ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FW02596 · 1973-01-25 00:00:00 — angående behandlingen av unga lagöverträdare inom kriminalvården. Kriminalvårdens organisation skall enligt förslag i årets statsverksproposition delvis förändras. Nuvarande räjongsystem skall avskaffas, en delvis ny klienteldifferentiering införas, starkare integrering av anstaltsoch frivård genomföras etc. I stora stycken förefaller det framlagda förslaget ändamålsenligt och riktigt. På en punkt måste dock en klar invändning riktas mot statsrådets förslag. Propositionen innebär att nuvarande särbehandling av ungdomsklientelet kommer att tas bort. I stället skall såväl ungdomar som äldre klienter differentieras efter den generella klienteluppdelningen, vilket måste leda till en betydande risk för sammanblandning av unga, mindre belastade klienter med ett i många fall svårt belastat klientel. Detta framstår som ytterligt olyckligt. De erfarenheter som hitills vunnits av arbetet inom ungdomsräjongen kommer, i stället för att utvecklas, att successivt förlora i betydelse. Den personal som efter åratals arbete blivit speciellt väl lämpad att ta hand om ungdomsklienter kommer såvitt man kan bedöma att utnyttjas på icke opitmalt sätt. Jag vill bestämt förorda att särbehandlingen av ungdomsklienter består, antingen genom att ungdomsräjongen bibehålies vid sidan av det föreslagna nya regionsystemet eller genom att som allmän regel gäller att ungdomsklienter skall behandlas tillsammans och åtskilda från det äldre klientelet såväl på riksanstalter som lokalanstalter. Mot bakgrund av det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj: t ger till känna vad som i motionen anföres angående det angelägna i att även fortsättningsvis särbehandla ungdomsklientelet inom kriminalvården.
mot · FW02597 · 1973-01-25 00:00:00 — av fröken i m. fl. om språkundervisning för viss polispersonal. Polisen är ofta den första kontakt invandrare till vårt land får. Dit har nämligen alla som inte har inrese- och arbetstillstånd att hänvända sig efter ankomsten. Polisen gör också den utredning som bl. a. ligger till grund för invandrarverkets beslut. I den situation invandrarna befinner sig när de kommer är det angeläget att de får information som hjälper dem till rätta och att de har möjlighet att ställa frågor och få dem korrekt besvarade. Det är också viktigt att den utredning som polisen skall göra blir riktig och att alla adekvata fakta kommer med. Detta underlättar och påskyndar den fortsatta behandlingen av ansökan, vilket är angeläget såväl för det svenska samhället som för invandrarna. Det svenska samhället är nämligen ansvarigt för resp. invandrares uppehälle tills frågan om uppehållstillstånd är avgjord, för det fall egna medel saknas. Vid denna första kontakt mellan polis och invandrare uppstår ofta missförstånd på grund av språksvårigheter. Invandrama kan oftast bara sitt eget språk, som den svenska polisen inte behärskar. Helt naturligt kan man inte begära att poliskåren i sin helhet skall ha kunskaper i de språk som i detta avseende är de mest aktuella. Eftersom inresa till sker via ett mycket begränsat antal platser borde enligt vår mening poliser stationerade på dessa orter få viss utbildning i de vanligaste invandrarspråken för att underlätta den nödvändiga kommunikationen. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att beslutar att poliser stationerade på invandrarorter skall genomgå viss språkundervisning i de vanligaste invandrarspråken och att tiden för denna utbildning inräknas i tjänstgöringstiden.
mot · FW02598 · 1973-01-25 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder för förbättrad rättsvård. I motion 1973:241 av m. fl. redovisas moderata samlingspartiets syn på olika väsentliga frågor. Med hänvisning till vad som anförts i avsnittet Rättstrygghet och kriminalvård i nämnda motion hemställes att 1. till Lokala polisorganisationen: Förvaltningskostnader för /74 anvisar ett förslagsanslag av 1 , varav . att avräknas mot automobilskattemedlen; 2. hos Kungl. Maj: t anhåller a) att en plan utarbetas för förstärkning av polisens resurser för en kommande treårsperiod; b) att det centrala rådet för brottsbekämpning får i uppgift att lägga fram förslag till sådana åtgärder att samhället snabbt kan reagera mot unga lagöverträdare, varvid någon form av jourdomstolar främst i storstadsområdena samt en ny påföljd i form av kortvarigt frihetsberövande också bör övervägas; c) att får i uppdrag att göra sammanställningar och beräkningar över vad brottsligheten kostar den enskilde med utgångspunkt i till polisen inkomna anmälningar om brott; d) om förslag till ersättning för personskada som polisman ådragit sig i tjänsten i enlighet med de riktlinjer som angivits i motion 1973:241; e) om utredning och förslag till lagregler om ersättning för skada på grund av brott i enlighet med vad som anförts i motion 1973:241; f) att åtgärder vidtages för forskning rörande allmänpreventionens betydelse; g) att får i uppdrag att systematiskt utvärdera den verksamhet verket bedriver främst med avseende på återfallsfrekvensen inom respektive behandlingsform; h) att Kungl. Maj: t vid utformningen av kriminalvården beaktar vad i motion 1973:241 anförts angående vårdens organisation, utformning och syfte; i) att Kungl. Maj: t vidtager åtgärder för att uppnå bättre överensstämmelse mellan påföljdssystem och de sociala organens verkställighetsåtgärder. PER () i Gäddvik N. () i Trobo G. () K L , 0100493
mot · FW02600 · 1973-01-24 00:00:00 — av m. fl. om höjning av vittnesersättningen. Ersättning till vittne m. fl. utgår enligt Kungl. Maj:ts kungörelse för tidsspillan, om det kan antagas att vittnet går miste om inkomst eller på annat sätt lider ekonomisk förlust. Många exempel finns som visar att vittnen som är egna företagare och inte kan direkt visa att de gått miste om inkomst inte fått någon som helst ersättning för tidsspillan, detta trots att både en och tagits i anspråk. När det gäller ersättning till vittne för tidsspillan utgår denna med högst /dag jämte viss ersättning för uppehälle, om det kan antagas att vittnet haft sådan kostnad. Om vittne behöver anlita vårdare eller annan för att kunna inställa sig bestäms ersättning för dennes inställelse enligt de grunder som gäller för vittne. Dessa ersättningar till vittnen eller vårdare är lägre än vad som i de flesta fall utgår i ersättning av allmänna medel för prestationer som enskilda gör för samhället. Det är rätt naturligt att jämförelse görs med andra medverkande vid rättegångstillfällen där ersättning utgår av statsmedel, såsom ersättningen till nämndemän, som utgår med /dag jämte traktamente enligt det statliga reglementet, eller ersättningar till advokater som försvarare, där det inte är ovanligt att kostnaderna får stanna på statsverket. Eftersom det är av den största betydelse att, genom vittnesmål, få upplysningar och sakuppgifter som underlag för rättens bedömningar får inte en alltför njugg ersättning till dessa vittnen utgöra det hinder som kan innebära svårigheter att få fram dessa vittnesmål. Enligt vår mening bör ersättningen till vittnen och vårdare utgå efter samma grunder och med samma belopp som till nämndemän. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj: t anhåller att ersättningen av allmänna medel till vittnen m. fl. fastställs till /dag jämte traktamente enligt det statliga reglementet fr. o. m. . () () () () K L , 0100503
mot · FW02601 · 1973-01-24 00:00:00 — av m. fl. om en övre åldersgräns för domare. Valbar till nämndeman är enligt RB 4: 6 myndig svensk medborgare, som är mantalskriven och boende inom kommunen samt ej fyllt . Upphör nämndeman att vara valbar dvs. uppnår ålder vare uppdraget förfallet (RB 4: 8). Stadgandena innebär dels att den som fyllt inte kan väljas till nämndeman, dels ock att nämndeman, som under löpande mandatperiod uppnår denna ålder, är skyldig att frånträda uppdraget. Denna övre åldersgräns för nämndemän infördes genom en lag 22.5.1963 i överensstämmelse med vad som förut gällde i fråga om vattenrättsnämndemän och ägodelningsnämndemän. Att låta nämndemän, som under pågående mandatperiod uppnådde kvarsitta perioden ut, ansågs av departementschefen under förarbetena till 1963 års lagändring minska värdet med åldersgränsen och dessutom leda till mindre önskvärda ojämnheter, i det att en nämndeman skulle nödgas avgå strax efter det han fyllt , medan en annan skulle få kvarsitta till dess han närmar sig ; mandatperioden är . Då nämndemansuppdraget förfaller av den anledning att vederbörande uppnår den övre åldersgränsen, får han likväl enligt en särskild föreskrift i RB 4:8 punkt 4 tjänstgöra vid fortsatt behandling av mål. i vars handläggning han förut deltagit. Beträffande domare finns inte på samma sätt som i fråga om nämndemän något övre åldersgräns stipulerad i . För dessa tjänstemän gäller i stället de pensioneringsbestämmelser som återfinns i statens allmänna tjänstepensionsreglemente (SPR) och i kungl, brev om pensioneringsperioder m. m. Enligt det sistnämnda tillämpas för ordinarie innehavare av domarämbete pensioneringsperiod lil, dvs. , kompletterat med en regel i SPR 4 § a, som säger att avgångsskyldighet för denna kategori tjänstemän skall inträda efter pensioneringsperiodens nedre gräns, dvs. Härtill kan nämnas att det är mycket vanligt att pensionerade domare anlitas vid domstolarna, och det förekommer att domare tjänstgör sedan vederbörande fyllt . För dessa fall finns inga bestämmelser eller direktiv utfärdade angående någon övre åldersgräns. Enligt vår mening bör sådana direktiv utfärdas, och det borde vara rimligt att det fastställs en övre åldersgräns för domare. Eftersom det är klart fastställt att nämndemän måste avträda , borde i varje fall samma regel fastställas även för domare. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag angående en övre åldersgräns för domare i likhet med vad som gäller för nämndemän. () ()
mot · FW02602 · 1973-01-27 00:00:00 — av m. fl. om särskilda ansvarsområden för polismän. Polisen har blivit bilburen i allt större utsträckning. Kortare arbetstid och snäv tilldelning från statsmakternas sida av polismanstjänster har nödvändiggjort en sådan utveckling för att så effektivt som möjligt utnyttja en alltför liten personalstyrka. Motoriseringen har både för- och nackdelar. Genom modern radiokommunikation och utnyttjande av datarutiner kan polisen vid behov relativt snabbt och effektivt ingripa även i avlägset belägna orter. En klar nackdel är emellertid att den närkontakt som tidigare fanns mellan allmänhet och polis till stor del försvinner. I alltför stor utsträckning förekommer att brott som begås över huvud taget ej anmäls till polisen dels på grund av att den tidigare närkontakten försvunnit, dels ofta på grund av att vederbörande är rädd för repressalier från den eller dem som står bekom brottet i fråga. Ett system som visat sig vara mycket effektivt är inrättandet av s. k. kvarterspolis som så gott som uteslutande ägnar sig åt ett visst avgränsat område, där vederbörande blir känd som kvarterets speciella ordningsvakt och själv snart lär sig de särskilda problem som kan föreligga inom detta område. Systemet är emellertid mycket personalkrävande och kan därför knappast tänkas bli tillämpat i någon större utsträckning. Ett sätt att nå ungefär motsvarande resultat skulle vara att tilldela olika poliser särskilda ansvarsområden. Vederbörande polis skulle, trots att hans tjänstgöring ej skulle förändras i övrigt, ha och känna ett särskilt ansvar för ett visst avgränsat område, lära sig de speciella problem som där föreligger och efter hand lära sig känna igen så många som möjligt av dem som bor inom området. Han borde på lämpligt sätt underrättas om nyinflyttade och om huruvida dessa i vissa fall kan utgöra presumtiva oroselement. Allmänheten borde få reda på att de i första hand kunde vända sig till just denna, deras egen polis, för att anmäla företeelser som berör dem själva eller den allmänna trivseln och ordningen inom området. I första hand bör vederbörande polisman ägna sig åt sitt speciella område under lugna perioder av sin vanliga tjänstgöring. Där det är möjligt bör ansvarsområden tilldelas med hänsyn till respektive polismans egen bostadsort. Men självfallet måste ansvarsområden också kunna läggas helt skilda från denna. En viss merbelastning kan systemet måhända innebära genom att allmänheten vänder sig till sin egen polis under dennes fritid. Härför bör i så fall lämnas någon mindre ersättning. Då vi anser att effektiviteten inom polisväsendet genom här föreslagen organisation skulle öka väsentligt vill vi förorda att systemet i första hand prövas på några olika typer av områden, storstads-, tätorts- respektive glesbygdsområden. Erfarenheterna från sådana försöksområden kan sedan ligga till grund för en mera generell organisatorisk uppbyggnad av ett system med ansvarsområden. Med stöd av vad som här anförts hemställs att anhåller att Kungl. Maj:t i samråd med låter pröva ett system med ansvarsområden för enskilda polismän. () ()
mot · FW02604 · 1973-01-24 00:00:00 — av herrar i och i om åtgärder för att öka förtroendet mellan allmänhet och polis. Det stora antalet brott och ökningen av våldsbrotten ger anledning till berättigad oro. Alla skäl talar för att samhället meraktivit måste skydda sina medborgare och förhindra de tragiska konsekvenser som följer för både den förfördelade och den som begår brott. Den långsiktiga målsättningen att genom omfattande insatser i förebyggande syfte nå avgörande resultat får dock inte hindra att snabba och kraftfulla åtgärder vidtas för att komma till rätta med de - på sina håll mycket akuta situationer som råder i vad gäller både allmän ordning och ökningen av egendomsbrott och giftmissbruk. I den brottsförebyggande verksamheten ingår som en viktig del information och upplysning om vilka beteenden som inte är önskvärda i samhället och vad samhället kräver av medborgarna för att uppfylla laglydnaden. Det värdefulla upplysningsarbetet som polisen bedriver i skolorna är dock otillräckligt. Ett aktivt samarbete mellan hem-skola, de sociala myndigheterna och polisen ter sig nödvändigt. Det skulle i sin tur avlasta de polisiära uppgifter som senare och ofta i svårare former belastar polisens arbetskapacitet. Vid sidan av den upplysande verksamheten är närvaro av polis på gator och torg en faktor som enligt all erfarenhet i hög grad kan motverka de frestelser att begå lagöverträdelser som den enskilde utsätts för, när han känner att risken för upptäckt är ringa. Den kraftigt tilltagande tendensen till våldsbrott, särskilt i storstäderna, kräver från nu angiven synpunkt väsentligt större insatser av patrullerande polis för att skapa trygghet till person. För att den sociala kontrollen i samhället skall bli tillräckligt stark är det dock inte till fyllest att ha en väl bemannad, väl utbildad och väl utrustad poliskår. Det krävs att det också utbildas goda och positiva kontakter mellan polis och allmänhet, som leder till ett förtroendefullt samarbete dem emellan. På detta som de flesta andra områden spelar distansen och anonymiteten en besvärande roll. Mycket vöre därför vunnet om systemet med kvarterspolis kunde utbyggas, så att den enskilde kunde få en känsla av samhörighet med den eller de polismän som är verksamma i hans dagliga omgivning. Regeringens ändrade inställning till dessa problem har resulterat i en parlamentarisk kommission (brottskommissionen), som bl. a. skall föreslå åtgärder i syfte att förbättra relationerna och förtroendet mellan allmänheten och polisen. Ett aktivt samarbete mellan å ena sidan polisen och å andra sidan hem-skola och socialmyndigheter samt en utbyggnad av kvarterspolisen skulle tjäna dessa syften. Den ovan förordade förändringen av polisens arbetssätt syftar endast till att göra dess ordningsuppehållande och brottsbekämpande verksamhet så effektiv som gällande lagstiftning förutsätter och behöver inte kombineras med ökade befogenheter för polisen. Med anledning av det anförda hemställer vi att i anledning av motionen anhåller att Kungl. Maj:t utfärdar tilläggsdirektiv till brottskommissionen, alternativt framlägger förslag i enlighet med vad i motionen anförts. KARL-ER1C () i
mot · FW02605 · 1973-01-25 00:00:00 — av i m. fl. angående val av nämndeman i fastighetsdomstol. Enligt 6 § lagen om fastighetsdomstol utses nämndeman i fastighetsdomstol genom val . I 7 § samma lag stadgas att val av nämndeman i fastighetsdomstol förrättas i kommun som ensam bildar domsaga - av kommunens fullmäktige samt i annat fall inför tingsrätt av valmän, som utses av fullmäktige i varje kommun inom domsagan. Konungen eller myndighet som Konungen bestämmer fastställer det antal valmän jämte suppleanter som skall utses. Enligt 6 § kungörelsen om fastighetsdomstol skall valmän enligt 7 § lagen om fastighetsdomstol utses för varje kommun till ett antal av en för varje påbörjat 5 000-tal invånare. För varje kommun utses lika många suppleanter som valmän. Denna valordning innebär en omständlig procedur, eftersom i vissa fall över 50 valmän måste sammankallas för en mycket kort valförrättning. Samma ordning som gäller vid val av polisstyrelser, val av nämndemän i länsskatterätt och länsrätt bör enligt vår mening gälla även vid val av nämndeman i fastighetsdomstol. Valet av polisstyrelser, länsskatterätter och länsrätter åvilar landstingen respektive kommunfullmäktige i kommuner utanför landstingskommun. Frågan bör enligt vår mening bli föremål för översyn, lämpligen i samband med den översyn av reglerna för val av nämndemän som begärdes av riksdag. att anhåller om översyn av reglerna angående val av nämndemän i fastighetsdomstol i enlighet med vad i motionen anförts.
mot · FW02606 · 1973-01-25 00:00:00 — av om reformering av bötesstraffet. Böter är en mycket vanlig brottspåföljd. tillämpades böter som brottspåföljd i 800 873 fall, varav 150 434 var ordningsbot och 464 902 parkeringsbot. Många människor anser att bötesnivån allmänt sett är för hög och utan tvivel kan den uppfattningen ha visat fog för sig. Den höga bötesnivån beror dock väsentligen på grunderna för dagsbotssystemets tillämpning. Principiellt sett finns ingenting att invända mot dagsbotssystemet som sådant, men tillämpningen av det leder i många fall till otillfredsställande resultat därför att dagsböter beräknas efter regler som stöder sig på uttalanden och som är otidsenliga. För gift kvinna utan egen inkomst bestäms således i praxis dagsboten efter den betalningsförmåga som hon antas ha på grund av mannens inkomster. Synen på kvinnan är i detta hänseende påtagligt ålderdomlig. Det har inte beaktats att utvecklingen går mot ett samhälle där varje vuxen skall kunna ta ansvar för sig själv och där jämlikhet mellan män och kvinnor är eller bör vara en realitet. Mot bakgrunden härav förefaller det inte rimligt att ena makens ekonomiska förhållande skall verka förhöjande på andra makens dagsbot. I beräknas dagsboten på inkomst före skatt. Möjligen sker viss reduktion på grundboten i högre inkomstlägen. 1 exempelvis dras skatten från inkomsten innan dagsboten beräknas. Skattetrycket har stigit högst betydligt. Detta gäller även vid ganska måttliga inkomster. Avgörande för den enskildes betalningsförmåga är hans inkomster efter avdrag för skatt. Kostnaderna för barn har också stigit. Även med beaktande av allmänna barnbidraget, fria skolmåltider och andra sociala förmåner av generell natur torde kostnaden per barn och dag vara väsentligt högre än de med vilka dagsbotsbeloppet regelmässigt torde minskas för varje barn som den dömde har. Det s. k. barnavdraget är därför för litet. är det knappast möjligt att tvångsvis ta ut böter av en ensamstående person som inte har mer än ca att leva på. Från verkställighetssynpunkt är det därför som regel meningslöst att ådöma dessa människor böter. Betalar de inte frivilligt kan de inte heller tvingas därtill. Ännu så länge utgör visserligen hotet om förvandlingsfängelse vid utebliven bötesbetalning ett visst tryck på den bötfällde att betala. Detta hot är emellertid väsentligt mindre . verkställdes 137 förvandlingsstraff, , för att ta ett exempel, 11 490. Missförhållandet mellan bötesnivåns höjd och möjligheterna att tvångsvis ta ut böterna bör i görligaste mån undanröjas. Med dessa exempel - väsentligen hämtade från ett debattinlägg från åklagarhåll har jag velat ange att en modernisering och översyn av bestämmelserna om bötesstraffet och av deras tillämpning bör komma till stånd. Åberopande det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t begär utredning angående en modernisering och en reformering av bötesstraffet.
mot · FW02607 · 1973-01-25 00:00:00 — om översyn av påföljdssystem. Under trycket av den avsevärda ökningen av antalet brott som kommit till polisens kännedom och särskilt genom utvecklingen av den svårare brottsligheten har samhällets resurser på rättsvårdsområdet måst koncentreras på den grövre brottsligheten. Från sida har arbetet härjämte målmedvetet inriktats på en avkriminalisering utav vissa typer av bagatellförseelser och andra mindre brott. med denna utveckling har i vissa fall betydande straffskärpningar vidtagits beträffande den grövre brottsligheten. Som exempel kan nämnas straffen för olaga vapeninnehav, straffen för flygplanskapningar, grova narkotikabrott samt skattebrott. Ändringarna synes inte vara ett led i en genomtänkt kriminalpolitik utan förefaller mera föranledda av överväganden in casu. Jämsides med denna utveckling pågår en kriminalpolitisk debatt, som ifrågasätter påföljdssystemet över huvud taget och i synnerhet de tidsobestämda straffen. Enligt min mening är den grundval som påföljdssystem vilar på med utgångspunkt i allmänpreventionen - fortfarande giltig. Detta hindrar dock inte att de tänkesätt som präglade arbetet bakom och som bygger på värderingar och utgångspunkter som ligger många decennier tillbaka i tiden delvis kan vara förlegade. Tiden är därför nu inne för en utredning om påföljdssystem, i syfte att skapa ett lagverk som ger uttryck åt en genomtänkt och aktuell kriminalpolitisk uppfattning. Den ovan påpekade utvecklingen av brottsligheten i liksom den alltmer påtagliga internationella kriminaliteten motiverar en översyn av vissa bestämmelser i . En översyn av strafflagstiftningen såvitt gäller brott av terroristkaraktär har också föreslagits av kommissionen för förebyggande av politiska våldsdåd. En övergripande utredning om regelsystem är således från flera utgångspunkter motiverad. Åberopande det anförda hemställs att hos Kungl. hemställer om en sådan utredning angående regelsystem som i motionen anges.
mot · FW02608 · 1973-01-25 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 146 om förslag till lag om ändring i m. m. I proposition 1972:146 som gäller tillgodoräknande av häktningstid m. m. anger departementschefen bl. a. att det är angeläget att tid för frihetsberövande, som kan komma att avräknas i en senare dom, blir dokomenterad på ett tillfredsställande sätt. Detta skulle enligt departementschefens uppfattning lämpligen kunna ske genom att domstolen i den första domen anger arten av och tiden för frihetsberövande!. Frågan blir aktuell i mål, i vilka anhållande, häktning eller annat sträf fprocessuellt frihetsberövande föregått den första domen och påföljden i denna gått ut på villkorlig dom eller skyddstillsyn. Jag har ingenging att invända mot departementschefens ställningstagande i och för sig. I klarhetens intresse bör emellertid bestämmelserna i beträffande hur dom i brottmål skall avfattas kompletteras med en föreskrift om skyldighet för domstol, som dömer till villkorlig dom eller skyddstillsyn, att i domen lämna uppgift om varje straffprocessuellt frihetsberövande på grund av misstanke om brott som omfattas av domen. Uppgiften bör självfallet inte vara bindande för den domstol som kan komma att undanröja domen och meddela beslut om avräkning. Vederbörande utskott bör utarbeta erforderlig lagtext. Åberopande det anförda hemställs att måtte besluta om komplettering av 30 kap. 5 § i enlighet med vad i motionen anförts.