta regionala vårdombudsmän som inte är underställda sjukhusdirektionema, har uppkommit. Till vårdombudsmannen skall patienter och andra kunna vända sig när det gäller frågor av den art som här berörts, för information, rådgivning och hjälp. Tjänsterna skall besättas av folk med juridisk utbildning, med bred allmänkännedom om socialmedicin och socialrätt, som kan sekretess- och offentlighetsbestämmelserna och behärskar skadeståndsproblematiken. chef, , står inte främmande för tanken på inrättandet av speciella vårdombudsmän för patienters hjälp och rådgivning. I en intervju i tidningen (9/9 1972) säger han exempelvis följande: Införandet av vårdombudsmän är i och för sig en tänkbar lösning om man därmed mindre tänker sig en instans av ansvarsnämndskaraktär än en instans dit patienterna på ett enkelt sätt kan vända sig med sina bekymmer. Ett sådant organ kan spela en stor roll för att öka patientinflytandet inom all vårdverksamhet. I har man utsett en patientrepresentant, knuten till . Intresset uppges vara stort och antalet av framför allt muntliga klagomål betydande. I tidningen , informationsorgan för , refererar man ett interpellationssvar av landstingsrådet . Han säger bl. a.: Tanken är intressant. Vinsterna med systemet är dels den uppenbara förenklingen av klagomålsrutiner genom den muntliga kontakten, dels de snabba kontaktvägarna. Man kan alltså konstatera att det råder ett betydande intresse för åtgärder i den av oss angivna riktningen och tiden borde därför vara mogen att fatta konkreta beslut. Vi vill i sammanhanget också ta upp ett ständigt diskuterat irritationsmoment, nämligen handläggningen av ärenden som rör patienters rätt att studera sin egen sjukjournal. Den rätten har vaije patient i princip. Undantag från detta är om det finns grundad anledning att anta att, genom handlingens utlämnande, ändamålet med vården eller behandlingen skulle motverkas eller någons personliga säkerhet sättas i fara. Den som ansvarar för den avdelning där journalen förvaras beslutar om patienten får se journalen eller inte. Beslutet skall, enligt JO, fattas inom en, . På grund av okunnighet om gällande rättspraxis eller motvilja mot att lämna ut journalerna i fråga förekommer det ofta att patienter vägrats ta del av sin journal. Åtskilliga sådana beslut har fattats i strid mot förvaltninslagen. Det är därför av vikt att utfärdar klara råd och anvisningar eller på annat sätt tillser att såväl läkare som sjukhusdirektioner, som har att pröva patienters framställningar, följer förvaltningslagens stadganden om patienters rätt att läsa sina sjukjournaler. Angeläget är också att frågan om skadeståndsansvaret inom sjukvården tas upp till ny behandling. Den nya skadeståndslagen betydde ett ytterst litet framsteg i fråga om ersättning vid medicinsk felbehandling och skador under sjukhusvistelse. Skadeståndslagens innehåll innebär fortfarande att det kan bli fråga om skadeståndsskyldighet för arbetsgivaren endast i de fall där uppenbara fel och försummelser kan påvisas. En rad konkreta fall skulle kunna åberopas, där det klart kan påvisas att i vart fall patienterna själva är utan skuld men också att man inte kunnat fastställa fel eller försummelser av sjukhusets personal. För den drabbade är det givetvis mindre viktigt vem som vållat skadan. Det handlar ju inte i främsta rummet om att sätta dit någon. Det handlar om möjligheten att få ut ersättning. Frågan om strikt skadeståndsansvar kommer då med nödvändighet in i bilden. Det skulle innebära ökad social rättvisa och trygghet för patienterna. Den förändringen i skadeståndslagen bör alltså ske. Med hänvisning till vad sorn anförts hemställs1 att i skrivelse till regeringen dels hemställer om utredning och förslag för inrättandet av regionala vårdombudsmän, dels begär åtgärder för att patienternas rätt att få tillgång till sina sjukjournaler säkerställs. (vpk) (vpk) (vpk) PER (vpk) 1 (Se även motion 1973:1093.)