mot · FW021683 · 1973-04-03 00:00:00 — av herrar och i i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:45 med förslag om allmän tandvårdsförsäkring, m. m. I och med framläggandet av propositionen 1973:45 med förslag om allmän tandvårdsförsäkring anser sig regeringen uppfylla ett gammalt löfte till väljarna om att göra god tandvård tillgänglig till en för alla överkomlig kostnad. Det råder inget tvivel om att viljan varit god och att en mycket stor majoritet av medborgarna, i vaije fall principiellt, kommer att med tillfredsställelse hälsa det framlagda förslaget, som dock egentligen inte syftar till någon försäkring i vanlig mening utan snarare till införandet av en hög rabatt på priserna för tandvård. Även den som i likhet med flertalet svenskar patienter liksom tandläkare med glädje noterar socialministerns initiativ till åtgärder ägnade att begränsa patienternas kostnad för tandvård kan finna anledning att på vissa punkter uttala förvåning över och kritik mot vissa delar av departementschefens slutsatser och ståndpunkter. Vi hyser förståelse för socialministerns beslut att föreslå en generell ersättning, som innebär rabatt med 50 respektive av tandvårdkostnaderna, oavsett om vården varit av förebyggande eller konserverande slag. Denna ståndpunkt kan nämligen sägas innebära ett konstaterande av att de äldre medborgarna har i och för sig berättigade krav på att själva och utan dröjsmål komma i åtnjutande av den prisreduktion som i betydande omfattning har möjliggjorts genom deras egna arbetsinsatser för välfärdssamhällets uppbyggnad. Likväl torde det på mycket goda grunder kunna göras gällande att vid förslagets utformning hänsyn borde ha tagits till önskemålen att genom något slags differentiering av rabatten särskilt främja den förebyggande vården, som dock på lång sikt är av störst betydelse. Den synpunkten har enligt departementschefen framförts remissvägen av bl. a. och (7.3.5 s. 75). har även framhållit att den som en gång kommit i åtnjutande av den högre rabatten borde kunna verifiera regelbundna tandläkarebesök, m. a. o. förebyggande tandvård, för att ånyo bli berättigad till ersättning. Departementschefen förklarar sig inte vilja biträda sådana förslag som de nu nämnda. Han ger uttryck för den meningen att tandläkaren skall medverka till att regelbundna kontroller äger rum och förväntar sig att och den s. k. tandvårdsdelegationen skall följa upp utvecklingen. Emellertid visar erfarenheten enligt en tydligen enig odontologisk expertis att patienterna är avsevärt mindre intresserade av den förebyggande än av den konserverande vården. Då taxorna dessutom utformats på ett sådant sätt att det även för tandläkaren betalar sig bättre att syssla med lagning av trasiga tänder än med profylaktisk verksamhet, står det klart att socialministerns obenägenhet att ta speciell hänsyn till det väl dokumenterade och omfattande behovet av den senare kommer att visa sig ödesdiger. Följande citat ur en i införd artikel belyser hur allvarligt problemet är enligt de två internationellt kända odontologerna Krasse och Hollender, båda professorer vid och tillika övertandläkare vid : Huvuddelen av den egentliga försäkringen eller skall användas till vård åt den vuxna befolkningen. Den föreslagna taxan är så utformad att traditionell konserverande vård ger högre inkomster för tandläkaren än behandling av den egentliga orsaken till tandsjukdomarna såsom arbete med att förbättra den munhygieniska situationen. Sådan tandvård medför emellertid ständigt stegrade vårdkostnader utan att tandhälsotillståndet i egentlig mening förbättras. har undersökningar klarlagt att konserverande tandvård föder behov av ytterligare tandvård. Detta beror på risken för att sekundärkaries och skador på tandköttet och tandens upphängningsapparat ökar med antalet lagade tänder om ej munhygienen radikalt förbättras. Krasse och Hollender ställer frågan hur man i , då våra resurser redan är mycket ansträngda, kan tillåta sig att kraftigt subventionera åtgärder, som senare endast leder till ytterligare omfattande utgifter, samt tillägger: Vid landets fyra odontologiska fakulteter finns inom olika områden expertis som utnyttjas i internationella sammanhang. Den har emellertid oss veterligt icke konsulterats under utredningens gång. Man kan fråga sig vad som ligger bakom detta förhållande. Kan det vara att man anser att fakulteternas lärare saknar kontakt med verkligheten? Eller är det för att man fruktat att de skulle blivit obekväma genom att reservera sig till förmån för åtgärder som främst tar sikte på att förbättra tandhälsotillståndet? Även från nationalekonomisk utgångspunkt har kritiska röster höjts. Sålunda konstaterar , professor vid , i en sedermera ofta åberopad artikel om våra socialförsäkringar i . a. följande: Det kan dock finnas alternativa konstruktioner som bättre tillgodoser målformuleringen och även tar hänsyn till de speciella problemen kring tandsjukdomar. En möjlig sådan konstruktion är att man som villkor för inträde i försäkringen ställer kravet att patienten med hänsyn till vikten av regelbundna undersökningar och tidig profylax mot en viss avgift genomgår en eller två undersökningar . Först efter en sådan undersökning, som även kan inkludera smärre, rutinmässiga behandlingsåtgärder, rådgivning etc., träder ersättning för vidare behandling i funktion. Med en sådan konstruktion är det lättare att prioritera medicinskt önskvärda behandlingar på lyxtandvårdens bekostnad. Starka incitament för regelbundna undersökningar minskar dessutom tandvårdsefterfrågan. De synpunkter som sålunda framförts från såväl odontologisk som ekonomisk expertis ger klart vid handen, att ett system med differen tierade rabatter måste ersätta den generella lösning som sannolikt av helt andra skäl har förordats av socialministern. Den snabbt ökande tillgången på tandläkare som enligt propositionen nu gjort det möjligt att förverkliga planerna på reformen jämte risken för att mångå av de nya tandläkarna som examineras till en böljan kan stå utan anställning om inte särskilda åtgärder vidtas (7.3.8 s. 90) synes tyda på att de personella resurserna kommer att finnas för att inte bara tillgodose de ökade kraven på konserverande vård, som blir en automatisk följd av den föreslagna ändringen av framför allt 3 § i lagen om allmän försäkring, utan också sörja för en mer omfattande behandlingsverksamhet av profylaktisk karaktär. För att satsningen på de förebyggande åtgärderna inom vuxentandvårdens ram skall prioriteras måste tydligen taxorna ges en sådan utformning att tandläkarna stimuleras att hellre ägna sig åt den viktiga, förebyggande vården än åt den konserverande. tidigare refererade förslag om att regelbunden kontroll av tandhälsotillståndet bör utgöra förutsättning för att viss upprepad behandling skall subventioneras är uppenbarligen också värt att ta till vara. Om det sålunda är önskvärt att stimulera den förebyggande vården av de vuxna, framstår det emellertid som absolut nödvändigt att av solidaritet med det uppväxande släktet säkerställa en profylaktisk behandling av barn och tonåringar. Den odontologiska expertisen gör ingen hemlighet av att man tvivlar på samhällets möjligheter att i praktiken leva upp till det vårdansvar avseende åldersgrupperna som lagförslaget ålägger landstingen. I den mån detta tvivel är att hänföra till kännedomen om inte bara oviljan utan också den faktiska svårigheten att genom ytterligare skatteutskrivningar anskaffa erforderliga medel, lär odontologernas oro vara obefogad, eftersom landstingen otvivelaktigt kommer att göra helhjärtade ansträngningar för att fullgöra sina åligganden. Om bara de ekonomiska resurserna tvingas fram, torde det inte heller vara omöjligt att relativt snabbt bemästra de ganska besvärliga personalproblemen. Som departementschefen påpekat, ökar tillgången på utbildad arbetskraft. Dessutom föreslås ju regler som syftar till att begränsa eventuell övergång av tandläkare från folktandvården till den taxebundna och till försäkringssystemet bundna kåren. Även om alltså odontologema kan tyckas ha överdrivit riskerna för att reformen i det nu aktuella avsnittet blir rent illusorisk, kan det dock ifrågasättas om inte staten likväl borde ikläda sig ett totalt ansvar för den inom folktandvårdens ram bedrivna barntandvården och därmed skapa erforderliga garantier för att den avsedda effekten verkligen uppnås i hela landet och utan någon nedre åldersgräns. [ stället för den av departementschefen föreslagna garantiregeln, synes det lämpligt att införa en bestämmelse, enligt vilken staten har att ersätta huvudmannen med ett belopp svarande mot dennes hela kostnad för barntandvården. Departementschefen har anfört att en allmän anslutning av tandläkarna redan från reformens ikraftträdande är nödvändig för att försäkringen skall fungera på avsett sätt. Det torde i och för sig vara en riktig bedömning. Med uttrycket allmän anslutning synes emellertid inte ens departementschefen avse en total anslutning av alla landets privatpraktiserande tandläkare. Oro har ju t. o. m. uttalats för att nyutexaminerade tandläkare kan komma att sakna utkomstmöjligheter. Under sådana förhållanden är därför den kollektiva anslutningen som i realiteten innebär ett tvång för den enskilde tandläkaren inte alldeles nödvändig. En sådan dirigering av arbetskraften ter sig, speciellt som den ej är erforderlig för att förverkliga reformens intentioner, mycket stötande i ett västerländskt samhälle. Därför och då socialministern inte kunnat anföra några andra för tvångsanslutningen bärande skäl bör punkterna 612 på s. 6 i propositionen utgå ur lagförslaget. Lagen bör i stället utformas så, att subvention ej eller endast i reducerad omfattning utgår för tandvård, som meddelats av en till systemet inte ansluten privatpraktiserande tandläkare. Därvid bör dock beaktas att patienterna har berättigade krav på normal ersättning för den kostnad som är betingad av specialistvård, oavsett om den tillhandahållits av en till systemet ansluten eller en fristående tandläkare. Som redan inledningsvis påpekats är det oegentligt att beskriva den aktuella reformen som en tandvårdsförsäkring. Så gott som alla människor har behov av tandvård, och därmed torde med normalt språkbruk det typiska försäkringskriteriet bortfalla. Kostnaderna föreslås bli betalda genom dels en löneskatt, dels en i flertalet fall ökad egenavgift. Någon fördelningseffekt är det knappt fråga om. Enligt förslaget subventioneras alla lika, en princip som med hänsyn till de extrema marginalskatterna bör kunna godtas av alla. Däremot är det inte självklart att egenavgiften skall höjas på just det föreslagna sättet och inte heller att arbetsgivaravgiften skall ökas med . Eftersom arbetsgivarna redan är hårt tyngda av olika socialförsäkringsavgifter och med hänsyn till den rådande höga arbetslösheten i vart fall inte just nu bör belastas så hårt, torde det vara lämpligt att överväga alternativa finansieringsmetoder. En möjlighet vore att begränsa höjningen av arbetsgivaravgiften till hälften av den föreslagna och kompensera inkomstbortfallet genom att införa viss beskattning av de sockerhaltiga s. k. mellanmålsprodukter som inte är att hänföra till choklad- och konfektyrindustrins sortiment. Uppskattningsvis uppgår värdet av den nämnda mellanmålskonsumtionen exklusive choklad och konfektyr till , varför en måttlig punktbeskattning skulle kunna inbringa avsevärda belopp. Roten till det onda skulle också radikalt angripas, om man på detta sätt beskattade produkter som bevisligen okar kariesfrekvensen. Åberopande det sålunda anförda hemställer vi 1.att beslutar begränsa den föreslagna höjningen av arbetsgivaravgiften till , 2. att hos Kungl. anhåller om ett skyndsamt förslag, syftande till punktbeskattning av sådana sockerhaltiga s. k. mellanmålsprodukter vilka inte redan är föremål för dylik beskattning, varvid sockerhaltens storlek bör vara utslagsgivande, 3. att beslutar att punkterna 612 i övergångsbestämmelserna till förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring skall utgå samt att i övrigt ger Kungl. Maj:t till känna vad som anförts i motionen.