mot · FW022030 · 1973-10-30 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Majits proposition 1973:129 med förslag till lag om anställningsskydd, m. m. Propositionen innehåller förslag till lag dels om anställningsskydd, dels om vissa anställningsfrämjande åtgärder. Utvecklingen på arbetsmarknaden kännetecknas av en fortgående utsorteringsprocess. Det är inte längre enbart någon isolerad grupp av handikappade som slås ut ur arbetslivet. Ackordshets, det alltmer höjda arbetstempot, införandet av monotona övervakningsuppgifter är faktorer som är de väsentligaste orsakerna till stress- och förslitningsskador. Detta är även den grundläggande orsaken till att allt fler arbetare slås ut ur arbetslivet vid allt yngre åldrar. Antalet arbetsvårdssökande närmar sig 100 000, de förtidspensionerades antal ökar raskt. Den s. k. strukturomvandlingen, företagsfusioner och etableringar utomlands, är en annan företeelse i det nutida kapitalistiska systemet som bidrar till den ökade otryggheten inom arbetslivet. Det är i detta läge uppenbart att frågan om trygghet i anställningen kommit att bli en central fråga för lönearbetarna, inbegripet tjänstemannagrupperna. Bilden bör kompletteras med att det alltjämt förekommer trakasseringar av fackligt och politiskt aktiva arbetare. Svartlistningen tillhör ingalunda en svunnen tid. Den förekommer också . Det är alltså högt att frågan om lagfäst trygghet i anställningen ställs på dagordningen. Det heter i propositionen (s. 114): är endast lagstiftningsvägen framkomlig. Endast genom lagstiftning kan garantier skapas för en ordning som effektivt skyddar alla arbetstagare mot godtyckliga uppsägningar och permitteringar och som ger löntagarnas organisationer ett sådant inflytande över personalfrågorna i företagen att trenden mot en allt hårdare utstampning av de mest utsatta grupperna på arbetsmarknaden bryts. Uttalandena förefaller vara löftesrika. Men tyvärr infriar inte förslagen i propositionen förväntningarna i den riktningen. De är tvärtom helt oacceptabla på det som måste betraktas som den avgörande punkten. Angående Förslag till Lag om anställningsskydd Enligt 7 § i den föreslagna lagtexten om anställningsskydd sägs: Uppsägning från arbetsgivarens sida skall vara sakligt grundad. I utredningen hävdas att begreppet saklig grund inte bör preciseras i Propositionen innehåller heller inte någon precisering härav. Däremot har departementschefen ingående kommenterat vad som kan anses vara uppsägning på saklig grund. Avsikten härmed är att ange riktlinjer för hur frågan om uppsägning bör bedömas i olika situationer. I fråga om driftsinskränkning hävdas att det ytterst får ankomma på arbetsgivarens bedömning av behovet av att genomföra en sådan, och dennas återverkningar på arbetsstyrkan får bli avgörande för huruvida arbetsbrist skall anses föreligga (s. 123). 1 detta avseende såväl som när det gäller uppsägning på grund av förhållande som hänför sig till den anställde personligen ges ett tolkningsföreträde åt arbetsgivaren. Reservation görs för att, som följd av arbetsrättskommitténs arbete, frågan om arbetarnas medinflytande kan komma i ett annat läge. Propositionens uppräkning av exempel som hänför sig till den anställde personligen ger som riktlinje betraktat plats för godtycke och orimlig tillämpning. De visar på nödvändigheten av att avskaffa arbetsköparnas envälde, såsom det kommer till uttryck i § 32, och tillförsäkra de anställdas fackliga organisationer ett avgörande inflytande i frågor om uppsägning och avskedanden. Exempelanhopningen anger sålunda . . . olovlig utevaro, ordervägran eller olämpligt uppträdande eller att arbetstagaren visat sig oförmögen att samarbeta med arbetsgivaren eller med sina arbetskamrater. Här skall inte hänsyn tas till vad som förekommit i det särskilda fallet utan i stället till de slutsatser som kan dras av det inträffade. Eller följande: Om arbetstagarens ordervägran framstår som ett uttryck för en allmän ovillighet att rätta sig efter arbetsgivarens anvisningar, torde saklig grund få anses föreligga. 1 fall då samarbetssvårigheter föreligger mellan arbetstagare inbördes får arbetsgivaren anses ha saklig grund att säga upp endera av arbetstagarna, om frågan inte kan lösas genom en omplacering (motionärernas kursiv). Om onykterhet i tjänsten sägs att inte enstaka men upprepade fall bör gälla som grund för uppsägning. Här kan helt instämmas i synpunkterna i LO:s remissvar: Skall exempelvis brott regelmässigt utgöra saklig grund för uppsägning, kommer möjligheterna att rehabilitera och anpassa människan till samhället aldrig att öka. De totala kostnaderna för social rehabilitering blir heller inte mindre genom att människor ställs utan arbete. I inledningen sägs också (s. 114 i prop. ): En lagstiftning om skydd för bestående anställningar bör i första hand ta sikte på att få till stånd ett grundskydd som är lika för alla. Men på s. 124 och 125 görs en skillnad i anställningstryggheten beroende på anställningstid. Den som har en kort anställningstid kan inte påräkna samma grundskydd som den som har en flerårig anställning. Vidare skall anställda vid mindre företag inte åtnjuta samma anställningstrygghet som de som är anställda vid större och medelstora företag. Enligt detta skall det således bli lättare för arbetsköparna att finna saklig grund för uppsägning vid mindre företag. Det finns enligt vår mening ingen saklig grund för distinktioner i sådan riktning, som endast är ägnade att motverka ett lika grundskydd för alla. Om rätten att strejka På s. 125 uttalar sig departementschefen härom: Ett deltagande i en facklig konflikt utgör givetvis normalt inte grund för uppsägning. En situation där en strejk kan utgöra grund för uppsägning är emellertid den då strejken är lag- eller avtalsstridig. Strejken kan då framstå som ett sådant åsidosättande av den arbetsskyldighet som åvilar arbetstagarna enligt deras anställningsavtal att arbetsgivaren bör ha rätt att vidta uppsägning. t. ex. när det rör sig om någon som agiterar för eller annars spelar en framträdande roll vid en allvarlig olovlig strejk bör det även kunna bli fråga om avskedande. Den allt starkare opinionen mot SAF-paragrafen 32 och kollektivavtalslagens § 4 har lämnat departementschefen oberörd. Vpk-gruppen har vid ett flertal tillfällen i riksdagsmotioner hävdat de anställdas rätt att tillgripa strejkvapnet. I motionen 1973:227 åberopas följande uttalande av f. förbundsordförande : Utvidgad förhandlingsrätt i lokala frågor är viktig i och för sig men det löser inte problemen om man inte får strejkrätt . Som det nu är kan arbetsgivaren med fredsplikten i ryggen säga nej till snart sagt allt vad man begär på det lokala planet. Det är då man tvingas tillgripa vilda strejker. Det riktningsgivande uttalandet om den sakliga grunden för uppsägning vid deltagande i olovlig strejk och särskilt i kvalificerade fall, då det rör sig om någon som spelar en framträdande roll, kan tolkas som en anvisning om skärpt attityd gentemot deltagare i strejkaktioner framtvingade av förhållanden som arbetare uppfattat som outhärdliga. Som riktlinje betraktat bör hela stycket om deltagandet i lag- eller avtalsstridiga strejker utmönstras, liksom den vaga formuleringen om att ett deltagande i en facklig konflikt inte normalt utgör grund för uppsägning. I stället måste i klara ordalag slås fast att deltagande i facklig konflikt liksom utövande av facklig och politisk verksamhet icke får utgöra grund för trakasserier eller grund för uppsägning. Något avvaktande av arbetsrättskommitténs utredning är enligt vår mening icke motiverat. I fråga om den föreslagna lagens tillämpningsområde föreslås i 1 § 4:e punkten undantag för dem som är sysselsatta i beredskapsarbete, arkivarbete eller i skyddad verkstad etc. Vi kan ej dela uppfattningen, som kommer till uttryck i propositionen, att först undanta de människor som hamnat utanför den öppna marknaden på grund av denna marknads utslagningsmekanismer och sedan, när samhället skapat ersättningsarbeten, undanta dem även från lagstöd. Detta måste uppfattas som djupt kränkande och diskriminerande. Det borde inte vara någon svårighet att tillämpa 6 § kombinerat med anställningsavtal för dessa kategorier sysselsatta. Det bör för övrigt påpekas att sysselsatta inom de s. k. skyddade verkstäderna numera omfattas av kollektivavtal. Den omnämnda punkten 4 i denna paragraf bör sålunda utgå. I 22 § ges förmånen att tillgodoräkna en extra anställningsmånad för varje anställningsmånad en arbetstagare påbörjat efter att ha fyllt . Motsvarande extra anställningsmånad bör tillerkännas även den som ådragit sig nedsatt arbetsförmåga i sin anställning hos arbetsgivaren, räknat efter varje anställningsmånad som han påbörjat efter det att han fyllt . Även 23 § bör ges ett tillägg. Paragrafen är i detta stycke mer en papperstiger än en hjälp för de handikappade. Frågan är vad som avses med en för honom särskilt anpassad eller skyddad arbetsplats. var det enligt statistik endast 130 personer för vilka arbetsgivaren erhållit bidrag till särskilda anordningar på arbetsplatsen. Hur många skyddade arbetsplatser det finns på den öppna arbetsmarknaden vet ingen. De platser för vilka arbetsgivaren erhåller av lönen är f. n. något över 4 500. Det torde vara sällsynt att arbetsgivaren anställer en handikappad och tilldelar honom en för honom särskilt anpassad eller skyddad arbetsplats utan kontakt med arbetsförmedlingarna och utan statsbidrag. Är däremot lagparagrafen tillämplig på alla som fått sin anställning genom arbetsförmedlingen efter arbetsvårdsutredning, vilket också sägs i kommentarerna, och är den det exklusivt dvs. utan att de andra villkoren skall vara uppfyllda kommer lagen att omfatta betydligt fler människor. var detta antal fall ca 12 000 personer. Vi förordar sålunda en omformulering av 23 § som täcker här anförda synpunkter. Det anförda styrker att betydande svårigheter föreligger att i lagtext kunna ge en precisering av vad som avses med utrycket saklig grund för uppsägning. En av antagen utskottsskrivning kan visserligen tjäna som riktningsgivande för tillämpningen när det gäller uppsägning respektive frågor som avskedande av anställda. Här kommer den frågan in i bilden, om det är arbetsköparen som skall ges tolkningsföreträde i överensstämmelse med den praxis som skapats i hägn av SAF-paragrafen 32. Denna är mogen för avskrivning, vilket enligt vår mening bör påverka utformningen av lagen om trygghet i anställningen oberoende av behandlingen av arbetsrättskommitténs utredning. Som inledningsvis anförts är det enligt vår mening nödvändigt att tillförsäkra de anställda själva genom deras lokala fackliga organisation ett avgörande inflytande i frågor om uppsägning och avskedanden. En konsekvens med detta synsätt är att klart ange i lagtexten att den lokala fackliga organisationen skall underrättas i alla såväl uppsägnings- som avskedandefall. Insisterar arbetsgivaren på att fullfölja uppsägningen och verkställa avsked anges i 34 och 42 §§ om sådant ärendes handläggning. 1 42 § hänvisas fall, som gäller oorganiserad arbetstagare, till allmän domstol. I annat fall, heter det att målet skall prövas av arbetsdomstolen. Vidare sägs: Tvist får genom avtal hänskjutas till avgörande av skiljemän. Det måste anses vara otillfredsställande att en sådan oenhetlig tillämpning äger rum. Fördelen med handläggning av allmän domstol är att möjlighet till överklagande till högre instans föreligger. I syfte att uppnå en sådan enligt vår mening eftersträvansvärd enhetlighet förordar vi att hos regeringen hemställer om en skyndsam prövning av denna fråga och till vårriksdagen 1974 framlägger förslag i här angiven riktning, så att lagen utan tidsutdräkt skall kunna träda i kraft så som förutsatts, dvs. I nära anknytning till de berörda aspekterna på problemet trygghet i anställning som berörts i det föregående står en annan viktig fråga, nämligen om nyanställning av arbetskraft. I kraft av § 32 i är det arbetsköparen som bestämmer om en arbetssökande anvisad av arbetsförmedlingen skall anställas eller inte. Redan inledningsvis nämndes att s. k. svartlistning av arbetare fortfarande förekommer. I första hand är det fråga om att söka utestänga fackligt och politiskt aktiva från anställning. Omfattande personundersökningar företas i detta syfte. Företeelsen är diskriminerande och oförenlig med elementära demokratiska rättigheter. Den bör inte accepteras. Om en arbetssökande har yrkesmässiga kvalifikationer och anställningsmeriter i övrigt inte utgör någon belastning, skall av arbetsköparen företagna privata personundersökningar icke få medföra avvisande av en från arbetsförmedlingen lämnad anvisning om arbete. Ändringar i arbetsmarknadskungörelsen är därför motiverade och bör upptas till en snar behandling. I sammanhanget bör ävenledes uppmärksammas oskicket att ej anta arbetssökande som ej fullgjort sin värnplikt respektive har uppnått och överskridit viss ålder, exempelvis eller dylikt. Med viss avvikelse i positiv riktning års beslut föreslås, förutom den grundläggande uppsägningstiden för såväl arbetsgivare som arbetare en månad en graderad uppsägningstid upp för den som fyllt . Krav om viss anställningstid är därvid också ett villkor. En gradering av tryggheten ter sig inte tilltalande för de yngre arbetarna. Vi anser, i enlighet med vad som anfördes i vpk-motionen 1971:1472, att uppsägningstiden bör vara oberoende av levnadsålder. Härav följer att densamma också skall gälla upp till fyllda , vilket också LO anfört i sitt remissyttrande. 1 4 § angående bestämmande av anställningstid är preciseringen om anställning hos annat företag inom koncern enligt vår mening för snäv, varför vi föreslår en utvidgning som på ett bättre sätt tillgodoser det angivna syftet. I 13 §, andra meningen, om rätt till avräkning på grund av 12 § första stycket etc. ges en hypotetisk framställning av inkomst som skulle ha kunnat förekomma vid anställning, som arbetaren skäligen bort godtaga. Denna mening ger utrymme för godtycklig tolkning och bör utmönstras ur lagen. Angående Förslag till Lag om vissa anställningsfrämjande åtgärder Redan vid behandlingen av propositionen 1971:107 riktade kommunisterna kritik mot att icke det regionala arbetsmarknadsorganet, länsarbetsnämnden, skulle ges sådana befogenheter som enligt propositionen förbehölls . Innebörden var att länsarbetsnämnden skulle få befogenhet att förordna att arbetsgivaren ej får anställa andra arbetstagare än dem som den offentliga arbetsförmedlingen har anvisat eller godtagit. Vi hyser fortfarande samma uppfattning och anser att den gångna tiden har bestyrkt riktigheten därav. Tiden är enligt vår mening mogen för att arbetsförmedlingen i lag skall fastställas bli obligatorisk, vilken fråga i särskilt sammanhang bör bli föremål för behandling. För att emellertid på verksamt sätt kunna främja anställning av äldre samt personer med nedsatt arbetsförmåga är det nödvändigt att skapa möjligheter för arbetsförmedlingarna att agera snabbt. I annat fall kommer de förutsättningar som legat till grund för behovet av ingripanden att vara helt förändrade när närmast högre myndighet är klar med att fatta beslut. Arbetsgivaren kan då hävda att det föreligger så helt förändrade förhållanden att länsarbetsnämnden måste göra nya eller kompletterande utredningar. Förslag avseende 10 § och därav betingade följdändringar yrkas därför i denna motion. Sådana avser 11 och 12 §§. Med hänvisning till det anförda föreslås att i anledning av propositionen 1973:129 A. angående Förslag till Lag om anställningsskydd beslutar 1. a) att ansluta sig till de i motionen anförda synpunkterna om riktningsgivande anvisningar rörande tillämpning av stadgandena i 7 § angående grund för uppsägning samt i 18 § angående avskedande, b) att ansluta sig till den i motionen förordade principen att tillerkänna den lokala fackorganisationen rätt att förhindra uppsägning, permittering eller avskedande, c) att, i anledning av vad i motionen anförts, i anslutning till 42 § hos regeringen hemställa att frågan om enhetligt förfarande rörande handläggning av mål enligt denna lag skyndsamt företas till omprövning och att förslag om ändrat stadgande härom förelägges , d) att uttala vad som i motionen anförts om behovet av en närmare prövning av frågan om att förhindra att vid nyanställningar avvisanden av arbetsansökningar sker på icke 2. att godkänna i bilaga 1 angivna förslag till ovan nämnda jämte övriga paragrafer i denna lag, B. angående Förslag till Lag om vissa anställningsfrämjande åtgärder beslutar att antaga i bilaga 2 anförda förslag till ändringar i angivna pragrafer i denna lag. (vpk) i (vpk) i (vpk) i Punkt 4 i 1 § utgår. I 4 § tredje raden efter orden . . inom koncern skall tillkomma orden: konsortium eller kommanditbolag (som arbetsgivaren tillhör etc.). 7 § Uppsägning från arbetsgivarens sida skall vara sakligt grundad och får ej vidtagas utan den lokala fackorganisationens tillstyrkan. Saklig grund hos sig. Beror uppsägning om uppsägningen. 8 § Uppsägning från arbetsgivarens sida skall ske skriftligen och enligt vad sägs i 29 § underrättelse därom delgivas den lokala fackorganisationen. Arbetsgivaren begär det. 11 § För såväl arbetsgivare som arbetstagare gäller en uppsägningstid av minst en månad. Arbetstagare som vid uppsägningen har varit anställd hos arbetsgivaren eller sammanlagt har rätt till en uppsägningstid av . 13 § Andra meningen, som börjar med Rätt till avräkning och slutar med orden skäligen bort godtaga, strykes. Paragrafen får därigenom i sin helhet lydelsen: Från lön som utgår på grund av 12 § första stycket får arbetsgivaren avräkna inkomst som arbetstagaren uppenbarligen kunde ha förvärvat i annan anställning. Utbildningsbidrag som utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning får avräknas, i den mån bidraget avser som lönen och arbetstagaren har blivit berättigad till bidraget efter uppsägningen. 19 § Avskedande skall ske skriftligen och underrättelse härom delgivas även den lokala fackorganisationen. Arbetsgivaren är begär det I besked är ogiltigt. 22 § tredje stycket: Vid beräkning har fyllt . Sammanlagt får arbetstagare tillgodoräknas högst 60 sådana extra anställningsmånader. Arbetstagare som ådragit sig nedsatt arbetsförmåga i sin anställning hos arbetsgivaren skall tillgodoräknas en extra anställningsmånad för varje anställningsmånad som han har påbörjat efter det han fyllt . 23 § Utan hinder av 22 § vissa anställningsfrämjande åtgärder eller genom arbetsförmedlingen efter arbetsvärdutredning erhållit arbete hos arbetsgivaren. 10 § Undandrager sig med stöd av 9 § kan länsarbetsnämnden förordna att arbetsgivaren icke får anställa andra arbetstagare än dem som den offentliga arbetsförmedlingen har anvisat eller godtagit. 11 § Orden i första raden av denna paragraf, , . . enligt 10 §, utgår. 12 § Föijer arbetsgivare ej anvisningar som meddelats av länsarbetsnämnd eller enligt denna lag och är det med hänsyn till omständigheterna uppenbart att rättelse ej kan åstadkommas på annat sätt, skall styrelsen förordna att arbetsgivaren icke får anställa andra arbetstagare än de som den offentliga arbetsförmedlingen har anvisat eller godtagit. GOTAB 73 5347 S 1973