mot · FW022032 · 1973-10-30 00:00:00 — av herrar Lidgård och i anledning av Kungl. Maj ds proposition 1973:129 med förslag till lag om anställningsskydd, m. m. Enligt den utredning som ligger till grund för Kungl. Maj:ts proposition 1973:129 om trygghet i anställningen skulle den föreslagna lagen utan undantag vara tillämplig på arbetstagare i allmän eller enskild tjänst. I propositionen föreslår emellertid Kungl. Maj:t vissa inskränkningar i lagens allmängiltighet. Sålunda utsägs i regeringens lagförslag bl. a. att lagen ej gäller arbetstagare med företagsledande eller därmed jämförlig ställning. Det förtjänar i detta sammanhang att observeras att lagen gäller oavsett om arbetstagaren är organiserad eller icke. I motiveringen till lagförslaget konstaterar departementschefen att tjänstemän i företagsledande ställning är att anse som anställd. Däremot har tjänstemannen en utpräglad arbetsgivarfunktion. Även om detta påstående ingalunda är allmängiltigt för tjänstemän med företagsledande ställning, utgör det förhållandet att en anställd person i relation till vissa av sina medanställda i företaget utövar arbetsgivarfunktion icke någon som helst motivering till att samme tjänsteman i sin egen anställning hos samme arbetsgivare i trygghetshänseende skall vara undandragen det minimianställningsskydd som lagen är avsedd att reglera. Departementschefen säger att den allmänna lagstiftningen om anställningsskydd inte innebär någon lämplig lösning på en sådan tjänstemans trygghetsproblem. Det är möjligt att så är fallet, men departementschefen anvisar inte någon annan metod att lösa dennes problem, och i avvaktan härpå synes det rimligt att även en tjänsteman i företagsledande ställning tillförsäkras allmänt anställningsskydd. Departementschefens enda egentliga motivering, nämligen det cyniska påståendet att berörda tjänstemän med hänsyn till löneförmåner och andra anställningsförhållanden inte har behov av ett i allmän lagstiftning tryggat anställningsskydd, är inkorrekt. Hur vet departementschefen detta? Veterligen finns ingen undersökning som stöder påståendet. Tvärtom kan konstateras att de senaste årens utveckling inom landets företagsamhet med rationaliseringar och strukturförändringar icke lämnat den företagsledande personalen oberörd. Landets arbetsförmedlingar torde kunna vittna om hur relativt sett hårt även denna personal drabbats av arbetslöshet och hur mycket svårare det varit för den att finna annat lämpligt arbete. Exempel finns också på hur relativt underordnade tjänster lockat och fortfarande lockar söknade ur just den nämnda kategorin. Departementschefens hänvisning till berörda tjänstemäns löneförmåner som skäl för undantagande är felaktigt även på ett annat sätt. Även om den nominella lönen skulle vara god, ja, kanske rent av i något fall hög, så hindrar skattesystemet i vårt land den enskilde anställde från att på bas av sina löneinkomster bygga upp en ekonomisk buffert av sådan styrka att det ens nödtofrtigt kan motivera att han ställs utanför samhällets trygghetsbestämmelser. Genom undantagsreglerna och den anförda motiveringen från departementschefens sida undantas chefstjänstemännen från bl. a. bestämmelsen om att en uppsägning skall vara sakligt grundad. Det är en allvarlig försämring i förhållande till vad som får anses gälla på arbetsmarknaden. Under intrycket av en omfattande avtalsreglering rörande anställningstryggheten har den rättsuppfattningen godtagits att det bör föreligga en saklig grund för en uppsägning även om det gäller kategorier av arbetstagare som inte omfattas av avtalen. I detta sammanhang bör påpekas att en av de trygghetsregler som föreslås komma till stånd förefaller mindre väl utformad. Det gäller bestämmelser om underrättelseplikt till avtalsslutande personalorganisation vid tilltänkt uppsägningsåtgärd. I princip bygger förslaget på en riktig tanke det är alltid värdefullt att komma till tals med en arbetsgivare innan verkligt beslut föreligger om uppsägning och beslutet effektuerats, dvs. På den enskilda sektorn finns för vissa fall redan bestämmelser av detta slag t. ex. i huvudavtalet mellan SAF och LO och trygghetsavtal för industrins tjänstemän. 1 den ovan åberopade utredningens lagförslag upptogs bl. a. regler om varselskyldighet för tilltänkt uppsägning av arbetstagare på grund av förhållande som hänför sig till arbetstagarens person. Enligt förslaget skall varslet lämnas till arbetstagarens organisation, om inte arbetstagaren motsätter sig detta. Arbetstagare eller arbetstagarorganisation, som enligt utredningens lagförslag skulle ha rätt till varsel, skall även vara berättigad till överläggning med arbetsgivaren om den tilltänkta åtgärden. Med tanke på arbetstagarens integritet föreslogs att bestämmelserna skulle vara tvingande. En utomstående organisation skulle sålunda inte kunna påkalla överläggning i ett individuellt uppsägningsfall. Lagförslaget enligt propositionen avviker från utredningsmajoritetens förslag och kan sägas understödja ett organisationsmonopolvänligt tänkande. Med åsidosättande av den personliga integriteten och oberoende av om och hur den enskilde arbetstagaren är organiserad föreslås en lagregel av innebörd att den organisation som träffat kollektivavtal med arbetsgivaren alltid skall varslas. Departementschefen går till och med så långt att han inte är beredd lagfästa en regel av innebörd att arbetstagaren själv behöver underrättas i en fråga som gäller honom personligen. Det skall med andra ord, om lagförslaget godtas, bli möjligt att en arbetsgivare med förbigående av den anställde varslar en organisation, i vilken denne inte är medlem, och att organisationen i fråga företräder den anställde utan att denne vet om det i en för honom livsviktig fråga. Man kan göra sig en föreställning om lagstiftningens konsekvenser om den berörde anställde t. ex. är arbetsledare på en icke alltför hög nivå och i denna sin egenskap utsatt sig för arbetstagarorganisationens misshag. Det blir svårt för organisationen i fråga att med kraft gentemot arbetsgivaren tillvarataga denna misshaglige arbetstagares intresse. En lagstiftning som öppnar sådana möjligheter till organisationsförtryck kan helt enkelt inte accepteras. Utredningens lagförslag framstår som den enda godtagbara lösningen. Det torde få ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagtext. Under hänvisning till det anförda hemställs 1. att lagstiftningen om anställningstrygghet skall gälla utan undantagande för arbetstagare med företagsledande eller därmed jämförlig ställning, 2. att varsel om uppsägning på grund av arbetstagares personliga förhållanden skall tillställas arbetstagaren själv och efter hans medgivande den organisation som han anvisar samt 3. att rätt till överläggning med arbetstagaren om den tilltänkta åtgärden endast tillkommer den av honom anvisade organisationen. H. ()