mot · FW02683 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om bättre ekonomiska villkor för kulturarbetarna. Ett levande kulturliv är en omistlig del av ett mänskligare samhälle. Kulturpolitikens syfte ska vara att frigöra, stödja och utveckla individens förmåga till upplevelser och engagemang i dagens värld. Människans egen skapande förmåga och hennes förutsättningar att skapa inte bara saker och ting utan också relationer till medmänniskorna är något livsväsentligt. På kulturlivets område måste den enskilda människans inneboende initiativförmåga och skapande kraft komma till sin rätt. Stimulans och uppmuntran till initiativ från enskilda och grupper av samverkande står i samklang både med en liberal samhällssyn och med kulturlivets egna villkor. Kulturpolitikens mål ska vara att ge alla medborgare samma möjligheter att uppleva och ta del i kulturell verksamhet. Det allmänna bör sträva efter att garantera kulturlivets allsidighet för att motverka det ensidiga kulturutbud, som marknadsmekanismerna kan medföra. Kulturpolitikens strävan ska vara att medverka till utformningen av en stimulerande livsmiljö, att målmedvetet söka nå de kulturellt underförsörjda och att decentralisera kulturstödet till regionala och lokala nivåer. Därför bör de statliga kulturinstitutionernas verksamhet decentraliseras. Det fordras insatser från fasta, lokalt eller regionalt förankrade institutioner som bibliotek, konsthallar, länsmuséer, länsteatrar och regionmusik. Dessa institutioner ska ges ekonomiska och personella resurser att starta, producera och samordna olika former av uppsökande verksamhet. Folk- och bygdekulturen som den kommer till uttryck i konsthantverk, folkmusik, lokala seder och bruk är en viktig del av vårt kulturarv. Dessa kulturformer bör stödjas för att bevara och utveckla ett mångsidigt, folkligt förankrat kulturliv. I detta avseende är hembygdsföreningarna av stor betydelse. Studier av folkliga kultur- och hantverkstraditioner bör uppmuntras. Ett kulturvänligt klimat förutsätter inte bara frihet och öppenhet. Det kräver också generositet och stimulans i ekonomiskt avseende. Stat och kommun måste medverka till att kulturarbetarna kan arbeta under trygga ekonomiska och sociala förhållanden. Den grundläggande principen ska därvid vara att skapa arbetstillfällen och ge ersättning för färdiga produkter och fullgjorda prestationer. Detta måste kompletteras med ett stipendiesystem så utformat, att det blir möjligt att under trygghet pröva nya uttrycksmedel och genomföra större projekt. Av den medelsökning under anslaget till Konstnärsstipendier som Kungl. beräknat förutsätter vi, att medel ställs till förfogande för förverkligande av förslaget från styrelsen för , nämligen att antalet arbetsstipendier för gruppen författare och översättare ökas från nuvarande 53 till 60. Det är emellertid beklagligt att Kungl. inte nu avsatt medel för projektstöd till tonsättare. Tillsammans med representanter för Föreningen har Musikaliska styrelse tillsatt en arbetsgrupp med uppgift att närmare undersöka de svenska tonsättarnas villkor. Arbetsgruppen föreslår, att det skall finnas särskilda medel för projektstöd på musikområdet liksom det finns arbetsbidrag till konstnärer inom måleri m. m. Förslaget syftar till att göra det möjligt för svenska musikinstitutioner att beställa svensk musik. Projektstöd ska också kunna sökas av tonsättare direkt för att t. ex. experimentera med ovanligt instrumentarium eller pröva nya samarbetsformer med andra konstarter. Dessutom skall stöd kunna utgå till framförande av beställda verk och till materialkostnader. Projektstödet är avsett att utgå i form av engångsbelopp. Det bör fördelas av i samråd med Föreningen . Vi instämmer i förslaget från Musikaliska styrelse, att ett särskilt bidrag om bör utgå för ändamålet fr. o. m. nästa budgetår. Genom utställningsverksamhet ställs en kulturell produktion avgiftsfritt till allmänhetens förfogande. För dessa tjänster bör kulturarbetarna, i detta fall särskilt bildkonstnärerna, tillförsäkras en rimlig ersättning. Ersättningarnas storlek och uppbyggnad bör fastställas efter förhandlingar mellan kulturarbetarnas fackliga organisationer samt stat och kommun. För att kunna genomföra en utställning krävs det ofta en betydande ekonomisk satsning från konstnärens sida, en service som han bjuder allmänheten på. Enligt vår mening är det inte rimligt, att samhället på detta sätt åker snålskjuts på bildkonstnärerna. Som vi tidigare framhållit tillhör det samhällets uppgifter att se till att kulturstödet decentraliseras och att den kulturella produktionen sprids till olika delar av vårt land. Vi hävdar, att det allmänna bör ersätta konstnärerna för att de ställer ut sina produkter. Denna princip har numera accepterats av staten genom den överenskommelse som uppnåtts mellan Riksutställningar och (). Det är angeläget, att den nu också som skett i vissa fall förs över till det kommunala planet. Staten kan här göra en insats och stimulera kommunerna genom att öppna en möjlighet för dem att erhålla statsbidrag för en del av kostnaderna för utställningsersättningar. I detta sammanhang vill vi påpeka betydelsen av att kommunerna stöder utställningsverksamheten genom att påta sig en del av det ekonomiska ansvaret och ställa ändamålsenliga lokaler till förfogande. Konst för statens byggnader Vi vill betona, att det är angeläget, att enprocentregeln för konstnärlig utsmyckning av offentliga byggnader tillämpas. Stat och kommun har möjlighet att påverka bildkonstnärernas arbetsvillkor och levnadsförhållanden genom sin inköpspolitik när det gäller konst. Det är otillfredsställande att statens anslag till inköp av konst inte höjts mer än vad som nätt och jämnt motsvarar de allmänna prisstegringarna. I årets statsverksproposition är anslaget detsamma som . Vi anser nu att staten bör satsa betydligt mer på förvärv av konst och försöka nå upp till den norm, som man sökt tillämpa i det offentliga byggandet, nämligen att minst en procent av byggnadsvärdet ska anslås till konstnärlig utsmyckning. Detta gäller självfallet också landstingen och primärkommunerna. som konstinköpen ger konstnärerna avsättning för deras produkter och därmed både stimulans och pengar bidrar de till att skapa en estetiskt tilltalande miljö. Färvärven, som beslutas av , avser dels konst som beställts i anslutning till olika byggnader, dels straflikonst, skulptur, grafik m. m. Enligt motiverar sysselsättningsläget för landets konstnärer liksom behovet av konst hos statliga myndigheter att anslaget höjs med 2 milj. kronor. Rådet framhåller särskilt behoven, som följer av den beslutade omlokaliseringen av statliga myndigheter. Med hänsyn till det ekonomiska läget anser vi oss kunna tillmötesgå så långt, att anslaget bör höjas med . Enligt vår mening bör man förbättra den ekonomiska situationen för bildkonstnärerna, inklusive textilkonstnärerna, genom att slopa mervärdesskatten vid förstagångsförsäljning av konst. Ett exempel på s. k. dold kulturpolitik på skatteområdet är momsbeläggningen av förstagångsförsäljning av konst. Eftersom bildkonstnärerna med nuvarande ordning får huvuddelen av sina inkomster i form av engångsersättning för sina produkter d. v. s. konstverken, är frågan om mervärdesskatt vid förstagångsförsäljning av konst av största betydelse för konstnärernas ekonomiska situation. Visserligen är förstagångsförsäljningen direkt från konstnärernas ateljé befriad från skatt , men den viktigaste delen av frågan, nämligen beskattning av försäljning i samband med utställningar, har förblivit olöst. Detta innebär, att konstnärerna vid försäljning via sin viktigaste kanal för kontakt med den köpande allmänheten, utställningen, utöver de dryga utställningskostnaderna också drabbas av mervärdeskatten, även om skattskyldigheten formellt åvilar kommissionärerna. Det är vidare orimligt att på det sätt som sker jämställa försäljning av konst med försäljning av t. ex. kylskåp och bilar. För att bidra till en bättre ekonomisk situation för bildkonstnärerna bör därför mervärdeskatten på förstagångsförsäljning av konst slopas. riksdag fattade beslut om en utredning av frågan. Redan då menade vi, att det borde vara lämpligt att utan särskild utredning besluta om momsbefrielse. Denna vår åsikt kvarstår självfallet. Då nu begärt att frågan ska utredas, är det av synnerlig vikt att det sker med största skyndsamhet. Enligt vår mening bör det vara fullt möjligt att förelägga höstriksdagen ett förslag i frågan, så att momsbefrielsen kan träda i kraft fr. o. m. . Befrielse från arbetsgivareavgift vid konstnärlig verksamhet En ekonomisk börda som på ett otillbörligt sätt drabbar både författare och bildkonstnärer är den s. k. egenavgiften, d. v. s. den extra skatt som egenföretagare, antingen de nu är fria konstutövare eller företagare, i mer egentlig bemärkelse måste erlägga. Arbetsgivareavgift som beräknas på inkomsten av bedriven rörelse eller jordbruksfastighet erlägges av inkomsttagare i form av s. k. egenavgift. På ett som det synes oss orättmätigt sätt drabbar egenavgiften konstnärliga yrkesutövare som författare, bildkonstnärer och tonsättare. Dessa kan inte karakteriseras som företagare i ordets egentliga mening. Det konstnärliga skapandet såsom det bedrivs av t. ex. en skulptör eller kompositör kan inte jämföras med vanligt yrkesarbete på grund av dess unika och individuella karaktär. Den konstnärliga produktionen är unik så till vida att ingen annan person kan träda i konstnärens ställe. Arbetet kan inte överlåtas på någon annan. Konstnären är av den anledningen inte arbetsgivare. Han kan inte kompensera sig för skatter av arbetsgivareavgiftens typ. Eftersom det är en tydlig skillnad mellan konstnärligt skapande och annan fri yrkesverksamhet borde den allmänna arbetsgivareavgiften vid enskild litterär och konstnärlig verksamhet slopas. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi1 1. att under åttonde huvudtiteln utöver vad Kungl. Maj:t begär anvisar såsom projektstöd till tonsättare, 2. att hos Kungl. Maj:t begär att frågan om statsbidrag till kommunerna för ersättning i samband med konstutställningar blir föremål för utredning, 3. att under B 4 Förvärv av konst för statens byggnader m. m. utöver vad Kungl. Maj:t begärt anvisar . () () () () () () () () (Se även motion 1973:884) GOTAB73 3181 S 1973