ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FW021475 · 1973-01-26 00:00:00 — om ett näringspolitiskt program för banksektorn. Affärsbankerna har en nyckelställning i svenskt näringsliv. Denna ställning betonas alltmer efter hand som koncentrationen ökar inom bankväsendet och i näringslivet som helhet. Särskilt allvarlig blir denna enorma koncentration av makt i ett fåtals händer eftersom bankerna på vissa områden är direkt verkställande organ för statens politik. Det gäller verksamheten inom ramen för valutaregleringen, kontrollen av obligationsemissioner och särskilt reglerade kreditområden, främst bostadsbyggandet. Dessutom har affärsbankernas roll i den näringspolitiska utvecklingen successivt ökat . Via sina närstående investmentbolag kan bankerna snabbt agera när ett företag måste förändra ägarförhållandena. Bankerna fungerar som kontaktcentra i finansieringsfrågor och har därför ofta en informationsfördel framför andra. Allt oftare medverkar de genom sin kreditgivning och sina kundkontakter och personallianser i beslut som har återverkningar på sysselsättning, produktion, struktur- och branschutveckling samt regionala förhållanden. Dessa synpunkter framfördes bl. a. av departementschefen i propositionen angående fusionen av Skandinaviska banken och enskilda bank . Trots denna insikt tilläts maktkoncentrationen att gå vidare och makten för ännu färre att bli ännu större. Kedjereaktionen lät inte heller vänta på sig genom bildandet av - en fusion av bank och Smålandsbanken. Genom den fusionen försvann en av de provinsbanker, som enligt vissa uttalanden skulle skyddas från fusioner. Det allvarliga är naturligtvis att samhället helt saknar deklarerad målsättning för banksektorn från näringspolitisk synpunkt. Det kan f. ö. ifrågasättas om konsumenternas synpunkter kommer till sin rätt i samband med bankinspektionens bedömningar. Från konkurrenssynpunkt försvagas naturligtvis konsumenternas ställning med varje ny bankfusion. Mot bakgrund av bankernas ökande betydelse i näringslivet och deras strategiska roll i strukturomvandlingen bör en näringspolitik för banksektorn skapas. Det kan redan nu ifrågasättas om det finns förutsättningar att bedriva en effektiv samhällelig näringspolitik med den starka maktkoncentrationen till banksektorn. Därför måste koncentrationsutredningens slutbetänkande påskyndas och en näringspolitik fastläggas för banksektorn, där bankernas styrmöjligheter och bindningar av olika slag till främst de stora företagen begränsas, koncentrationsprocessen inom sektorn stoppas, investmentföretagens rörelsefrihet som strukturinstrument begränsas, de kooperativa bankerna och provinsbankerna främjas i förhål lande till de stora affärsbankerna och utvecklingen inriktas på en decentraliserad maktstruktur. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag till näringspolitiskt program för banksektorn med syfte att begränsa maktkoncentrationen hos de stora affärsbankerna och skapa en decentraliserad maktstruktur. , 73.2 534 S
mot · FW021476 · 1973-01-26 00:00:00 — av i angående etableringen av stormarknader. har ett stort antal extrema stormarknader etablerats i anslutning till våra större tätorter. Dessa etableringar torde ha en betydande inverkan på varudistributionen. Systemet med externa stormarknader innebär i princip att bilburna kunder erbjudes att själva ansvara för en större del av distributionskedjan än i fråga om handel av traditionellt slag. I en situation då ett stort antal bilburna kunder utnyttjar stormarknaderna för sin varuförsörjning kommer underlaget för övriga distributionssystem att allvarligt rubbas. Högre priser och betydande utglesning av varudistributionsnätet blir en följd av denna utveckling. Det blir främst äldre människor och låginkomsttagare utan tillgång till egen bil som riskerar att få sin varuförsöijningsstandard allvarligt försämrad. arbetar distributionsutredningen med dessa frågor. går utvecklingen mycket snabbt på området. Det är därför angeläget att temporärt etableringsstopp utfärdas för tilltänkta etableringar av externa stormarknader i väntan på de förslag som kan komma från distributionsutredningen. Annars riskerar man att utredningens förslag kan bli helt överspelat av utvecklingen inom denna sektor. Samma farhågor kan f. ö. riktas mot koncentrationsprocessen inom hela varudistributionskedjan, där integrationen mellan grossister och försäljningskedjor går mycket snabbt. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. anhåller om förslag angående temporärt etableringsstopp för externa stormarknader i avvaktan på de förslag som kan aktualiseras i anledning av distributionsutredningens kommande betänkande.
mot · FW021477 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar i och angående företagareföreningarnas låneverksamhet. Låneverksamheten genom landets företagareföreningar regleras genom särskild kungörelse, vari föreskrives att utlämnade lån till hantverks- och industriföretag som regel skall återbetalas genom lika årliga amorteringar på högst . I vissa fall kan kommerskollegium bevilja lån med amorteringstid. amorteringsfrihet kan medgivas av företagareförening och upp till av kommerskollegium. Detta bedöms av företagen i många fall vara alltför hårda villkor för lånen. Man har därför genom sina organisationer i olika sammanhang uttalat, att amorteringstiden skulle kunna utsträckas till och för vissa investeringar, främst i byggnader, med möjlighet till amorteringsfrihet . Ofta är det unga företag utan erforderlig stabilitet som på grund av bristande eget kapital är hänvisade till då de saknar bankmässiga säkerheter - att söka lån genom företagareföreningarna. efter det företagen erhållit lån är svåra, och det vore därför fördelaktigt om amorteringsfrihet upp till kan erhållas samt att detta kan beslutas av föreningar utan hörande av tillsynsmyndigheten kommerskollegium. Med hänvisning till det anförda hemställs att med ändring av nu gällande bestämmelser föreskriver att företagarföreningarna erhåller tillstånd att på lån ur hantverks- och industrilånefonden, om skäl därtill finnes, få tillämpa en amorteringstid av , med möjlighet att medgiva amorteringsfrihet, och att i vissa fall tillämpa amorteringstid med likaledes möjlighet att lämna amorteringsfrihet på lånen samt att motsvarande regler kommer att gälla på lån med statlig garanti.
mot · FW021478 · 1973-01-24 00:00:00 — av i m. fl. om höjning av gränsen för lån ur hantverks- och industrilånefonden. Företagarföreningarna är enligt nuvarande bestämmelser bemyndigade att besluta om lån ur statens hantverks- och industrilånefond på belopp . Med hänsyn till det allt större kapitalbehovet inom hantverks- och industriföretagen får denna lånegräns numera anses för låg och bör höjas. Den snabba strukturomvandlingen inom den berörda delen av näringslivet gör att genomsnittsstorleken på företagen oavbrutet ökar. Det medför automatiskt ett ökat kapitalbehov per företagsenhet. Detta förhållande förstärks av att företagen blir alltmer kapitalintensiva. Ökade investeringar i maskiner och byggnader är sålunda ofta den enda förutsättningen för att de skall kunna upprätthålla sin konkurrenskraft och sin sysselsättningsvolym. En fast övre utlåningsgräns innebär givetvis också att de tillämpade lånebeloppen snabbt urholkas genom inflationen. En fortlöpande höjning av lånebeloppen är därför nödvändig även av detta skäl. Den övre lånegränsen på . har sålunda allt oftare visat sig vara otillräcklig. kan maximeringen till detta belopp vara ett avgörande hinder när det gäller att genomföra i övrigt angelägna och välmotiverade investeringar och förbättringar i de företag som företagarföreningarna betjänar. En övre lånegräns på . är bättre anpassad till behovet. Med hänvisning till vad som har anförts i motionen hemställer vi att beslutar att höja maximibeloppet för lån ur hantverks- och industrilånefonden till . . () i () i Arrie
mot · FW021480 · 1973-01-24 00:00:00 — av i m. fl. angående företagareföreningarnas låneverksamhet. Företagareföreningarnas låneverksamhet skall enligt gällande bestämmelser vara risktagande utöver vad som gäller för bankernas lån till företagare. För att täcka förluster som uppkommer på denna långivning avsätts i föreningens räkenskaper av den ränta föreningarna uppbär för statens räkning. I förhållande till den kreditgivning som sker genom andra liggande realsäkerheter är denna procentsats mycket låg. Detta förhållande är i hög grad hämmande på den utlåningsverksamhet som bedrivs till mindre och medelstor industri och innebär att företagens latenta utvecklingsmöjligheter i många fall ej tillvaratages. I ett läge där en snabbare utveckling av vårt lands näringsliv krävs är detta förhållande av allvarlig karaktär. har påtalat behovet av en höjning av risktäckningsprocenten för att därigenom underlätta vidgat lånestöd till utvecklingsbara företag och har närmare motiverat detta i skrivelse till regeringen . Utöver vad kommerskollegium har framfört i nämnda skrivelse får ytterligare understrykas större möjligheter till ökade bankkrediter, som denna risksatsning av statliga medel kan bidraga till. Utvecklingen har medfört att dessa medel i allt högre grad har kommit att utgöra ett komplement till företagens i allmänhet alltför låga egna kapital. Med hänvisning till vad som har anförts i motionen hemställer vi att beslutar att hos Kungl. anhålla om ändrade regler beträffande företagareföreningarnas avsättning av influtna räntor på lån ur hantverks- och industrilånefonden för att täcka förluster i låneverksamheten så att avsättningar kommer att motsvara av de influtna räntebeloppen, i enlighet med vad som har anförts i motionen. () i Arrie . () i
mot · FW021481 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar i och i angående företagareföreningarnas fonder. Den låneverksamhet sorn bedrivs av landets företagareföreningar skall enligt gällande bestämmelser avse lån mot toppsäkerheter, vilka normalt ej kan användas i samband med banklån. Detta medför stort risktagande i låneverksamheten särskilt inom glesbygdslänen i . Som riskfond har föreningarna nu medel som tillkommer genom att av räntorna på utlånade medel avsätts för ändamålet. Övrig del av räntorna inbetalas till statsverket. Centralt finns en årlig avsättning för risktagande genom lån från företagareföreningarna och den statliga industrigarantilåneverksamheten. Efter motiverade ansökningar erhåller föreningarna ersättning ur nämnda medel då den egna riskfonden är förbrukad. Det är nödvändigt att den fondering som sker inom företagareföreningarna blir av den storleksordningen att man med egna medel kan möta de påfrestningar som kan uppstå när konjunkturerna är sämre. Då det risktagande som sker genom utlåning från företagareföreningarna alltid är större än vad andra finansieringsinstitut är villiga att ta, är det angeläget att föreningarnas fonder uppbyggs på ett snabbare sätt än vad som sker. Det är därför nödvändigt att höja procentsatsen för avsättning till riskfonder i företagareföreningarna. Den nuvarande avsättningen av på utlånade medel är inte tillräcklig för att bygga upp fonder som motsvarar det risktagande som föreningarna skall ta. Ändamålet med föreningarnas utlåningsverksamhet är avsedd att inriktas framför allt på de toppkrediter som företagen behöver och i de fall då andra finansieringskällor inte finns att tillgå. Betydelsen av företagareföreningarnas utlåningsverksamhet bör ej underskattas, då den är så betydelsefull, framför allt för de mindre företagens verksamhet, och utgör en garanti för ett företags fortbestånd och utveckling. Utan denna lånemöjlighet skulle många företagsetableringar och utvidgningar ej komma till stånd. Från sysselsättningssynpunkt, framför allt på de mindre orterna, är det angeläget att företagareföreningarnas resurser utökas så att de kan motsvara de krav som det mindre näringslivet kan ställa för att få sin kapitalförsörjning tryggad. Behovet av ett ökat risktagande torde föreligga för de föreningar som omfattar de fyra nordligaste länen. För dessa föreningar bör därför en större avsättning till riskfonderna ske. Med hänsyn till vad som anförts hemställs att måtte besluta att höja avsättningen till riskfonder inom företagareföreningarna så att avsätts av räntan på utlånade medel för tjugo av landets företagareföreningar, medan de fyra föreningarna inom , , och tillåts avsätta av nämnda räntemedel till risktäckningsfonder i respektive föreningar.
mot · FW021482 · 1973-01-26 00:00:00 — av i m. fl. angående företagareföreningarnas utlåning. De nuvarande kreditstöden industrigarantilån och lokaliseringslån kritiseras av företagarna för att handläggningstiden blir lång. Det ligger i sakens natur att ärenden som skall avgöras enbart på skriftliga handlingar av centrala organ kräver en längre handläggningstid än om dessa avgörs av regionala instanser. En ökad decentralisering är därför önskvärd. Det vöre mera rationellt att öka lånegränsen för företagareföreningarnas låneverksamhet med medel ur statens hantverks- och industrilånefond. Nuvarande övre lånegräns är . till ett och samma företag. Från har förslag framförts om en höjning av lånegränsen till . Skall utlåningen svara mot de verkliga behoven inom gruppen mindre och medelstor industri, vilken i huvudsak utgör föreningarnas målgrupp, är en lånegräns . i lägsta laget. En höjning av lånegränsen till . torde vara motiverat med det behov man har på även förhållandevis begränsade investeringar. Det må understrykas att företagareföreningarna med början i har funnits , och i deras styrelser sitter representanter för landsting och kommuner liksom erfaret folk från näringslivet, vilket för att behandlingen av låneärenden sker på ett fullt betryggande och sakligt sätt. Föreningarnas ingående kännedom om företagargruppen inom respektive län talar för en ökad decentralisering av beslutsrätten i garantilåneverksamheten samt en höjd övre lånegräns på föreningarnas egna lån. Administrativa förenklingar skulle erhållas genom att överföra dessa uppgifter på företagareföreningarna och ge dem ett utrymme för en rimligare avvägd gräns inom vilket långivningen får ske. Med hänvisning till vad som ovan sagts hemställs att beslutar 1. att övre lånegränsen på företagareföreningarnas lån med medel ur statens hantverks- och industrilånefond skall höjas från nuvarande övre lånegräns på . 2. att beslutanderätten i fråga om garantilån decentraliseras från kommerskollegium till företagareföreningarna för lån . () () () i Agnäs
mot · FW021484 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om en regional utjämning av priserna på bensin, motorbrännolja och eldningsolja. Priserna på bensin, motorbrännolja och eldningsolja skiljer sig väsentligt i olika delar av landet. Som jämförelser kan anföras att priset på bensin och motorbrännolja är detsamma i och i (O-zon). Landet är indelat i zoner från kust och mot inland: Zon 0, zon 1 och zon 2. Prisskillnaden är per liter mellan varje zon. Beträffande eldningsoljan är prisskillnaderna större. Mellan och är prisskillnaden . Prisskillnaderna per ton eldningsolja mellan och resp. , , , och är 25, resp. 18, 31, 33, 36 och . De redovisade exemplen på prisskillnader är betingade av påslag på priset för fraktkostnader. Från regionalpolitisk synpunkt är detta naturligtvis en belastning för inlandet i synnerhet i både för enskilda personer och för företag. Det skulle därför vara synnerligen angeläget att en prisutjämning kunde komma till stånd. Även om prisskillnaderna på bensin och motorbrännolja, i ören per liter sett, vid första påseende inte synes så iögonfallande, gör de stora avstånden i och den som en följd av dessa betydligt högre förbrukningen att dessa prisskillnader får ett synnerligen kraftigt genomslag. Det borde vara möjligt att genom en prisutjämning från oljebolagens sida åstadkomma enhetliga priser i hela landet för dessa produkter. Från regionalpolitisk synpunkt måste en sådan åtgärd ses som ett solidaritetskrav och i väsentlig utsträckning bidraga till att förbättra förutsättningarna för människor och företag i inlandsregionerna. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att hos Kungl. Maj:t begär att initiativ tas för att åstadkomma en utjämning av priserna på bensin, motorbrännolja och eldningsolja mellan olika regioner i landet. GOTAB 73 3262 S 1973
mot · FW021489 · 1973-01-26 00:00:00 — av i m. fl. angående verkan från konkurrenssynpunkt av selektiva stödåtgärder inom näringslivet. har statsmakterna vid ett flertal tillfällen genom selektiva åtgärder gjort ingrepp i det svenska näringslivet. Behovet härav torde framför allt ha uppstått genom att den förda ekonomiska politiken och beskattningssystemet icke tagit vederbörlig hänsyn till konkurrensläget. Det är självklart att dessa punktinsatser från statsmakternas sida i stor utsträckning har påverkat konkurrenssituationen för redan existerande företag, som icke blivit delaktiga av de utgående förmånerna. har man från statsmakternas sida och med all rätt kritiserat kommunernas överbudspolitik för att draga till sig industriföretag. Men är statsmakterna inne på samma linje genom att med punktinsatser försöka hålla liv i olika företag som har svårigheter. Utan att taga ställning till det berättigade i dessa åtgärder anser vi dock, att det , med hänsyn till den omfattning som de punktvisa åtgärderna antagit, finns all anledning för statsmakterna att ägna något intresse åt att fråga sig om den snedvridning av konkurrensen som härigenom uppkommer icke börjar bli alltför allvarlig. Inom det enskilda näringslivet börjar det bli allt vanligare att man har den uppfattningen att de företag som erhållit kapitaltillskott av samhället har lättare att kunna utnyttja de mera allmänna anslagen till export, rationaliserings- och utbildningsändamål. Risken med en sådan politik är att företag, som fortfarande klarar sig utan stödåtgärder, får det allt svårare, då de nu inte bara har att möta den utifrån kommande konkurrensen utan även har att tävla med en av samhället subventionerad företagsamhet. Vi anser därför att det är hög tid att statsmakterna ägnar även denna sida en viss uppmärksamhet, vilket lämpligast torde kunna ske genom en undersökning om i vilken utsträckning såväl punktinsatserna till förmån för enskilda företag som den växande förekomsten av skyddade verkstäder försvårat för redan existerande företag att kunna hävda sig i denna nya form av konkurrens. Med hänvisning till vad i motionen framhållits hemställes att beslutar att hos Kungl. begära en undersökning av den snedvridning av konkurrensen som de punktvisa stödåtgärderna inom näringslivet medför. () HANS () P.-O. ()
mot · FW021491 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar i Nennesholm och om ekonomiskt stöd till rådgivningsverksamhet angående EEC avtalets ursprungsregler. bestämmelser om vilka varor som skall anses ha ursprung i och därmed åtnjuta tullfrihet vid export till de berörda länderna skiljer sig avsevärt från motsvarande regler inom EFTA. Allmänt sett är EEC-reglema också mer komplicerade än EFTAis. Företagen ställs därför nu inför många praktiska problem när det gäller att tillämpa i praktiken. Åtminstone i ingångsskedet kommer att i samarbete med de exportfrämjande organen svara för viss information i dessa frågor. Ett mycket stort antal företag är emellertid beroende av att få direkt hjälp i det praktiska arbetet. För att kunna tillgodose dessa behov har bl. a. åtskilliga branschorganisationer kraftigt förstärkt sin rådgivningsverksamhet. Det är emellertid oundvikligt att sådan rådgivning medför betydande kostnader för de enskilda företagen, antingen i form av konsultkostnader eller i form av medlemsavgifter till någon organisation. Särskilt för många mindre och medelstora företag utan egen expertis i exportfrågor ställer sig den rådgivningsverksamhet som finns eller håller på att byggas upp ganska dyrbar. Möjligheterna att erhålla experthjälp är i många fall också förenade med krav på medlemskap i någon speciell organisation. Det är därför enligt vår uppfattning angeläget att staten bidrar till de kostnader som företagen åsamkas i detta sammanhang. Det är ett allmänt intresse att så många företag som möjligt snabbt lär sig tillämpa ursprungsregler. Ett direkt ekonomiskt stöd till konsultkostnader skulle givetvis stimulera företagen till detta. Med hänvisning till vad som har anförts i motionen hemställer vi att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning beträffande ekonomiskt stöd till rådgivningsverksamhet angående tillämpningen av ursprungsregler i enlighet med vad som har anförts i motionen. () i Nennesholm
mot · FW021494 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. om en statlig försäljningscentral för samiskt hantverk. I den ambitiösa verksamheten vid Samernas folkhögskola i ingår också kurser i sameslöjd. Deltagarna i dessa kurser arbetar med traditionella samiska material, men på programmet ingår också teckning och annan formövning. Vackra hantverk framställs i silver, lera, horn, skinn och trä. Kurserna ger deltagarna grundläggande kunskaper i det samiska hantverket och bibringar dem också insikter i de kulturhistoriska och sociala sammanhangen. I undervisningen försöker man också ta med sådana ämnen som ekonomi och marknadsföring för att eleverna skall veta hur de skall gå till väga om de vill sälja sina produkter. Ändå torde det för många samiska hantverkare vara svårt att få ut sina produkter till försäljning och att få den ersättning för dem som det nedlagda arbetet och produktens kvalitet berättigar. I vissa kommuner med samiskt inslag i befolkningen har det upprättats speciella butiker dit samerna kan leverera sina produkter och få dem sålda. Detta till trots förefaller det att finnas behov av en ytterligare samordning av verksamheten. Med tanke på den betydelse Samernas folkhögskola har när det gäller att bevara och vidareutveckla det samiska hantverket borde också kunna bli den ort där en samisk försäljningscentral, upprättad och subventionerad med statliga medel, kunde inrättas. Verksamheten kunde också tänkas utformad som ett produktionskooperativ. För att utröna möjligheterna för en sådan verksamhet och inhämta samernas uppfattningar om utformningen bör en utredning tillsättas. Med hänvisning till det anförda föreslås att måtte i skrivelse till Kungl. Maj:t uttala att en utredning tillsätts med uppdraget att undersöka förutsättningarna för bildandet av en statlig försäljningscentral eller ett produktionskooperativ för samiskt hantverk. (vpk) (vpk)
mot · FW021497 · 1973-01-26 00:00:00 — av herrar och i Trobro om en konservcringsindustri för fisk på ostkusten. Avsättningsproblemen kan vissa tider vara svåra för fiskarna på sydoch ostkusten, då man där saknar fiskförädlingsindustrier. Överskottslagren på fisk är stora även på , men där har fiskarna möjlighet att sälja en stor del av överskotten till de fiskförädlingsföretag som finns. För ostkustfiskarna däremot är enda möjligheten vid stora fångster att sälja fisken som djurföda, vilket ger mycket obetydliga inkomster, eller att vräka överbliven fisk i havet. För del kan avsättningsproblemen också bli stora för sill. Genom nutida snabba kommunikationer med fastlandet skulle också de gotländska fiskarnas situation kunna förbättras genom en konserveringsindustri med god kapacitet på ostkusten. För åtskilliga människor utefter vår ostkust är fisket den enda inkomstkällan. För att klara sysselsättningen bland fiskarna synes etablerandet av en konserveringsindustri vara en av de angelägnaste uppgifterna. Åberopande det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om en förutsättningslös utredning beträffande möjligheterna att anlägga en konserveringsindustri för fisk på ostkusten. N. () i Trobro