mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Utvecklingen mot en allt vagare målsättning för de praktiska utbildningslinjerna måste brytas. Elever, som valt en praktisk utbildningslinje, skall inte efter avslutad skolgång finna att de kommit in i en återvändsgränd utan möjlighet till fortsatt utbildning och utveckling. Lösningen på detta ligger inte i att ge efter på förkunskapskraven till högre teoretisk utbildning. I stället bör möjligheter till avancerad utbildning ovanför gymnasieskolans praktiska linjer beredas genom en yrkesteknisk högskola. För den som önskar börja högre teoretiska studier bör förbättrade möjligheter till komplettering erbjudas. Enstämmiga vittnesmål från förutom skolans egna lärare avnämare, universitetslärare och gymnasieinspektörer visar på allvarliga brister i elevernas kunskapsstandard. Särskilt allvarlig är situationen i främmande språk, svenska och matematik, men även beträffande orienteringsämnena är utvecklingen oroande. En uppenbar risk föreligger att en hel generation går miste om bildningsarvet och det historiska perspektivet, varigenom den också berövas förutsättningarna för en allsidig och kritisk bedömning av dagens verklighet. Vi vill i detta sammanhang också uttrycka våra allvarliga farhågor beträffande religionsundervisningens förfall. Genom orienteringsämnenas integrering och bristen på goda läromedel i religionskunskap har undervisningen i just detta ämne i alltför många fall i såväl kvantitativt som kvalitativt avseende blivit otillräcklig. Den nya skolan tycks också ha misslyckats med uppgiften att ge bättre förutsättningar för mindre väl lottade elever att nå en god utbildningsnivå. Genom att man lagt vikt mindre vid fasta kunskaper än på allmänna färdigheter har studiemiljön från hemmen blivit allt viktigare. På det viset har många fått det svårare att göra sig gällande. I sin bok vatten påpekar med utgångspunkt från sin praktiska lärarerfarenhet, att det nya gymnasiet fått motsatta verkningar till vad som avsetts. Skolans utbildningskapacitet har sjunkit, medan det bildade och priviligierade hemmets utbildningskapacitet är densamma som förut. I en undersökning har skoldirektören i , , nått samma slutsatser. Orsakerna till den oroande kunskapssituationen återfinnes i första hand i . Dennas organisation och inre arbetsförhållanden har lett till att allt fler elever gått vidare till gymnasieskolan eller ut i arbetslivet med allt grundare kunskaper. Svårigheterna flyttas därigenom upp till gymnasieskolan och efter denna till den högre utbildningen. Ett stort ansvar åvilar också de ledande utbildningspolitiker som gjort sig skyldiga till ett överdrivet framhävande av allmänorienteringens betydelse framför de fasta kunskapernas. Påpekandena om den bristande kvalitativa standarden på delar av undervisningen har ofta bemötts med erinringar om den mycket snabba kvantitativa utvecklingen av skolväsendet. Denna kvantitativa utveckling är inte unik. Genom olika reformer eller expansion av befintliga system har andelen av varje årskull som genomgår någon form av utbildning höjts avsevärt i så gott som samtliga länder, som ligger på en utvecklingsnivå jämförbar med . Detta är en nödvändig och önskvärd utveckling, men som man arbetar för en kvantitativ expansion av utbildningen, måste man skapa garantier för att kvaliteten bibehålles och förbättras. Moderata samlingspartiet har länge hävdat att det borde vara självklart att beslutade skolreformer följs upp genom en kontinuerlig och omsorgsfull vetenskaplig undersökning av hur skolan lyckas med att förverkliga sina mål. Resultaten bör redovisas offentligt, så att en på sakmaterial grundad bedömning kan ske av i vilken grad samhällets ekonomiska satsningar på utbildningsväsendet ger avsedd effekt. Mot bakgrund av detta, inte bara av oss framförda, krav beslöt 1971 att en särskild pedagogisk nämnd skulle inrättas vid . Denna nämnd skulle bl. a. vara ansvarig för utvärderingen av arbetet i skolan. Mycket htet har kommit till allmän kännedom om resultaten av nämndens verksamhet. Vi föreslår nu att den pedagogiska nämnden får i uppgift att presentera en konjunkturrapport som beskriver den aktuella situationen i fråga om de resultat som uppnås inom undervisningen vid landets skolor. Det relativa betygssystem som tillämpas i och gymnasieskolan har blivit ett totalt misslyckande. Systemet utgår från felaktiga principer. Det är orimligt att den ena elevens goda prestationer i princip skall leda till en mindre fördelaktig betygssättning av den andras. Även i den praktiska tillämpningen har systemet visat sig omöjligt. Föreställningen av en jämförelse över hela landet har visat sig vara en fiktion. Ofta stannar jämförelsen inom klassen eller i bästa fall inom några parallellklasser. Det elevrelativa betygssystemet har lett till otrivsel och ovilja till samarbete. Moderata samlingspartiet har som enda politiskt parti konsekvent tagit avstånd från nuvarande betygssystem, alltsedan tanken på detta första gången framfördes. Betygen är nödvändiga, men de skall informera om verkliga kunskaper och färdigheter i stället för att ange en rangordning mellan kamrater. Vi hälsar därför med tillfredsställelse att till regeringen överlämnat ett förslag i vilket man dragit konsekvenserna av kritiken mot det nuvarande systemet. SÖ föreslår att betygssystemet skall bli renodlat kursrelaterat. skall i varje ämne utarbeta kursbeskrivningar som anger vad som krävs av eleven för att få betyget 3, som skall vara betyget för en genomsnittlig prestation. De enskilda skolorna, dvs. lärarna, får själva bedöma hur bättre och sämre prestationer skall bedömas enligt den femgradiga skalan. Betyg skall ges någorlunda ofta, i gymnasieskolan varje termin. Begreppen godkänd och underkänd återkommer i gymnasieskolan. Till hjälp vid betygssättningen skall centralt utarbetade standardprov ställas till skolornas förfogande. förslag bör enligt vår mening kunna läggas till grund för en reform av betygsordningen vid landets skolor. Utbildningsministern har meddelat sin avsikt att tillkalla en parlamentarisk kommitté, som skall se över förslag. Denna kommitté bör arbeta med största skyndsamhet, så att inte en i hög grad nödvändig reform i onödan fördröjs. Senast /75 bör ett nytt betygssystem börja införas. I ett demokratiskt samhälle måste av skolan ovillkorligen krävas att den förhåller sig politiskt neutral. Det kan inte accepteras att ett parti eller en politisk åsiktsriktning utnyttjar den av samhället anordnade skolundervisningen till att påverka elevernas tänkande i en viss riktning, än mindre till att förmå dem till vissa politiska handlingar. Kravet på objektiv undervisning får dock inte tolkas så att de studerande skall avskärmas från politiska meningsyttringar. Allsidighet och opartiskhet måste i detta fall vara vägledande för skolans arbete. Genom en bred information, anpassad till elevernas mognadsnivå, skall dessa bibringas en förmåga att själva kritiskt ta ställning. Faran för en politisk snedvridning genom läromedel och läroplaner bör emellertid ständigt beaktas. Kvalitetskravet måste givetvis gälla även den högre utbildningen. Denna har till huvuduppgift att förbereda de studerande för en kommande kvalificerad yrkesverksamhet. Utvecklingen i samhället blir alltmer beroende av kvalificerad arbetskraft. De otvetydiga tecken som framkommit på nedgång av kvaliteten i den högre utbildningen är därför synnerligen oroande. Denna kvalitetsnedgång är allvarlig också därför att den direkt återverkar på vårt lands möjligheter att upprätthålla kvalitet och intensitet i det forsknings- och utvecklingsarbete som är en förutsättning för fortsatt välståndsutveckling och vår förmåga att hävda oss i den internationella konkurrensen. Utbildningen på den postgymnasiala nivån bör vara så upplagd att den leder till produktiva och meningsfyllda insatser på arbetsmarknaden. Detta förutsätter en utformning av utbildningen som verkligen bygger på erfarenheter och förslag från olika avnämarkategorier. De brister i detta hänseende som finns inom den högre utbildningen har lett till betydande svårigheter på arbetsmarknaden för nyutexaminerade akademiker. Den reform av studieordningen vid de filosofiska fakulteterna, den s. k. PUKAS-reformen, som statsmakterna beslöt 1969, syftade till att ge de studerande en bättre förberedelse för arbetslivet. En felaktig sammansättning av utbildningslinjerna kombinerad med hårda administrativa styrningar, som i praktiken visat sig nästintill omöjliga att tillämpa, har medfört att reformen inte lyckats uppnå de mål den åsyftade. Studiegångens konstruktion, som bygger på en uppdelning i mycket små delkurser, vilka var och en för sig avslutas med examination, synes också leda till ett studieresultat präglat av ytligare kunskaper och sämre överblick. beslöt om vissa smärre förändringar av PUKAS-systemet. En mer omfattande omarbetning av studieordningen vid filosofisk fakultet, som ger de studerande betydligt större val- och kombinationsmöjligheter än och som lägger tyngdpunkten på information och studievägledning i stället för på administrativa styrmekanismer, är emellertid enligt vår mening nödvändig. Därvid bör också en översyn av examinationssystemet aktualiseras. kommer utbildningsutredning (U 68) att presentera sitt huvudbetänkande. Utredningen har i uppdrag att lägga fram förslag rörande hela den högre utbildningens organisation, lokalisering och dimensionering. Utredningen är inte parlamentariskt förankrad utan är sammansatt av fyra närstående höga ämbetsmän. Vad som kommit ut av utredningens arbete har inte varit ägnat att stilla farhågorna beträffande kvaliteten i den framtida högre utbildningen. Tillträde till högre utbildning Den nödvändiga begränsningen av tillträde till högre utbildning måste ske genom olika kompetensbestämmelser, som säkerställer att de som påbörjar högre utbildning också besitter de förkunskaper och övriga förutsättningar som erfordras för att framgångsrikt fullborda de akademiska studierna. En reform av kompetenssystemet får inte medföra en sänkning av nuvarande ingångsnivå vid den högre utbildningen. Det principbeslut angående de nya kompetensregler som fattades av 1972 motsvarar, enligt vår mening, icke dessa krav. För att undvika eftergifter på kvalitetskravet synes det oss nödvändigt att i huvudsak grunda förkunskapskravet - såväl vad gäller den s. k. allmänna behörigheten som den särskilda på en kunskapsnivå motsvarande de nuvarande treåriga gymnasielinjema. Vi anser också att dessa kunskaper måste vara av en viss lödighet, varför en viss lägsta betygsgräns bör anges. Vi föreslår därför att riktlinjerna för den ännu ej genomförda reformen rörande tillträde till högre utbildning förändras i syfte att tillfredsställa kvalitetskravet. Det nu gällande studiemedelssystemet, som antogs av 1964, har inte uppfyllt sitt syfte att möjliggöra högre studier under social trygghet. Systemet är så oförmånligt för låntagarna, att numera nästan varannan student försöker att finansiera sina studier på annat sätt. Huvudorsakerna härtill är dels att den i studiemedlen ingående återbetalningsfria bidragsdelen genom inflationen ständigt har minskat i värde, dels att skuldsättningen, genom det för svenskt ekonomiskt liv unika indexsystemet, okar i takt med inflationen. Det senare kan rent av få den orimliga effekten att en person, trots att han sköter sin årliga återbetalning av lånet, kan finna att skulden ökar. Det har visats att vanliga banklån, också med hög ränta, är mer förmånliga för låntagaren än studiemedelssystemet. Vi anser därför att den nu arbetande studiemedelsutredningen bör ges tilläggsdirektiv att utarbeta förslag till ett studiemedelssystem, som överensstämmer med det förslag som utarbetats av en särskild moderat arbetsgrupp. Detta förslag innebär i korthet att bidragsdelen höjs till av studiemedlen, att denna bidragsdel värdesäkras och att helt nya återbetalningsregler införs. I stället för nuvarande indexlån bör införas annuitetslån, där låntagarna betalar tillbaka lika stora bruttosummor , men där ränteavdraget vid deklarationen sänker den verkliga kostnaden framför allt under den första hälften av låneperioden. sätta stopp för uppförandet av mastodontskolor, förhindra nedläggning av mindre skolor såväl i glesbygd som i tätorter, genomföra en successiv minskning av elevantalet i klasserna, återinföra klassrummen i , stärka föräldrarnas bestämmanderätt över barnens uppfostran och undervisning, ge de enskilda skolorna sådana arbetsmöjligheter att föräldrars och elevers valfrihet kan garanteras, förstärka de praktiska ämnenas ställning, att årliga konjunkturrapporter skall presenteras över undervisningsresultaten i landets skolor, ersätta de relativa betygen med ett system som ger ett mått på verkliga kunskaper och färdigheter i stället för att rangordna kamrater, ersätta PUKAS-reformen med en studieordning som tillfredsställer kraven på kvalitet och effektivitet, att sådana regler för tillträde till högre utbildning skall gälla att denna utbildnings kvalitet kan garanteras, införa ett nytt studiemedelssystem som ger de studerande bättre social trygghet. Begreppet kultur är utomordentligt vitt och kan på visst sätt sägas omfatta all mänsklig verksamhet. Även om man vill använda begreppet kulturpolitik i en mera snäv bemärkelse, blir en någorlunda fullständig genomgång av ämnet synnerligen vittomfattande. Vi har här, medvetna om det ofullständiga däri, inskränkt oss till att behandla de faktorer vi upplever som nödvändiga för ett livaktigt och mångsidigt kulturliv i traditionell bemärkelse, vilket inrymmer de konstnärliga uttrycksformerna, bevarandet av kulturarvet samt vissa delar av folkbildningsarbetet. Vi ser en vitalisering av detta kulturliv som en viktig och alltmer nödvändig förstärkning av begreppet levnadsstandard. Självfallet får kulturlivet inte isoleras eller särbehandlas, så att det framstår som isolerat i förhållande till andra sektorer av samhällslivet. Liksom för all annan samhällelig verksamhet måste utgångspunkten för kulturpolitiken vara den enskilda människan. Det är enskilda människors skapande och enskilda människors upplevelser som bygger upp kulturlivet. Den enskilda människan måste betraktas som subjekt i kulturpolitiskt avseende, inte som objekt för en aldrig så välmenande politik. Aktiva och medskapande människor i samverkan är basen för kulturlivet. Samhällets insatser måste därför vara inriktade på att möjliggöra ett så rikhaltigt och allsidigt kulturellt skapande som möjligt och på att ge de enskilda människorna del av och fritt val mellan frukterna av detta skapande. Mer komplicerat än så torde inte målsättningen för samhällets kulturpolitik behöva uttryckas. 1 den allmänna debatten ifrågasätts icke sällan värdet av kulturens frihet. Härvid hänvisar man t. ex. till att det finns undermålig kultur, till att kulturen inte når ut till alla, eller rentav till att all kultur inte står under samhällelig kontroll. Om inte kulturen skall bli steril och stillastående, måste emellertid kravet på kulturens frihet ovillkorligen hävdas. Varje försök till styrning innebär risker för att väsentliga bidrag förkvävs. Varje form av censur är förkastlig, när det rör sig om kulturella alster riktade till vuxna människor. Detta gäller både legal censur och den form av opinionscensur som fungerar genom andra påtryckningsmedel. En oavlåtlig vaksamhet gentemot risken för styrning och censur är nödvändig. Detta innebär givetvis inte att kulturella alster skulle vara befriade från de lagar som gäller hela samhället. Värdet av att samhället söker upprätthålla kvaliteten i kulturlivet har också ifrågasatts. Angreppen mot den s. k. finkulturen, den borgerliga kulturen, har ofta inneburit också angrepp mot kvalitetsbegreppet. Det är emellertid uppenbart att ett personligt deltagande i kulturlivet leder till en utveckling mot ökat behov av kvalitativt högtstående kulturupplevelser. Företrädare för den s. k. kulturella värdenihilismen, enligt vilken inget kulturellt alster kan tillmätas högre värde än ett annat, yttrar sig huvudsakligen på andras vägnar. För egen del torde de inte vara beredda att avstå från det traditionella kulturlivets alster. Enligt moderata samlingspartiet utgår angreppen på den kvalitativt högtstående kulturen från ett bakvänt jämlikhetsresonemang, eftersom ett avskaffande av den s. k. finkulturen om ett sådant låter tänka sig ingalunda berikar de grupper som inte kommit i åtnjutande av densamma. En kulturpolitik som inte innehåller en strävan att uppehålla en kvalitetsprincip leder ofelbart till utarmning. Åtgärder för att bredda kulturlivet genom decentralisering och stöd till amatöristisk verksamhet är nödvändiga, men de får inte ställas i ett motsatsförhållande till samhälleliga insatser för att stödja det yrkesmässiga kulturskapande som ju ytterst är inriktat på att ge vanliga enskilda människor kulturupplevelser av god kvalitet. Hög kvalitet kan bara vara en riktpunkt; svårigheterna att avgöra vad som är kvalitet eller ej är utomordentligt stora. En kvalitativ värdering måste ske med förståelse och insikt om att det i tiden näraliggande inte alltid kan bedömas rättvist och förutsättningslöst. Ett generöst tilltaget utrymme för nyskapande och experiment måste därför garanteras. Perspektiven bakåt och framåt får inte förloras ur sikte. Dagens kulturliv måste ses som er. länk i en levande kulturtradition. Behovet av samhälleliga insatser Behovet av kulturpolitiska insatser från samhällets sida har vuxit i takt med de problem som industrialisering och urbanisering medfört. Det lokala kulturlivet, byggt på aktivitet och gemenskap, tenderar att dö ut, särskilt i de växande tätorterna, som präglas av anonymitet och isolering. Detta konstaterande får emellertid inte leda till den felaktiga slutsatsen att det skulle vara kulturlivets främsta uppgift att kompensera människorna för torftighet och element av vantrivsel i vardagslivet. Dålig arbetsmiljö, ekonomisk otrygghet, omänsklig bostadsmiljö, bristande rättstrygghet osv. kan aldrig uppvägas av insatser för kulturlivet. Det är påtagligt att stegringen av materiell och social standard inte utan vidare åtföljs av ett ökat behov av kulturupplevelser. Detta bör självfallet inte leda till annat än förnyade och varierade ansträngningar att lokalisera orsakerna till att så många människor till synes står utanför kulturlivet och förstärkta insatser för att ändra på detta förhållande. Enighet borde råda om att kulturpolitiken har att söka finna lösningar på dessa problem: Hur skall människor göras medvetna om vad kvalitetskulturen har att ge dem och därmed angelägna att få del av den? Hur skall resurser tillföras kultursektorn och fördelas inom denna för att öka människornas reella valfrihet i fråga om olika slags kulturkonsumtion? Hur skall gränserna mellan olika aktiviteter i människors liv brytas ned, så att kulturen inte framstår som isolerad, oåtkomlig och obegriplig? I debatten har begreppet kulturkommersialism spelat en stor roll. Man har ansett sig kunna finna en förklaring till att allt icke är vad det borde vara, inte bara i att en undermålig, industriellt framställd kultur existerar, utan i det förhållandet att pengar över huvud taget spelar någon roll i ett kulturellt sammanhang. Tydligast har denna syn på kulturlivet kommit till uttryck i socialdemokraternas programskrift Aktiv kultur 1969, där det heter: Socialdemokraternas jämlikhetssträvan inom kulturlivet med krav på kulturell allemansrätt genomförs. I gengäld garanterar samhället i samarbete med berörda parter konstnärernas inkomsttrygghet. Frånsett det betänkliga i att isolera kulturlivet från annan mänsklig aktivitet och att betrakta kulturskapare som ett slags servicepersonal till passiva människor är det ofrånkomligt att man med detta betraktelsesätt kommer i konflikt med kravet på kulturens frihet. Att samhället på detta sätt inte bara skulle stödja kulturlivet utan driva det i egen regi innebär allvarliga risker för den styrning och censur, som moderata samlingspartiet för sin del kraftigt tar avstånd från. Enligt vår mening bör biandekonomins principer gälla även på det kulturella området. Det är nödvändigt att samhället tillförsäkrar kulturskaparna, som ju svarar för att vårt samhälle har ett aktivt kulturliv, den arbetstrygghet som anses böra tillkomma andra yrkesgrupper. Kulturskaparna utgör inte en grupp som bör särbehandlas. Problemen med den nuvarande kulturpolitiska inriktningen är uppenbara. Endast ett fåtal konstnärer, oftast redan etablerade sådana, får del av konstnärsstipendier och konstnärsbelöningar. De alltför fåtaliga insatserna för att skapa arbetstillfällen åt kulturskaparna blir gärna föremål för prutning, när det ekonomiska läget blir kärvt. Den besvärliga ekonomiska situation som flertalet kulturarbetare befinner sig i och som dokumenterats i flera utredningar visar att dessa grupper inte får en rimlig betalning för sina insatser i samhället. Den stödprincip som varit utgångspunkten för det allmännas insatser måste nu träda i bakgrunden. I stället bör reformarbetet i första hand inriktas på att tillförsäkra kulturskaparna rätt till ersättning för färdiga produkter och utförda prestationer. Detta krav på en ändrad utgångspunkt ä. ingalunda nytt. Det har framförts från kulturskaparnas egna organisationer. Parlamentariskt har emellertid moderata samlingspartiet förut varit ensamt om dessa synpunkter. Vid fjolårets riksdag uttalade dock kulturutskottet att det allmännas insatser för kulturarbetarna i första hand bör ha formen av ersättning för utfört arbete. Det krav som från moderat håll framförts om ett riksdagsuttalande av denna innebörd avvisades dock med hänvisning till det som det senare visade sig felaktiga påståendet att det statliga förslag rörande kulturarbetarersättningar vore att vänta . Förslag i dessa frågor kan således beaktas tidigast vid budgetbehandlingen . Detta är anmärkningsvärt mot bakgrund av att sådana förslag från vid dettas inrättande 1968 förutsattes bli framlagda . Exempel på tillämpning av ersättningsprincipen förekommer . Ett sådant är biblioteksersättningen till författare och översättare. Här kan också påpekas det endast delvis genomförda principbeslutet om att en procent av statens byggkostnader skall avsättas för konstnärlig utsmyckning och den överenskommelse som träffats mellan Riksutställningar och om att ersättning skall utgå till konstnärer för utlåning av deras verk till utställningar i Riksutställningars regi. Samhället måste ge konstnärer och andra kulturskapare arbetstillfällen. I den redan citerade socialdemokratiska skriften Aktiv kultur heter det: Särskilt angeläget är att konstnärer och kulturarbetare får verka inom den kommunala miljön, inom skola och fortbildning. Denna principdeklaration har inte avsatt några spår i politiskt handlande. avser att i sitt kommande betänkande behandla statliga insatser för olika grupper av kulturarbetare. I det nu avlämnade betänkandet Ny kulturpolitik är det emellertid påfallande att producenterna av kulturen kommit helt i bakgrunden. I diskussionen om hur kulturen skall förmedlas till mottagarna förutsätts föga inflytande från kulturskaparnas sida. Det är troligt att kulturskaparna själva genom sina organisationer, om de bereddes tillfälle härtill, skulle kunna presentera en lista på lämpliga och meningsfulla arbetsuppgifter för kulturproducenterna och därmed hjälpa regeringen ur dess nuvarande oföretagsamhet på området. Att samhället genom sin politik visar på möjligheter att engagera kulturskaparna i tidigare icke utnyttjade uppgifter, måste dock ske med hänsyn till kravet på kulturens frihet. Den situationen måste undvikas att det allmänna blir ensam arbetsgivare inom kultursektorn. Kulturens frihet tjänas också av en decentralisering av kulturpolitiken. En sådan decentralisering måste syfta till att ge människorna möjlighet att komma i åtnjutande av kulturaktiviteter initierade av medborgarna i den egna regionen och sålunda inte bara innebära ett kommunalt