mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — av m. fl. i anledning av propositionen 1973:1. I denna partimotion redovisas, utan anspråk på fullständighet, moderata samlingspartiets syn på olika väsentliga frågor. Direkta yrkanden ställs dock endast i anslutning till sådana avsnitt som det ankommer på finansutskott att behandla. Övriga yrkanden framställs i särskilda följdmotioner, i vilka hänvisas till vad som anförts i huvudmotionen. De områden som behandlas är följande: Sid. Människor i samverkan 2 Den ekonomiska politiken 42 En ny skattepolitik 58 Människan i arbetslivet 76 En ny bostadspolitik 83 Marklag och äganderätt 89 Vår sociala trygghet 122 Rättstrygghet och kriminalvård 133 Radio och television 161 3 sami Nr 241 Moderata samlingspartiets samhällssyn utgår från den enskilda människan som självständig, ansvarsbärande medborgare. Den enskilde har ett naturligt intresse att förbättra tillvaron för sig och de sina, att göra den trygg och meningsfull. När han gör detta, inom de ramar samhället för allas och det helas bästa anvisar, medverkar han också till framsteg och utveckling för hela samhället. Självständiga medborgare i samverkan skapar ett starkt samhälle. Den konservativa idétraditionen med rötter i kristendom och humanism har alltid hållit gränsen klar mot en extrem individualism som låter var och en hävda sina egna intressen utan hänsyn till medmänniskorna och till samhället. Friheten får inte bli till själviskhet, självsvåld och laglöshet. Ju större frihet, desto större ansvar. Lika klar hålles gränsen mot den andra ytterligheten, den kollektivistiska samhällssyn som omyndigförklarar den enskilde och hänvisar honom till att tillvarata sina intressen genom att ansluta sig till kollektivet och avstå en stor del av sin beslutsrätt till dess ledning. En sådan uppfattning är i grunden odemokratisk. Ty hur kan vi hävda att medborgarna i allmänna val kan på ett klokt sätt ange riktlinjerna för samhällsarbetet om vi inte tilltror dem förmågan att fatta kloka beslut i sina egna angelägenheter? En moderat, konservativ ideologi drar alltså gränsen lika klar mot en extrem individualism som mot en extrem kollektivism. Den socialdemokratiska ideologin är en kollektivistisk ideologi. Den är också en motsättningarnas ideologi, som ser samhället som bestående av grupper med motsatta, ofta oförenliga intressen. Vi förnekar inte att det finns intressemotsättningar i samhället. En av dem gäller hur produktionsresultatet skall fördelas mellan arbetande kapital samt löner och andra förmåner till de anställda. Men att bygga en samhällsfilosofi på just denna motsättning är orimligt. Intressegemenskapen är långt starkare än motsättningarna. Samhällsutvecklingen måste bygga inte på kamp mellan grupper och klasser utan på samverkan, på en ömsesidig hänsyn och insikt att alla har berättigade intressen. Oro och missmod har börjat breda ut sig i det svenska samhället. Många människor har en känsla av att samhällsutvecklingen länkats in på De känner sig på en gång rotlösa och snärjda, ställda i nya valsituationer och ändå utan verklig möjlighet att påverka sina egna förhållanden. En ny otrygghet har vuxit fram mitt i det samhälle som strävar efter att sätta trygghetsfrågan främst. Denna nya oro och otrygghet förekommer också i andra länder, men den har i vårt land förstärkts av den socialdemokratiska politik som styrt samhällsutvecklingen. Denna politik har inte förmått bevara de trygghetsfaktorer som borde ha varit möjliga att föra över från det äldre samhället till det moderna eller sätta nya trygghetsgarantier i stället för dem som försvunnit i de senaste decenniernas snabba utveckling på alla samhällslivets områden. Förändringar är, när de går snabbt och griper djupt, för de flesta människor påfrestande, för många smärtsamma. De blir uthärdliga och, i lyckliga fall, positiva främst för dem som kan se och uppleva sammanhanget i utvecklingen. Utvecklingen måste upplevas som en process inriktad på att förbättra det förflutna. Det ligger en trygghet i kontinuiteten. För en konservativ samhällssyn har kontinuitet alltid varit ett honnörsord. Den maktägande socialdemokratin i har, mer än tidigare, berövat människorna den trygghet som ligger i sambandet med det förflutna. En radikaliserad socialdemokrati har drivit fram förändringar, som skapat i stället för att utjämna motsättningar, och som av många uppfattats som förändringar för förändringens egen skull. Normer och värderingar som för tidigare generationer varit självklara rättesnören har suddats ut eller ställts under debatt. Inget samhälle kan dock existera, ingen människa leva utan normer. Normlöshet ger otrygghet. Samhällsutvecklingen i vårt land har skett på en grund av värderingar med rötter i kristendom och humanism. Svensk rätt är ännu i långa stycken en tillämpning av den kristna etiken. När den politiska ledningen inte längre hävdar dessa normer, eller t. o. m. motverkar dem, uppkommer osäkerhet och otrygghet. En tilltagande laglöshet inger ängslan och oro. I en otrygg värld tyr sig människan gärna till tryggheten i den lilla gruppen, den nära gemenskapen. Familjen har varit denna mindre grupp, den sammanhållna enhet på vilken människor byggt mycket av sin trygghet, samhället sin ordning och organisation. Men familjen sitter trångt i dagens . Samhällelig service och ekonomisk familjepolitik båtar föga, om själva grunden för samlevnaden ifrågasätts och samhället låter förstå att familjen bara är en samlevnadsform bland många, ur samhällets synpunkt likvärdiga. Det räder en utbredd andlig otrygghet i . Men även den enskilda människans materiella trygghet, varom den socialdemokratiska politiken länge ställt ut generösa löften, har för alltför många inte blivit vad de hoppades och ansåg sig lovade. Ett förlamande skattetryck har kringskurit de enskilda hushållens ekonomi. Den nya fattigdomen är en realitet för många unga barnfamiljer i de nya bostadsområdena, pressade av orimliga skatter, höga hyror och snabbt stigande priser. Den otrygghet medborgarna känner har skärpts av den arbetslöshet som blivit ett allvarligt samhällsproblem, som den socialdemokratiska regeringen visat sig oförmögen att bemästra. De enskilda människorna uppfattar tydligen bättre än regeringen problemets räckvidd. Arbetslösheten är inte en konjunkturföreteelse, snart övervunnen och glömd. Den är ett långsiktigt problem, orsakat av en politik som vägrat inse att trygghet i arbete skapas i lönsamma expanderande företag. Få grupper känner en sådan otrygghet och osäkerhet som företagarna, särskilt i små och medelstora företag. Stagnerande investeringar, otillräcklig innovationstakt, nedläggningar och en nästan obefintlig nyetablering är symtom på en utveckling, vars konsekvenser kan bli förödande för hela folkhushållet och skapa otrygghet för alla befolkningsgrupper . Ett rättssamhälles främsta plikt är att trygga medborgarna till liv och lem och egendom. Detta krav har det svenska samhället inte motsvarat. Den humanitet som självklart måste känneteckna ett civiliserat samhälle har alltmera kommit att tillämpas med tonvikten ensidigt lagd på lagbrytaren. Den ökande tendensen till selektivitet i den socialdemokratiska politiken utgör ett hot mot medborgarnas rättstrygghet. Brist på lagbundenhet och generellt utformade rättsnormer öppnar möjligheter för en godtycklig subjektiv handläggning från myndigheternas sida. Därmed sätts rättssäkerheten i fara. Den enskilde blir slagen till slant då han vill hävda sin rätt men inte kan stödja sig på klart utmejslade allmänna författningsregler. Mark- och bostadssektorn erbjuder de mest flagranta exemplen på hur socialdemokratin har åsidosatt elementära rättsprinciper till förfång för den enskilde. En oklart definierad allmännytta ges företräde framför den enskildes rätt. Den nya selektiva näringspolitiken medför liknande risker på andra områden. Moderata samlingspartiet slår vakt om marknadshushållningen. Principiella överväganden såväl som praktiska erfarenheter pekar entydigt på att inget annat ekonomiskt system går att förena med politisk demokrati och individuell frihet. Ett system med ett fritt konkurrerande näringsliv är också det mest effektiva sättet att organisera ett lands ekonomi. Den enskildes handlingsfrihet måste dock begränsas av de ramar som resurser, teknik och samhälleliga åtgärder ställer upp. Marknadsekonomin bygger på decentraliserade beslut och på den ekonomiska frihet som är grunden för politisk frihet. Regeringspartiet kan inte vara omedvetet om de risker för frihet och välstånd som är förenade med en politisk och ekonomisk koncentration. Detta har kraftfullt påvisats av landets främsta nationalekonomer. Betydande grupper inom det socialdemokratiska partiet tycks dock vara beredda att snabbt driva mot den fullständiga statliga kontroll över det ekonomiska livet som utgör socialismens mål. 1 stället för att skapa ett samhälle byggt på självständiga ansvarstagande medborgare ett de enskilda individernas samhälle har den socialdemokratiska politiken inriktats på att utforma den politiska koncentrationens samhälle de starka politikernas samhälle. Ett uttryck härför är den alltför snabba tillväxten av den offentliga sektom. Utvidgade och nya behov och krav skulle under alla förhållanden ha lett till en ökning av den offentliga sektoms andel. I samma riktning har också den tekniska utvecklingen verkat. Men för socialdemokratin tycks det ha blivit en trossats att en större offentlig sektor finansierad med ökade skatter är det enda rätta sättet att förbättra människornas villkor. Man menar tydligen att de enskildas egna val skulle bli sämre än om myndigheter fattar beslut i deras ställe. Socialdemokraternas metod ökar den enskildes beroende förmyndarsamhällets metod. Moderata samlingspartiet hävdar att de enskilda människorna i allmänhet föredrar att få behålla mer av sina förvärvsinkomster genom lägre skatter framför att få skattepengarna omvandlade i bidrag från stat och kommun. Vid avvägningen mellan behov som kan och bör tillfredsställas genom den enskildes fria val och behov som tillgodoses av myndigheter och finansieras med skattemedel bör principen vara att den enskildes efterfrågan i så hög grad som möjligt bör vägleda produktionen av varor och tjänster. Också i fråga om offentligt tillhandahållna varor och tjänster bör frivillighet och valfrihet eftersträvas. Avgiftsfinansiering erbjuder i många fall en lösning som möjliggör en angelägenhetsgradering mellan olika behov. Försvar och rättsväsende måste naturligtvis skattefinansieras. I andra fall kan avgiftsfinansiering användas men med obligatorisk anslutning. Stora delar av socialförsäkringssystemet hör till denna sfär. Även inom sådana sektorer som i huvudsak är baserade på skattefinansiering bör möjligheterna att avgiftsfinansiera delar av verksamheten tillvaratas, framför allt för att säkerställa ett effektivt användande av resurserna. Risken för slöseri eller felaktig inriktning av resurserna är en av de allvarligaste nackdelarna med skattefinansierad konsumtion. En stor del av det ökade skatteuttaget åtgår till att kompensera en ogynnsam kostnadsutveckling inom den offentliga sektorn. Denna består till stor del av tjänster, och produktionsutvecklingen är obetydlig jämfört med de som är vanliga inom industriproduktionen. Denna skillnad ligger i sakens natur. Att påvisa den innebär alltså ingen kritik i och för sig. Men för bedömande av möjligheten till fortsatt välståndsutveckling måste hänsyn tas till att tillväxten i de samlade inkomsterna till övervägande delen måste bäras upp av produktionen utanför den offentliga sektorn. Den alltför starka satsningen på den offentliga sektorn begränsar alltså våra möjligheter att öka levnadsstandarden . En allt större del av medborgarnas inkomster går åt att vidmakthålla en allt dyrare offentlig sektor. Ökat ianspråktagande genom skatter av den enskildes inkomster innebär, som redan framhållits, att utrymmet för den enskildes beslut begränsas. Beslutanderätt överförs på myndigheter och ytterst på politiska instanser. Redan detta gör att skattetrycket måste ägnas kritisk uppmärksamhet. Rätten att bestämma över egna inkomster är en bärande grund för det fria samhället. Ett högt skattetryck för därjämte med sig negativa effekter på enskilt sparande, initiativ och framför allt arbetsvilja. Särskilt allvarlig är effekten av skatten på inkomstökningar marginalskatten. Den enskilde berövas därigenom en stor del av ersättningen för extra arbetsinsatser, ökat ansvarstagande i arbetslivet, vidareutbildning inom yrket och nya initiativ, även om inbetalda skattebelopp delvis återgår till hushållen i form av bidrag. Sådana bidrag är ofta inkomstgraderade och åstadkommer därmed ofta en helt förödande samlad marginaleffekt. Vissa grupper av folkpensionärer och barnfamiljer saknar i praktiken varje möjlighet att av egen kraft öka sin tillgängliga inkomst. Samma hushåll, som enligt en offentlig bedömningsgrund anses kunna betala betydande belopp i skatt, måste enligt en annan bedömningsgrund få sin magra återstående inkomst utökad med statliga och kommunala bidrag. För många medborgare blir nettoeffekten av dessa transaktioner endast att statsmakterna fått tillfälle att manifestera sin makt över deras inkomster. Socialisering kan genomföras på olika sätt. Det klassiska medlet är socialisering av produktionsmedlen, dvs. att staten tvångsvis övertar naturtillgångar, industrier, kreditinstitutioner etc. Den svenska socialdemokratin har i allmänhet undvikit denna direkta väg till socialism. Den har i stället valt socialisering av inkomsterna, dvs. ett ökat skattetryck, och funktionssocialisering, dvs. ingrepp möjliggjorda genom ny lagstiftning i enskilda medborgares och företags beslut. Funktionssocialismen har varit ett framträdande drag i de senaste årens socialdemokratiska konfrontationspolitik, ofta i form av selektiva ingrepp. Under allmänt åberopande av samhällets behov av styrmedel har regering, kommuner och myndigheter erhållit vidsträckta befogenheter att gå in och ofta drastiskt förändra villkoren för en enskild persons eller ett enskilt företags handlande. Inom konjunktur-, arbetsmarknads-, lokaliserings-, närings- och markpolitiken har utvecklingen snabbt gått mot en ökad selektivitet och centralstyrning. En sådan utveckling är ett hot såväl mot medborgarnas oberoende som mot samhällsekonomins effektivitet. Ett betydande mått av godtycke kommer alltid att vidlåta myndigheters beslut i det enskilda fallet. Tendenser till vad som kommit att kallas myglingsekonomi växer sig starka. Företag och enskilda tvingas anpassa sig därefter. Kritik av de styrandes mål och metoder kan förefalla riskabel; man tiger och samtycker i sitt eget intresse. Risken för maktmissbruk blir allvarlig. Behovet av samhälleliga styrmedel motiveras ofta med samhällsekonomiska effektivitetsargument. Selektiva metoder är emellertid underlägsna generella åtgärder och decentraliserade beslut. Riskerna för misstag och felbedömningar och följderna därav blir betydligt större då beslut fattas inom en centralbyråkrati än vad fallet skulle vara vid ett starkt decentraliserat beslutsfattande byggt på allmänna regler. Det enskilda företaget och det enskilda hushållet borde ha större förutsättningar att bedöma sina egna behov och olika föreliggande möjligheter att tillgodose dem eller välja mellan skilda alternativ än aldrig så välmenande byråkrater. Moderata samlingspartiet hävdar alltså den generella politikens överlägsenhet. Med ett noga avvägt system av avgifter, skatter och subventioner och med en allmän ramlagstiftning kan de övergripande målen för lokaliserings-, stabiliserings- och näringspolitiken uppnås utan de nackdelar som selektiviteten medför. Marknadsekonomins effektivitet, då det gäller att fördela resurserna, kan utnyttjas för att nå gemensamma samhälleliga mål. Enskilda och företag behåller sin valfrihet inom den allmänna ram statsmakterna ställer upp. Ingen behöver sväva i ovisshet om på vilka villkor han fattar sina beslut. Medborgarskapets och rättssäkerhetens samhälle förutsätter en politik byggd på objektivitet och klart utformade generella regler för samlevnaden människorna emellan och för förhållandet mellan statsmakterna och de enskilda medborgarna. Det svenska samhället står vid ett vägskäl. Den väg som socialdemokratin pekar ut leder till kollektivisering, centralisering, byråkratisering. Moderata samlingspartiet vill forma en alternativ politik, som bygger på de enskilda människornas önskningar, förmåga och ansvar. Vi har inledningsvis presenterat de allmänna riktlinjerna. I det följande kommer vi att precisera hur de skall tillämpas på skilda områden. ÄG ARDEMOKRATINS SAMHÄLLE Varför ägardemokrati? Moderata samlingspartiet vill att samhället skall formas av självständiga individer under valfrihet och ansvar utan otillbörliga intrång från enskilda eller kollektiva maktkoncentrationer. Detta förutsätter att ägandet av vårt lands tillgångar i största möjliga utsträckning ligger hos de enskilda människorna. En spridning av ägandet till flertalet medborgare det ägardemokratiska alternativet är en grundläggande del av vårt partis strävan. Medan det råder stor enighet om det önskvärda i en tämligen långtgående inkomstutjämning, så att välståndet skall komma alla till del, finns det ingen motsvarande samstämmighet då det gäller fördelningen av de välståndsskapande tillgångarna. Ägardemokratin syftar till att på frivillighetens väg sprida ägandet till de enskilda människorna både för att deras valfrihet och oberoende i det dagliga livet skall öka och för att en mer långsiktig utveckling mot centralism och kollektiv och enskild maktkoncentration skall kunna undvikas. För socialdemokratin däremot består jämlikhet vad ägandet beträffar endast däri att den enskilde icke disponerar någon nämnvärd egendom utan att sparandet i huvudsak sker i kollektiva former. Socialdemokratins inställning är en följd av dess misstro mot den enskildes förmåga. Kollektivt ägande under offentlig kontroll framställs som mest demokratiskt. Moderata samlingspartiet kan inte acceptera detta. Den enskilde medborgaren har inget personligt inflytande över den statliga eller kommunala förmögenheten. Denna kan följaktligen inte ersätta det personliga ägandet. Vi avvisar alltså den socialistiska politiken till förmån för en aktiv ägardemokratisk politik. Det innebär att vi även avvisar en funktionssocialisering, innebärande att ägandets rättigheter överförs till kollektiva organ, medan den enskilde till namnet förblir ägare. Fördelarna för den enskilde med ett personligt ägande är uppenbara. Han får en starkare ställning som konsument, inte minst när det gäller varaktiga konsumtionsvaror eller den egna bostaden. Som arbetstagare upplever han ett större oberoende och en större trygghet. Den enskilde får också en reserv som tillsammans med det allmänna socialförsäkringsskyddet lättar den ekonomiska bördan vid ofrivillig arbetslöshet och sjukdom. Samhället i sin helhet påverkas gynnsamt av ett decentraliserat ägande. Medborgarnas handlingsfrihet ökar, när de offentliga och enskilda kapitalkoncentrationerna är av mindre betydelse. Samverkanssträvandena står på en stabilare grund. Spridningen av ägandet syftar till att öka individens valfrihet. Därför kan ägardemokratin inte förverkligas genom tvångssparande. Ett decentraliserat ägande måste åstadkommas genom stimulans av det frivilliga enskilda sparandet. Ägardemokratin strävar efter såväl ett jämnare fördelat som ett ökat enskilt ägande. Det är därför nödvändigt att ägandespridningspolitiken särskilt inriktas på att skapa gynnsamma villkor för sparandet hos de medborgargrupper, vilka haft små eller obetydliga möjligheter att skaffa sig egendom. Från ägardemokratins utgångspunkt kan efterkrigstiden med fog kallas de försuttna möjligheternas period. Med den tillväxt i de totala tillgångarna som ägt rum borde förutsättningarna ha varit utomordentligt gynnsamma för att sprida ägandet till stora medborgargrupper. De enskilda hushållens tillgångar har emellertid ökat i helt otillfredsställande takt. Den socialdemokratiska politiken följer beträffande sparande och ägande en konsekvent socialistisk strategi. Höga skatter och inflation begränsar hushållens sparutrymme och sparvilja. Expansionen av det offentligt kontrollerade ägandet har varit desto snabbare. I viss utsträckning har detta skett genom statligt engagemang i den direkta produktionen. Framför allt har dock socialdemokraterna valt att förverkliga sitt mål genom socialisering av inkomsterna, dvs. genom höga skatter och överuttag till AP-fonden. Effekten av den socialdemokratiska politiken går att avläsa i den tyvärr något otillfredsställande statistiken över sparande och förmögenheter. Enligt taxeringsstatistiken har den enskilda förmögenhetsfördelningen förblivit i det närmaste oförändrad . Andelen inkomsttagare med en förmögenhet överstigande i dagens penningvärde har varit oförändrat under hela . Enligt låginkomstutredningen saknade cirka hälften av alla förvärvsarbetande manliga anställda tillgångar överstigande . Data över sparandet existerar endast för större sektorer men ger ändå en förklaring till varför det enskilda ägandet expanderat så dåligt. Nedanstående tabell visar hur sparandet har fördelat sig (SOU 1970:71) Stat och kommun: (utom bostadsproduktion) Den tendens som kan utläsas ur dessa siffror är otvetydig. har det offentligt kontrollerade sparandet vuxit från en fjärdedel till hälften av det totala sparandet. Särskilt iögonfallande är AP-fondens stora andelsökning. Både företagssparandet och hushållssparande! har tvingats tillbaka, men är det framför allt hushållens sparande som fått betala vad sparandets socialisering kostat. Visserligen har hushållens sparkvot stigit 1972, men detta påverkar endast måttligt totalbilden. Skattepolitiken har varit ett av socialdemokraternas främsta medel att överföra enskilt sparande till offentligt. Stora grupper av hushåll får knappast någon ökning av sina realinkomster efter skatt. Det återstår inget utrymme för ökat personligt sparande. En ny skattepolitik är nödvändig om ett ökat och spritt ägande skall kunna förverkligas. Ägardemokratins syfte att öka den enskildes handlingsfrihet måste förenas med en skattepolitik som har samma mål. Den fortskridande inflationen har starkt bidragit till att skärpa skattetrycket. Penningvärdeförsämringens negativa följder för ägandespridningen inskränker sig emellertid inte till att minska den enskildes sparutrymme. Småspararna, vilkas sparande till övervägande del inte ligger i realkapital, drabbas särskilt hårt av inflation. Förmögenhetsfördelningen blir ojämnare och småspararna berövas stora belopp. Det mest påtagliga exemplet på hur socialdemokraterna eftersträvat en socialisering av sparandet utgör den omfattande fondbildningen inom ATP-systemet. Den allmänna tjänstepensioneringen är uppbyggd efter den s. k. fördelningsprincipen. Fonden fyller endast syftet att tjänstgöra som buffert, så att avgifterna kan hållas på en jämn nivå. Ett lägre långsiktigt avgiftsuttag än det som tillämpas skulle tillfredsställa kravet på en fond av tillräcklig storlek. Med ett avgiftsuttag på t. ex. skulle de utbetalda pensionsbeloppen under återstoden av detta sekel till fullo täckas av löpande avgifter plus fondmedlens avkastning. skulle AP-fonden uppgå till penningvärde och fortfarande öka med ca 1,5 miljarder . Det nuvarande avgiftsuttaget på representerar således ett betydande mått av tvångssparande utan att pensionsrättigheternas säkerhet kräver det. Detta gäller givetvis i än högre grad det elvaprocentiga uttag som alltjämt är det långsiktiga målet för ATP-avgifter enligt riksdagsbeslut. AP-fonden kommer också att dominera den svenska kapitalmarknaden. beräknas den stå för av det organiserade utbudet av kapital. Dess användbarhet som instrument för direkta ingrepp i näringslivet kommer givetvis att öka väsentligt om möjlighet öppnats för fonden att uppträda som aktieägare. Socialiseringen av sparandet skulle gå över i mera direkta former av socialism.