mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — omfattar verksamheten inom med stort intresse och betraktar organisationen som ett viktigt regionalt instrument för samverkan mellan demokratiska länder i . Vi vill erinra om uttalande härom under föregående år. I nuvarande läge är det ett särskilt uppenbart svenskt intresse att värna om och befästa ställning i det europeiska samarbetet. Detta är så mycket mera betydelsefullt som genom den valda anslutningsformen ställs utanför det växande samarbete som sker inom EEC-institutionernas ram. En tredje grund för svensk utrikespolitik utgöres av och dess stadga. Tron på en internationell organisation som ett skydd för varje statsbildnings eller varje folks legitima intressen har tyvärr icke visat sig vara grundad på realistiska bedömningar. Marschen dit är knappt påbörjad, och den är lång men måste fortsätta. Vad redan åstadkommit är dock i många avseenden imponerande och stödes helhjärtat av en svensk opinion. För den internationella solidariteten är FN och dess organ ett redskap och en oundgänglig plattform. Ovan nämndes om de blygsamma resultaten hitintills i fråga om nedrustning. Men det måste framstå som orimligt att världens stater anser sig kunna ge ut till militära ändamål och att beloppen ökar. Denna trend måste brytas och redskapet härför är främst . Moderata samlingspartiet vill därför stödja arbetet på en ny internationell nedrustningskonferens, även om förhoppningarna på några betydelsefulla resultat icke kan ställas högt. Framför allt skall svensk utrikes- och säkerhetspolitik, om den är värd namnet, bevaka och främja och svenska folkets intressen. Ingen annan torde åtaga sig den uppgiften. Konkret kräver detta bl. a. att den alliansfria politiken genom oöverlagda åtgärder icke får riskera att bli föremål för missuppfattningar i omvärlden samt att bidrag till den internationella solidariteten utformas med realism. Konkret kräves också att svenskt försvar utformas så att det kan fullfölja sin fredsbevarande uppgift och i möjlig mån trygga vår nationella frihet och vår självbestämmanderätt. I nödens och farans stund är det på vår egen initialkraft och uthållighet det kommer an om dessa våra omistliga värden skall respekteras av vår omvärld. Inget land kan längre räkna med att kunna bygga upp ett materiellt och kulturellt välstånd oberoende av sin omvärld. Det är för , liksom för alla andra länder, ett villkor för en fortsatt positiv utveckling att internationell handel och samverkan underlättas. Genom en internationell arbetsfördelning och kontakter över gränserna kan också den förståelse och det medvetande om gemensamma intressen växa fram, som utgör förutsättning för fredlig utveckling. Såväl i eget som i internationellt intresse bör därför sträva efter utvidgade och förbättrade handelskontakter med omvärlden. Det är inte minst betydelsefullt att det relativt begränsade handelsutbytet med och utvecklingsländerna byggs ut. De europeiska enhetssträvanden som präglat tiden efter är ett konkret uttryck för önskan om ekonomiskt och kulturellt samarbete över gränserna. Som ett led i strävandena mot ett fördjupat samarbete mellan alla folk är det enligt vår mening skyldighet att aktivt deltaga i det europeiska integrationsarbetet och medverka till att ett på enat kan uppstå. Utvecklingen inom de europeiska gemenskaperna är ett enastående exempel på mellanstatlig samverkan syftande till försoning och välstånd. Nio europeiska nationer söker i samverkan övervinna gångna tiders motsättningar och undanröja framtida konfliktanledningar. Avskaffandet av handelshindren skapar förutsättningar för en fortsatt snabb förbättring av medborgarnas levnadsvillkor. Samarbetet är ägnat att begränsa de negativa verkningarna av en omvandling, som möter alla samhällen under inflytande av ekonomiska och tekniska faktorer. De europeiska gemenskaperna öppnar möjligheter att på mellanstatlig nivå kontrollera en ekonomisk och teknisk utveckling som ofta endast i begränsad utsträckning kan styras på nationell nivå. Genom att ej blir medlem av gemenskaperna, och således ej får tillfälle att delta i och påverka gemenskapernas politik, kommer vi att i stor utsträckning tvingas anpassa vår politik efter beslut som fattats av dem utan hänsynstagande till svenska intressen. Att vi står utanför gemenskaperna innebär inte att vi kan undgå att påverkas av vad som där sker. Ett litet land som är alltid beroende av skeendet i dess närmaste omvärld och framför allt då det utspelas i en stor, nära sammansvetsad marknad. har en naturlig plats i detta samarbete. Historiskt, kulturellt, socialt och ekonomiskt tillhör vi kretsen an demokratiska stater. Samhörigheten har stärkts som ett resultat av både det växande ekonomiska utbytet över nationsgränserna och utvecklingen mot en alltmer enhetlig livsstil inom ramen för nationernas kulturarv. Vår gemenskap med dessa stater kommer att öka; vårt beroende av utvecklingen inom dessa länder likaså. De ratificerade avtalen med de europeiska gemenskaperna skapar nya och bättre förutsättningar för vårt lands ekonomiska relationer med . Avtalen är emellertid i stora stycken otillräckliga. De ger inte de garantier för likabehandling som krävs för att skall kunna hävda sig mot sina konkurrenter i de viktigaste västeuropeiska länderna. Inte heller uppfylles de förhandlingsmål den ställt upp och vid olika tillfällen vidhållit. Bristerna är en direkt följd av den valda anslutningsformen. En tullunion erbjuder de bästa möjligheterna att lösa de praktiska problemen i en tullfri handel. Det gemensamma beslutsfattande som en tullunion förutsätter kan emellertid endast komma till stånd mellan medlemsstater i gemenskapen. Genom att samarbetet har formen av handelsavtal enligt paragraf 113 har tvingats acceptera ett krångligt system av ursprungsregler, skyddsklausuler som skapar osäkerhet för framtiden och särbestämmelser för bl. a. papper och specialstål, varjämte livsmedelsindustriprodukter, jordbruk och fiske har lämnats utanför frihandeln. Anslutningsformen utesluter också i stor utsträckning från nära samarbete på många andra områden där gemensamma beslut förutsätts, nämligen avseende icke-tariffära handelshinder, offentlig upphandling, energipolitik, energiförsörjning, transportpolitik, miljövård, forskning och tekniskt utvecklingsarbete, konjunktur- och stabiliseringspolitik samt valutapolitik. Verkningarna av avtalet med kommer att bli olika för skilda branscher och företag. får otvivelaktigt sin ställning förbättrad på den västeuropeiska marknaden. För andra företag innebär avtalet ökad konkurrens både i , på den övriga nordiska marknaden och i andra tidigare EFTA-stater. Genomgående är dock att problemen blir mindre för de allra största företagen. De är redan i hög grad internationaliserade och har ofta dotterbolag inom EEC. Det är framför allt de mindre och medelstora företagen som kommer att möta svårigheter och problem i den nya situation som avtalet skapar. Endast genom ett svenskt medlemskap i gemenskaperna kan svenska företag vinna rättsliga garantier för likabehandling inom gemenskaperna en förutsättning för fri och öppen konkurrens. Så länge svenskt näringsliv inte kan räkna med samma villkor som sina konkurrenter kan det inte fullt tillvarata de möjligheter till expansion som utgör grundvalen för full sysselsättning och en tillfredsställande välståndsutveckling. Vi vill understryka det positiva i varje initiativ syftande till en utveckling av samarbetet men finner att de praktiska möjligheterna att på grundval av själva avtalet i någon väsentlig grad åstadkomma resultat torde vara begränsade. Varken formen, omfattningen eller djupet i samarbetet har preciserats i avtalet. Dess s. k. utvecklingsparagraf innehåller blott procedurregler för framtida förhandlingar. Det bör också uppmärksammas att i artikeln uttryckligen sägs att en framtida harmonisering endast kan ske under förutsättning att de båda avtalsslutande parternas självständiga beslutanderätt icke påverkas. Eftersom det är denna förutsättning som utgjort det väsentliga hindret för framgång i de nu avslutade förhandlingarna är det svårt att se hur bättre resultat skall kunna uppnås . I den mån en längre gående harmonisering kan komma till stånd inom ramen för artikel 32 lär den förmodligen endast ske genom att nödgas acceptera vad gemenskapens medlemmar arbetat fram. Med hänsyn härtill är det angeläget att utnyttjar varje tillfälle att upptaga överläggningar med gemenskaperna även utanför avtalets ram. Det nu träffade avtalet innebär att beroende av gemenskaperna ökar utan att vårt land får möjlighet att påverka händelseutvecklingen. Det nya avtalet ger icke heller tillfredsställande utvecklingsmöjligheter. Vaije tillfälle till nya förhandlingsinitiativ måste därför utnyttjas för överläggningar med gemenskaperna. Det slutliga syftet bör därvid vara att med de arrangemang som ett fullföljande av vår alliansfria utrikespolitik kan kräva - uppnå medlemskap. Först därigenom blir vårt land delaktigt i det samarbete och den sysselsättningsskapande välståndsutveckling som de västeuropeiska nationerna nu kan se fram emot. Vi är av den uppfattningen att det skall visa sig möjligt att förverkliga denna målsättning med bibehållen neutralitetspolitik. Den självklara utgångspunkten för u-hjälpen är att förbättra de fattiga folkens levnadsvillkor. Detta kan inte ske utan att befordra den ekonomiska utvecklingen, dvs. få fart på tillväxten. Den bästa möjligheten att hjälpa de sämst lottade är att skapa mer och bättre sysselsättning. Möjligheterna att också främja social utjämning är beroende av hur man lyckas med denna centrala uppgift. Även om utvecklingsländernas framtid främst måste bygga på egna insatser, kommer ej att kunna nå sina utvecklingsmål utan ett ökande flöde av finansiella, tekniska och personella resurser från industriländerna. Även av vårt land krävs en ökande offentlig och enskild biståndsverksamhet. Genom tekniskt och ekonomiskt bistånd måste i samarbete med stimulera och stödja deras egna strävanden till utveckling. Vår samhällsekonomi måste utformas så att vi i tillräcklig omfattning kan överföra resurser till . En resursskapande politik som stärker vår handelsbalans och vår valutareserv är en förutsättning för att den svenska u-hjälpen skall kunna höjas planenligt. Ett effektivt stöd åt mottagarländerna kräver en helhetssyn på den svenska biståndsverksamheten. Det statliga biståndet måste kompletteras med ökade insatser från näringslivet och enskild hjälpverksamhet. Helhetssynen måste omfatta åtgärder på det handelspolitiska området, stimulans åt näringslivets investeringar och missionens och de humanitära organisationernas verksamhet samt inte minst en samordning av dessa olika insatser. På ett naturligt sätt bör den svenska u-hjälpen inpassas i det internationella biståndssamarbetet. Vid val av mottagarland bör hjälpbehovet och möjligheten att uppnå god utvecklingseffekt och icke politiska bedömningar vara avgörande. Det väsentliga måste vara att biståndet i varje enskilt land utformas på ett utvecklingsbefrämjande sätt så att det kommer den fattiga befolkningen till godo. En politisering av det svenska biståndet på så sätt att inhemska politiska värderingar påverkar valet av mottagarländer kan icke accepteras. En sådan utveckling äventyrar en bred uppslutning bakom den svenska u-hjälpen. FN förordar i sin strategi att i-länderna vidtager särskilda åtgärder till förmån för de fattigaste . Hjälpbehovet har varit ett ledmotiv i svenskt biståndsarbete. Vi menar att det återigen är tid att slå fast denna princip och att bör uttala att svenskt biståndsarbete framför allt bör inrikta sig på de fattigaste . I enlighet med denna uppfattning anser vi att såväl som är mindre väl ägnade som mottagarländer för större svenska insatser av länderkoncentrerad natur. Likaledes i enlighet med denna princip kan vi inte acceptera att biståndet till eftersätts på det sätt som departementschefen föreslår. är ett av jordens fattigaste länder och tillhör därtill de som får minst bistånd per innevånare. har mindre än en tredjedel av inkomst per capita och får ca . i bistånd jämfört med omkring 2 miljarder. Den ekonomiska utvecklingen på är detta till trots negativ. har ett särskilt ansvar för på grund av det bedrivna utvecklingssamarbetet. Den svenska nettoöverföringen uppgår till av det totala offentliga nettoflödet till landet, vilket skall jämföras med insatser i andra s. k. huvudmottagarländer som i allmänhet bara uppgår till ett par procent av respektive lands utvecklingsbudget. hjälp är således av stor betydelse för utvecklingsansträngningar, och det faktum att det svenska biståndet inte längre skall få öka innebär ett väsentligt avbräck för landet. SIDA anser själv att dess bistånd till bättre utbildning, hälsovård och födoämnesstandard verksamt bidragit till att påskynda utvecklingen inom de områden till vilka det utgått och till att förbättra läget för särskilt fattiga befolkningsskikt. Det faktum att landets styrelseskick inte överensstämmer med våra demokratiska värderingar kan således inte utgöra något hinder då den svenska hjälpen har utvecklingseffekt och kommer den fattiga befolkningen till godo. Det faktum att är en kommunistisk diktatur anser vi inte hindrar hjälp till dess krigsdrabbade befolkning. Vi föreslår att hjälpen till nästa budgetår räknas upp från . och att SIDA får i uppdrag att planera för vidgade biståndsinsatser i landet. Såsom påpekats vid tidigare riksdagar är disproportionen mellan den humanitära hjälp som går till folk och som går till anmärkningsvärd. Hjälpbehovet torde inte vara mindre i . Då krigsslutet kan vara nära är det desto angelägnare att biståndsmyndigheten äntligen efterkommer beslut att hjälpinsatser bör rättvist fördelas mellan och . En planering bör genast igångsättas beträffande svenska humanitära och återuppbyggnadsinsatser i . Den nya metodik för planeringen av det svenska biståndet, som SIDA numera tillämpar och som innebär att det direkta svenska biståndet till de s. k. huvudmottagarländerna utformas i långsiktiga samarbetsprogram, aktualiserar kontroll över u-hjälpens utveckling. till varje enskilt land normalt skall regleras i ett rullande treårigt planeringsprotokoll, i vilket parternas långsiktiga intentioner uttrycks, så måste beredas möjlighet att granska och diskutera dessa samarbetsprogram. riskerar annars att bli uppbunden av program över vilkas utformning den inte haft något inflytande. Det stöd ger s. k. nationella befrielserörelser skall vara av humanitär natur jämförbart med de humanitära insatser som vårt land generellt medverkar i då behov därav föreligger och i likhet med övrig u-hjälp öppet redovisad. Att aktivt stödja revolutionära rörelser som sådana överensstämmer icke med den folkrättsliga noninterventionsprincipen och vår neutralitetspolitik. Sålunda bör enligt vår mening undersökas om inte det svenska stödet till befrielserörelser i kan utbetalas genom något internationellt organ. SIDA har utvecklat en löftesrik satsning på bestämda ämnesområden. Det finns goda förutsättningar för att på dessa områden familjeplanering, utbildning, landsbygdsutveckling, livsmedels- och vattenförsörjning m. m. åstadkomma värdefulla resultat. På familjeplaneringens område har svenska insatser i särskild grad varit vägledande och bidragit till en gradvis förändrad inställning i respektive länder. Därmed har skapats förutsättningar för ökande verksamhet också från andra länders sida. I växande utsträckning har också utvecklingsländerna hos oss sökt bistånd i sin strävan att få befolkningsutvecklingen under kontroll. En fortsatt inriktning av vår utvecklingshjälp på detta område är naturlig. bör öka sin aktivitet i berörda internationella organ och bl. a. särskilt uppmärksamma möjligheterna att stödja familjeplaneringsinsatser i med dess snabba befolkningsökning. Det är vidare angeläget att genom systematisk analys av verksamheten samt specialiserad forskning nå en fördjupad kunskap om hur resurserna bäst skall användas. Stödet till WHO:s centrum för kontraceptiv forskning vid bör utbyggas. Även om har gjort vägledande insatser på vissa områden, finns fält där vi ännu gjort långt ifrån tillräckligt. Hit hör utvecklingsforskningen. Flera andra länder exempelvis och satsar en betydande del av sina biståndsanslag på forskning kring utvecklingsproblemen. I FN-strategin för 1970-talet uppmanas industriländerna att dels stödja forskningen i utvecklingsländerna och dels engagera en del av sin egen forskning i sökandet efter lösningar på utvecklingsländernas Moderata samlingspartiet har vid upprepade tillfällen i betonat forskningens betydelse för utvecklingssamarbetet. Målinriktad forskning kring utvecklingsfrågornas natur och biståndets mål och vägar är en av de väsentligaste förutsättningarna för att utvecklingssamarbetet skall lyckas. Såväl u- som i-land behöver i snabbt växande utsträckning tillgång till fakta och nya problemlösningar. har genom sin alliansfrihet och sin internationellt respekterade forskning goda förutsättningar att på detta område göra en insats. En väsentligt större del av våra biståndsanslag bör gå till utvecklingsforskning. Tanken på ett internationellt universitet för u-landsforskning och u-landsutbildning i vårt land bör prövas av den pågående utredningen om den svenska u-landsforskningens inriktning och organisation. Enskilda människors personliga insatser är och kommer att förbli av den största betydelse i utvecklingsarbetet. Vårt land måste dela andra i-länders ansvar för att mobilisera personella resurser för arbete i u-ländema och inom FN-programmen. För många svenska ungdomar med yrkeskunskap och/eller akademisk examen bör också en uppgift inom biståndsarbetet kunna ge värdefull erfarenhet. Det är angeläget att arbetsgivare i första hand stat och kommun underlättar för svenskar som önskar aktivt arbeta i utvecklingsländer, att göra detta. Rätt till tjänstledighet och en generös meritvärdering av sådant arbete bör tillämpas. En förutsättning för att utvecklingssamarbetet skall bli framgångsrikt är att handeln mellan och industriländerna främjas. Det är genom exportintäkter som i huvudsak måste finansiera sin nödvändiga import av utvecklingsviktiga varor. Trots detta har andel av världshandeln sjunkit efter . bör verka för internationella överenskommelser som stöder i deras exportansträngningar och som motverkar skadliga svängningar i exportinkomsterna. Vår egen handelspolitik bör inriktas på att så långt som möjligt stödja export. Det principbeslut, som fattades inom ramen för () om ett generellt system för preferenser, varigenom färdigvaruexporten från ges en gynnsammare behandling i tullhänseende än motsvarande export från i-länder, kan förväntas ge god effekt i detta avseende. Bundet eller obundet bistånd bör i princip vidhålla att vårt u-landsbistånd är obundet. Det kan emellertid vara motiverat att i vissa lägen exempelvis vid allvarliga problem med den svenska sysselsättningen använda hjälpanslagen till inköp av svenska varor. Så bör kunna ske i de fall där en sådan bindning bedömes vara utan nackdelar för mottagarlandet eller då mottagarlandet kan kompenseras för den händelse de svenska varorna skulle ställa sig prismässigt eller på annat sätt oförmånliga. SIDA bör också ha i uppdrag att planera sina inköp av industriprodukter över en så att inköpen kan få större omfattning under lågkonjunktur än eljest. Den tveksamma attityd till u-bistånd som otvivelaktigt kommer till uttryck på många håll skulle säkerligen motverkas om exempelvis i dagens läge av betydande arbetslöshet den svenska sysselsättningen kunde stärkas genom utvecklingsinsatser av här angivet slag. Vi hälsar därför med tillfredsställelse de delvis nya tankegångar om ett utvidgat svenskt varubistånd som framlägges i årets statsverksproposition. U t vecklingsban ker Finansiella bidrag till regionala eller nationella utvecklingsbanker är en väg att kanalisera biståndet till de fattiga länderna som hitintills har visat sig mycket lovande. Den svenska u-hjälpen bör ta vara på möjligheterna att stödja utvecklingsbankerna. Missionens och övrigt enskilt humanitärt hjälparbete har med knappa resurser nått utomordentliga resultat i . Verksamheten skulle kunna byggas ut. Det är i högsta grad angeläget att det statliga stödet till de enskilda organisationernas arbete i utvecklingsländerna kraftigt förbättras. De erfarenheter som samlats i denna verksamhet bör också tillvaratas på ett bättre sätt än hitintills. Med hänsyn till de relativt låga bidrag som utgått till enskilda organisationers biståndsverksamhet anser vi det nu vara berättigat med en betydande höjning. I nästa budgetårs riksstat bör därför inom fältverksamhetsanslaget upptas en anslagspost på lägst till missionens och andra enskilda sammanslutningars arbete i utvecklingsländerna. De insatser som från statsmakternas sida görs för att inom stimulera den ekonomiska utvecklingen i mindre gynnade regioner och därvid lösa de där särskilt stora arbetslöshetsproblemen går i stor utsträckning ut på att med olika medel locka företag att etablera sig inom regionerna i fråga. Det är uppenbart för snart sagt alla inom regionerna med berörd befolkning och deras kommunala företrädare liksom för en så gott som enhällig riksdag att detta är en lämplig väg att gå. Det är därför förvånande att samma synsätt på företagsinvesteringar inte har fått vara vägledande för statsmakternas åtgärder när det gäller företagsinvesteringar i . Även om olikheterna naturligtvis är stora mellan de problem som finns i regionerna inom det s. k. stödområdet i och de svårigheter som möter i ett u-land är uppgifterna till stora delar desamma. Det gäller att skapa sysselsättningstillfällen och att höja produktionen. Problemen i med att skapa produktiv sysselsättning åt en alltför snabbt växande befolkning är utomordentligt stora. En produktionshöjning är nödvändig för att skapa de resurser som är nödvändiga vid ansträngningarna att öka levnadsstandarden i vidaste mening. Härför behövs inte bara kapital utan också överförande av kunnande på det tekniska, industriella och kommersiella området. Företagsinvesteringar utgör självfallet inget alternativ till offentligt bistånd. De båda formerna av resursöverföringar kompletterar varandra. Biståndsinvesteringar i s. k. infrastruktur kan ofta vara en förutsättning för företagsetableringar. Det naturliga sambandet mellan offentligt bistånd och enskilda insatser har uppmärksammats och understrukits av såväl givar- som mottagarländer. Investeringsmöjligheter, samarbete mellan statliga biståndsmyndigheter och näringslivet utgör exempel på åtgärder som mer och mer integrerats i industriländernas biståndspolitik. I det hänseendet utgör ett undantag. Det är inte bara storleken av tillskotten som gör det enskilda resursflödet betydelsefullt för . Än viktigare är den överföring av kunnande som sker i samband med företagsetableringar. har alltså utöver produktiva och sysselsättningsskapande insatser en speciell uppgift i utvecklingsländerna; att befrämja överföringen av teknologi samt industriella och kommersiella kunskaper. Den växande arbetslösheten håller på att bli ett av de största problemen på många håll i den fattiga världen. Försörjningsmöjligheterna måste snabbt utökas. Den negativa inställning till företagsetableringar i är desto mer förvånande som vårt eget välstånd i första hand bygger på framgångsrik enskild företagsamhet. Det bör ankomma på SIDA att pröva förutsättningarna för intensifierad industriell verksamhet i utvecklingsländerna samt ta initiativet till särskilda projektgrupper för skilda utvecklingsländer. Gemensamma s. k. paketprojekt, som syftar till en allsidig utveckling av såväl samhällsfunktioner som näringsliv i en hel region, där SIDA står för vissa delar av projektet och ett företag eller en grupp av företag för andra delar, skulle kunna bli värdefulla inslag i den svenska u-hjälpen. Det statliga biståndet skulle svara bl.