mot · FW02269 · 1973-01-19 00:00:00 — av i m. fl. om vidgad rätt till ersättning av statsmedel för skada på grund av brott. De regler om ersättning till brottsoffer som antog 1971 tillgodoser endast delvis de krav man har anledning ställa. En betydande svaghet är att det nuvarande ersättningssystemet har ett syfte som är begränsat till att »täcka socialt ömmande behov». Ersättningsfrågan borde avgöras av den domstol som dömt eller skulle ha dömt i brottmålet. Man bör också överväga att låta ersättningen omfatta även andra skador i anledning av brott än personskador. Större förståelse för en humaniserad kriminalvård torde kunna vinnas hos dem som blivit utsatta för brott, om brottet inte medför att de drabbas ekonomiskt. Skadestånd för personskador vid våldsbrott När Skadestånd utdöms för personskador vid våldsbrott, ter det sig för rättsmedvetandet särskilt angeläget att den skadade verkligen får den ersättning han tilldömts. I verkligheten är det emellertid ofta svårt att få skadeståndet utbetalat vid just denna typ av skador, eftersom gärningsmannen ofta saknar tillgångar. I stor utsträckning täcks skadan ej heller genom någon form av försäkring. I de fall där skadestånd ter sig som mest angeläget är det alltså svårast att få skadeståndet utbetalat. De regler om ersättning till brottsoffer som antog 1971 tillgodoser endast delvis de krav man här har anledning ställa. Detta påtalades också av en rad remissinstanser i samband med förslagets framläggande liksom av m. fl. partier i samband med riksdagsbehandlingen. LO ifrågasatte i ett avstyrkande remissyttrande om förslaget i sin restriktiva form verkligen fyllde något egentligt syfte. Flertalet av övriga remissorgan uttalade att förslaget var för begränsat i olika avseenden. Härvidlag anfördes bl. a. att ersättningssystemet borde omfatta inte bara personskador utan också egendomsskador samt ideell skada i större utsträckning än som förutsattes i förslaget. Kritiken gällde också principen att den skadelidandes ekonomiska situation skall beaktas vid ersättningsprövningen samt att därvid skall tillgodoses endast socialt ömmande behov. Vidare framfördes önskemål att skadeståndsrättsliga principer i görligaste mån skulle tillämpas vid ersättningsbedömningen samt att prövningen borde anförtros domstol eller liknande organ. Med ett ersättningssystem byggt på den av oss förordade grundprincipen blir det från rättssäkerhetssynpunkt särskilt angeläget att beslutanderätten rörande skadeståndet och dess storlek tillerkänns någon judiciell myndighet inom det allmänna domstolsväsendet eller inom förvaltningen. Vi vill liksom tidigare förorda att ersättningsfrågan om möjligt avgörs av den domstol som dömt eller skulle ha dömt i brottmålet. Ersättningsfrågan torde enklast kunna upptas till behandling i samband med behandlingen av målsägandeanspråk i anslutning till brottmålets handläggning. Ersättningarna bör i princip återbetalas till staten av den som vållat skadan, även om mildring av återbetalningsskyldigheten bör kunna medges i rehabiliteringssyfte. Andra skador av brott En betydande svaghet är att det nuvarande ersättningssystemet har ett syfte som är begränsat till att »täcka socialt ömmande behov». Enligt vår uppfattning bör man överväga att låta ersättningen omfatta även andra skador i anledning av brott än personskador. Härigenom kommer man ifrån en behovsprövning som med nödvändighet måste bli i viss mån godtycklig. Vidare torde större förståelse för en humaniserad kriminalvård kunna vinnas hos dem som blivit utsatta för brott, om brottet inte medför att de drabbas ekonomiskt. Vid en sådan vidgning av ersättningssystemet uppkommer dock en del problem, vilket gör det nödvändigt att närmare utreda frågan innan beslut fattas. Hit hör frågan om vilka brott som rimligen bör betraktas som ersättningsberättigade liksom vilka avgränsningar som bör ske i förhållande till existerande frivilliga försäkringsformer. Under andra huvudtiteln i årets statsverksproposition föreslås besluta att i likhet med föregående år anslå till ersättning åt dem som tillfogats personskada genom brott. Vid fjolårets riksdagsbehandling av motioner i frågan kunde justitieutskottet konstatera att förhållandevis få ansökningar om ersättning från anslaget inkommit. Det finns anledning förmoda att möjligheten att få ersättning är förhållandevis okänd. Det synes därför lämpligt att informationen angående ersättningsordningen utökas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t begär utredning och förslag angående vidgad ersättning till brottsoffer i enlighet med vad som anförs i denna motion. HANS () i () () () () i av i m. fl. om ersättning till polisman för skada i tjänsten. Brottsutvecklingen och andra problem i samhället ställer ökade krav på polisen. Till de inhemska problemen med den dagliga arbetsbelastningen, med rekryteringssvårigheter och med den föga »polisvänliga» storstadsmiljön kommer hela internationaliseringen av brottsutvecklingen med den illegala narkotikan och allt vad den har i sitt släptåg, de svårövervakade extremistgrupperna och dessas våld- och terrorverksamhet. Rekryteringsläget beträffande polisaspiranter har något förbättrats under föregående år. Rekryteringen behöver emellertid öka ytterligare. Det största problemet utgör rekryteringen till storkommunernas poliskårer. En av nackdelarna med polisyrket är riskerna att utsättas för personskador i tjänsten. Polismannen måste nämligen ofta under pressande omständigheter och utan erforderliga skyddsanordningar och personalresurser ibland t. o. m. ensam ingripa i komplicerade och riskfyllda situationer, där närkontakt med personer som av en eller annan anledning är ur psykisk balans blir ofrånkomlig. Ofta gjorda jämförelser med riskerna i andra yrken är i stort sett ohållbara. Det framstår som helt otillfredsställande att polismännen ännu inte genom särskilda bestämmelser tillförsäkrats rätt till ekonomisk ersättning för kroppsskada i tjänsten. Det allmänna ersättningssystem för