mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Genom regionalpolitiska beslut att öka stödet till basnäringarna jord- och skogsbruk, kan en förbättring väntas för dessa jordbruk inom stödområdet. Enligt vår mening är det dock nödvändigt att se dessa jordbruks problem också i ett större sammanhang. Rationaliseringsstödet i allmänhet bör sålunda ges en bredare och mera generös tillämpning. Detta gäller även efter beslut om stöd till begränsat utvecklingsbara jordbruk. Ett ökat stöd till deltidsjordbruk samt till kombinerade jord- och skogsbruk kommer inte att medföra någon försämring av den aktuella mindre tillfredsställande produktionsbalansen, eftersom effekten i första hand inte blir ökad produktion utan en bättre ersättning för det arbete som utförs. skall syssla med frågan om produktionens lämpliga omfattning. Enligt beslut bör jordbruksproduktionen i fredstid upprätthållas vid en nivå som inte understiger en självförsörjningsgrad av . Denna nivå anses garantera en tillfredsställande kaloriförsörjning i händelse av avspärrning. ligger självförsörjningen vid . Ändrade förhållanden, såsom ökat importberoende och ett högmekaniserat jordbruk, har dock gjort att beredskapsläget är sämre än trots en högre produktion än målsättningen. a. den anledningen vänder vi oss emot att produktionsöverskott enstaka år tas till intäkt för påståendet att den nuvarande jordbruksproduktionen ligger på för hög nivå. Internationella marknadsförhållanden, exempelvis EEC:s utvidgning utan medverkan, liksom produktionsförhållanden inom landet kan dock medföra en fortsatt besvärande obalans. Statsmakterna bör därför inom jordbrukspolitikens ram söka påverka utvecklingen mot bättre balans. Framför allt bör statsmakterna under en övergångstid överväga att träda in när det gäller att avsätta överskott. Det måste nämligen anses otillfredsställande att förutsatta prisjusteringar inte kommer till stånd på grund av förhållanden över vilka varken den enskilde jordbrukaren eller jordbrukskooperationen kan råda. bör den nuvarande obalansen kunna bemästras av jordbrukarna själva. Statsmakternas stöd kan dock erfordras under en övergångstid. Detta bör emellertid inte ta formen av åtgärder i syfte att tvångsvis minska produktionen totalt. Beredskapsmotivet inte minst i fråga om protein synes oss fortfarande lika aktuellt och angeläget som . Det skulle vara allvarligt om , med att det militära försvaret begränsades, försämrade försörjningsberedskapen. Lösningen ligger i stället i en ändring av produktionens inriktning och temporära åtgärder för att underlätta avsättningen av uppkomna besvärande överskott. Detta kan ske t. ex. genom stöd till lagring av tillfälliga överskott. Jordbruksministern har i direktiven till jordbruksutredningen uttalat vissa sympatier för lågprislinjen, som enligt vår mening i stället borde benämnas skattelinjen. Han har dock framhållit att övergång till skattelinjen med nuvarande jordbruksproduktion skulle belasta stats budgeten med inemot . Även andra skäl än statsfinansiella kan åberopas mot skattelinjen. Prislinjen gäller t. ex. inom hela EEC, varför också kommer att övergå till samma system. Även om står helt utanför, vad jordbrukspolitiken beträffar, är vårt beroende av den europeiska gemenskapen mycket stort. Vi bör därför hålla fast vid ett prissystem som överensstämmer med EEC-ländernas. Detta förhindrar emellertid inte modifikationer för vissa produkter inom ramen för denna princip. Inom jordbruket råder brist på i första hand långfristigt kapital. Enligt uppgift beräknas lånekön till ca . Vidare har det uppstått svårigheter för jordbruket att kunna utnyttja kreditgarantiramarna fullt ut. Prisutvecklingen har nödvändiggjort en betydande rationaliseringsverksamhet inom jordbruket. Denna får också anses ligga i hela samhällets intresse, då därigenom garanti skapas för att livsmedlen produceras till lägsta möjliga kostnad. beslut fästes också avgörande vikt vid en fortsatt stark rationaliseringsverksamhet. hindras denna emellertid genom brist på kapital. Jordbruket är en av de mest kapitalkrävande näringarna i landet i förhållande till omsättningen. Detta förhållande är särskilt besvärligt för nytillträdande jordbrukare, som normalt måste ådra sig stora skulder. Enligt vår mening bör jordbruksutredningen erhålla tilläggsdirektiv att lägga fram förslag rörande jordbrukets kapitalförsörjning. Därmed skulle också nyrekryteringen till jordbruket kunna underlättas. Den låga lönsamheten, bristen på kapital och de osäkra framtidsutsikterna har verkat återhållande på unga människor, som vill ägna sin framtid åt jordbruk. Dessa återhållande faktorer måste elimineras. Endast därigenom är det möjligt att göra till en upprustningsperiod för det svenska jordbruket. att de som är sysselsatta inom jordbruket skall kunna påräkna ekonomisk och social trygghet i samma utsträckning som andra näringar erbjuder, att prislinjen även fortsättningsvis skall utgöra grund för prissättningen på jordbruksprodukter, att rationaliseringsstöd skall utgå också till deltidsjordbruk samt kombinerade jord- och skogsbruk, att jordbruksproduktionens omfattning skall garantera tryggad försörjningsberedskap, att jordbrukets kapital- och kreditförsörjningsproblem löses, att staten under en övergångstid medverkar vid utjämning av tillfälliga produktionsöverskott genom t. ex. stöd till lagring och avsättning. har länge betecknats som en välfärdsstat. Ser man på hur stor del av samhällets totala tillgångar som används för sociala ändamål är det knappast något land i världen som överträffar . av bruttonationalprodukten, 41 700 milj. kr., beräknas 1973 enligt socialhuvudtiteln gå åt till sociala utgifter, en ökning på ett enda år med 6 400 milj. kr. Även i fråga om antalet personer, i relation till folkmängden, som på något sätt får hjälp av allmänna medel, har sannolikt världsrekord. Att vårt land är ett högt utvecklat socialt välfärdssamhälle kan väl statistiskt visas. Man kan emellertid också räkna på annat sätt. Ett stort antal hjälpbehövande är inte något tecken på hög välfärd. Och i växer otvivelaktigt antalet människor, som inte utan tillskott av allmänna medel kan uppnå en dräglig levnadsstandard. Ungefär 500 000 personer uppbar socialhjälp, och mer än hälften av alla barnfamiljer var på grund av låg inkomst berättigade till statliga och kommunala bostadstillägg. Sedan bostadstilläggen till barnfamiljer infördes har antalet bidragsmottagande hushåll ökat från 380 000 till troligen närmare 600 000 innevarande år och de utgivna beloppen från 560 milj. kr. till 1 100 milj. kr. Till stor del beror ökningen på höjd ambitionsnivå; både inkomstgränser och belopp har räknats upp. Detta är dock inte hela förklaringen. Även om uppräkningen hade begränsats till vad penningvärdeförändringen kräver skulle fler familjer 1973 än 1969 ha varit berättigade till bostadstillägg. Fler familjer hade 1973 än 1969 haft disponibla inkomster, efter avdrag för boendekostnad, som inte skulle ha nått upp till den nivå, räknat i fast penningvärde, som samhället avsåg att garantera med bostadstilläggen av 1969. Det växande hjälpbehovet, som bl. a. kan illustreras med bostadstilläggens utveckling eller med socialhjälpen, som enbart beräknas stiga med är inte främst en följd av en sjunkande inkomstnivå, även om givetvis lågkonjunktur och arbetslöshet spelat en roll . Det är i stället stigande utgifter, framför allt för skatt och hyra, som pressar allt fler under den gräns där hjälpbehovet uppkommer. Samhällets egna åtgärder och misslyckanden, särskilt på skatte- och bostadspolitikens områden, framkallar med andra ord en stor del av det hjälpbehov som samhället sedan måste möta med ständigt större social utgifter. framhöll vi, i motion 1972:294, att det med tanke på de sociala utgifternas stora andel av bruttonationalprodukten inte är realistiskt att räkna med att kvarstående och nytillkommande sociala problem skall kunna lösas huvudsakligen genom ökad penningtilldelning. Detta framstår desto klarare , då denna andel stigit med ytterligare en procentenhet, från . Det blir allt nödvändigare att dels undersöka hur bättre effekt skall kunna nås genom rationellare användning av de resurser som redan satsas, dels söka nya vägar att lösa de betydelsefulla samhällsproblem det här är fråga om eller förebygga att problemen alls uppstår. Det är då först nödvändigt att tillse att samhället inte genom felinriktade åtgärder på andra områden direkt motverkar de syften som är vägledande för socialpolitiken. Så sker , främst inom skatte- och bostadspolitiken. En mycket stor del av de sociala utgifterna utgöres av transfereringar i inkomstutjämnande syfte. Det är emellertid uppenbart att inkomstöverföringarna med tiden fått allt mindre nettoeffekt i förhållande till de bruttobelopp som tas i anspråk. Det hårda skattetrycket som krävs för att finansiera bl. a. transfereringarna drabbar med full kraft även de folkgrupper vilkas ekonomiska situation skulle förbättras. Även den skatt som återgår till medborgarna i form av skilda slag av bidrag upplevs som skatt, och det är uppenbart att allt fler människor är missnöjda med ett system som många upplever som ett statsbidrag till skatten. Det är därför, enligt vår mening, hög tid att pröva att låta det ekonomiska stödet till inkomstsvagare grupper utgå främst i form av efter försörjningsbörda och bärkraft avpassad skattelättnad och fylla ut med inkomstgraderade bidrag endast i de låga inkomstlagen där inte ens total skattebefrielse ger ett tillräckligt stöd. Därmed vinner man inte endast en sänkning av det totala skattetrycket utan också en minskning av de för många ytterst besvärande sammanlagda marginaleffekterna, eftersom kontantbidrag endast skulle komma att utgå i inkomstlägen där marginalskatten är tillräckligt låg för att ge utrymme för en rationell inkomstgradering utan att den totala marginaleffekten av skatt och med stigande inkomst minskande bidrag blir orimligt hög. De äldres ekonomiska trygghet I takt med den allmänna tilläggspensioneringens uppbyggnad får allt fler pensionärer en tillfredsställande ålderdomsförsörjning. Det måste emellertid observeras att även med ATP fullt utbyggd ett stort antal pensionärer kommer att ha folkpensionen som enda eller helt dominerande pensionsdel. Det gäller under större delen av livet hemarbetande kvinnor och även andra som av olika skäl haft låga pensionsgrundande inkomster. Det gäller också många förtidspensionärer. angeläget att folkpensionen inte tillåts släpa efter i utvecklingen av pensionssystemen. Förbättringar inom folkpensioneringen är mycket kostsamma för samhället på grund av det stora och växande antalet förmånstagare. Vi är väl medvetna om att de många önskvärda och angelägna reformerna inte kan genomföras i ett slag utan får ske successivt. Detta hindrar inte att principbeslut om förbättringar, avsedda att genomföras under loppet av , med fördel kan fattas. har redan slagit in på den vägen, senast vid beslutet om de pensionstillskott som byggs upp under loppet av i det fallet en enligt vår mening alltför . Långsiktiga principbeslut är särskilt motiverade på detta område, eftersom det måste anses rimligt att människorna får möjlighet att i förväg beräkna sina kommande pensionsförmåner. Vi har hävdat att folkpensionens grundbelopp bör vara skattefritt. Härför talar eftersom folkpensionsavgiften numera inte är avdragsgill vid beskattningen den för andra pensionsförsäkringar tillämpade principen att antingen försäkringsavgiften eller försäkringsbeloppet bör skattebefrias. Även det såväl ekonomiskt som av medicinska och andra skäl motiverade önskemålet att pensionärer skall beredas möjlighet och stimuleras att genom eget arbete skaffa sig sidoinkomster för att fylla ut den absoluta minimistandard som folkpensionen i bästa fall ger, motiverar skattefrihet. Vi föreslår att grundavdraget för folkpensionärer sätts till av basbeloppet, samma som folkpensionens grundbelopp. För att komma till rätta med den orimliga marginaleffekt som drabbar folkpensionärer med även mycket måttliga sidoinkomster i många fall är det också nödvändigt att dämpa avtrappningen av det kommunala bostadstillägget vid stigande inkomst. minskas bostadstillägget av inkomster . för ensam pensionär och . för pensionerade makar. Vi föreslår att avtrappningsfaktorn i stället sätts till 33 1/. krävde moderata samlingspartiet att de pensionärer, som på grund av hög ålder vid ATP-systemets tillkomst icke kunde erhålla tilläggspension eller som uppbar obetydlig sådan, borde tillerkännas pensionstillskott. Först vid riksdag tillgodosågs detta krav, innebärande att dessa kategorier tillerkändes pensionstillskott av basbeloppet. Beslutet innebar en höjning fram till /79, då pensionstillskotten skulle uppgå till av basbeloppet. En förändring skedde vid fjolårets riksdag då regeringen föreslog att ett extra pensionstillskott skulle utgå. Moderata samlingspartiet anser att man bör fortsätta på den inslagna vägen och föreslår att regeringen framlägger förslag härom. Med hänsyn till att de yngsta i den grupp som icke erhåller någon ATP-pension blir innan 30 procents pensionstillskott utgår, är en sådan åtgärd väl motiverad. Av både principiella och ekonomiska skäl anser vi emellertid att pensionstillskotten bör finansieras med ATP-medel. Pensionstillskotten har en naturlig anknytning till ATP, och en överföring av kostnaden från statsbudgeten till AP-fonden skulle endast innebära en vidgning av den överkompensation till äldre årsklasser som redan från början finns inbyggd i ATP-systemet. För finansiering av pensionstillskotten skulle endast åtgå av de ATP-avgifter som beräknas inflyta under budgetåret 197374. Även med denna belastning kommer AP-fonden att växa långt snabbare än som ursprungligen beräknades och byggas upp i en takt som mer än väl räcker för att garantera framtida pensionsbetalningar. En överföring av pensionstillskotten till ATP-systemet skulle minska utgiftsbehovet på statsbudgeten med ungefär 1 100 milj. kr. under /74. Samhällsekonomiskt är förslaget neutralt, då det varken minskar eller ökar det totala konsumtionsutrymmet. Frågan om pensionstillskottens storlek och finansiering kan ses i samband med bl. a. det framtida uttaget av ATP-avgifter. Vi anser att regeringen bör framlägga utredning och förslag om snabbare uppbyggnad av pensionstillskotten samt om tillskottens överförande från folkpensioneringen till ATP. Pension oberoende av civilstånd Folkpensionen utgör av basbeloppet för ensam pensionär och för vardera av två pensionerade makar. Den lägre pensionen per persom för makar har ursprungligen motiverats med att samhushållet sänker levnadskostnaderna per person. Därmed innebär den lägre pensionen till gifta en form av behovsprövning som annars inte förekommer i fråga om folkpensionens grundbelopp. Det kan också betvivlas att samhushållet på den ekonomiska nivå där folkpensionärer lever innebär någon besparing av betydelse annat än i fråga om bostadskostnaden, och bidrag til] bostadskostnad utgår redan nu i relation till den faktiska utgiften genom det kommunala bostadstillägget. Att med hänvisning till besparingar genom samhushåll särbehandla just gifta pensionärer ter sig också orättvist, då samboende som inte är gifta uppbär full pension. Att införa lika pension till gifta och ogifta skulle dra betydande kostnader. Vi föreslår därför inte en omedelbar övergång i ett slag till civilståndsneutral folkpension men anser rättvisa kräva en successiv höjning av makars pension till samma belopp som gäller för ensamma. Maj:t bör låta utreda frågan och framlägga förslag som ett led i en långsiktig förbättring av folkpensioneringen i enlighet med de riktlinjer som här antytts. Förslaget om skattefri folkpension bör genomföras /74. Övriga här framförda förslag bör utredas och en långsiktig plan för förbättring av folkpensioneringen utarbetas. Därvid bör också andra önskemål beaktas, t. ex. frågan om rörlig eller sänkt pensionsålder. har många socialchefer och socialarbetare instämt i den kritik vi i motion 1972:294 riktade mot det sätt på vilket den kommunala socialhjälpen fått utvecklas. Socialhjälpen fyller en mycket viktig funktion i vårt socialpolitiska system. Den fyller ut luckor i socialförsäkringar och andra mer generella stödformer, och den är avsedd att vara ett led i en allsidig, individuellt utformad hjälpinsats, som syftar till rehabilitering och hjälp till självhjälp. Tyvärr fungerar socialhjälpen emellertid långt ifrån alltid som avsett är. Brister i socialförsäkringarna och det förhållandet att allt fler människor behöver mer eller mindre permanent inkomsttillskott, därför att skatt och hyra tar en alltför stor del av inkomsten, tvingar socialbyråerna att alltmer ägna sig åt att betala ut ständigt större belopp i socialhjälp till ständigt fler hjälpbehövande utan den individuella prövning och allsidiga hjälpinsats som bör vara förenad med socialhjälpen. Genom de förslag till förbättring av i första hand arbetslöshets- och sjukförsäkringarna som aviseras i årets statsverksproposition kan trycket på socialhjälpen väntas lätta något. Dessa åtgärder ensamma lär dock inte komma att förslå för att ge socialhjälpen möjlighet att med full kraft och tillräckliga resurser ägna sig åt det som skall vara dess verkliga uppgift. Det brister mycket i samordningen av samhällets hjälpåtgärder på olika områden. Socialhjälpen är en sista utfyllnad av en otillräcklig inkomst sedan socialförsäkringar, arbetslöshetshjälp och familjepolitiska förmåner, med undantag av det allmänna barnbidraget, först gett sina bidrag. Starka skäl talar för att ordningsföljden mellan socialhjälp och familjepolitiska förmåner kastas om, så att socialhjälpen först fyller ut en otillräcklig egeninkomst upp till en viss fastställd nivå, varefter hänsyn till familjestorlek tas i samma form som för övriga familjer med lägre inkomster, dvs. genom de inkomstgraderade bostadstilläggen. Bostadstilläggen har förbättrats sedan de infördes . De enda familjer som inte fått del av dessa förbättringar är de ekonomiskt allra svagaste, de som helt eller delvis lever på socialhjälp. I deras fall avräknas nämligen bostadstilläggen mot socialhjälpsnormerna, och familjens totala hjälpbelopp blir vad det var innan beslöt om förbättringar för just barnfamiljerna. Å andra sidan kan nu tillämpade bidragsnormer ibland leda till stötande stora hjälpbelopp. Genom den för socialhjälpen unika tekniken att lägga samman delbelopp per person och för vissa särskilda ändamål, framför allt hyra, kan de sammanlagda beloppen ibland bli så stora, att de motsvarar mycket betydande förvärvsinkomster för stora familjer med hög bostadskostnad . väsentligt större summor än många lika stora familjer får klara sig med, som med sina skatter hjälper till att betala bl. a. socialhjälpen. Dessa olägenheter skulle undanröjas om i socialhjälpslagen infördes en regel att socialhjälp till en familj inte får utgå med sammanlagt högre belopp än den inkomstgräns som gäller för erhållande av oreducerat bostadstillägg, nedräknad med det belopp som motsvarar värdet av att socialhjälpen är skattefri. Härigenom skulle familjer med socialhjälp, sedan barnbidrag och bostadstillägg lagts till, få det varken bättre eller sämre än andra familjer med motsvarande inkomster. Omläggningen kan beräknas medföra en viss förskjutning av kostnadsfördelningen mellan stat och kommun, vilket emellertid lätt kan rättas till t. ex. genom en justering av statsbidragsprocenten till kommunala bostadstillägg. underbygga socialpolitiken med ett rationellt och rättvist skattesystem och en kostnadssänkande bostadspolitik, göra folkpensionen skattefri, göra upp ett långsiktigt program för förbättring av folkpensionen, innefattande snabbare uppbyggnad av pensionstillskott finansierade med ATP-medel samt pension oberoende av civilstånd, samordna olika hjälpformer så att större rättvisa uppnås och slöseri och missbruk förhindras. Moderata samlingspartiet värnar om familjen. Vårt samhällssystem bygger på familjen som den omistliga mindre enheten. Familjen bör genom lagstiftning och andra samhällets åtgärder skyddas och stödjas. Vi åsyftar då familjebildningen inom äktenskapets ram, eftersom den erfarenhetsmässigt är den stabilaste samlevnadsformen, grundad på ett regelsystem som byggts upp för att skapa trygghet åt parterna. Familjens viktigaste uppgift är att vårda och fostra barn. Oberoende av antalet förvärvsarbetande kvinnor, av hur samhällets barntillsyn byggs ut eller av vilka bidragssystem som införes måste familjen själv ha huvudansvaret för barnens underhåll, vård och fostran. Samhällets insatser bör inriktas på att skapa ökad valfrihet för föräldrar och andra vårdnadshavande. Att med ekonomiska eller andra medel styra familjernas val i fråga om barnens tillsyn, vård eller utbildning är ett allvarligt ingrepp i familjernas rätt att själva bestämma om sitt levnadssätt. Begreppet familj är inte alls så entydigt som . Många sammanbor under äktenskapsliknande förhållanden. Familjer med många barn blir alltmer sällsynta liksom familjer där flera än två generationer lever tillsammans. Arbetskraftens rörlighet gör att många bildar familj långt från släkt och anhöriga. Nya familjetyper visar upp nya familjeproblem. Tryggheten för föräldrar att leva och verka i en omgivning, som är dem välbekant sedan de själva var barn, har bytts i främlingskap och isolering i främmande miljöer. Många sammanboende känner otrygghet i att samlevnaden inte regleras och skyddas av lag och sedvana på samma sätt som för gifta. Attityder och värderingar har på detta område snabbt förändrats. På sina håll råder misstro mot äktenskapet som institution. Samhället kan inte ställa sig likgiltigt till denna utveckling. Att värna om familjen är, enligt moderata samlingspartiets uppfattning, att värna om äktenskapet. Det regelsystem som gäller för äktenskapet är tillkommet för att underlätta makars samlevnad och skapa trygghet åt dem och barnen. Särskilt skydd tillförsäkras den svagare parten genom att lagen fastslår makarnas skyldighet till ömsesidigt bistånd. Vår äktenskapslagstiftning vilar på fast etisk grund, och det finns inget skäl för att just vårt land skall fjärma sig från den i nästan alla civiliserade länder gängse uppfattningen att en man och en kvinna som bildar familj bör respektera de regler för samlevnaden som huvudsakligen utformats i äktenskapslagstiftningen. I direktiven till familjelagssakkunniga förebådas en ny syn på äktenskap och familjebildning. Den neutralitet till olika samlevnadsformer som regeringen anser önskvärd kan endast realiseras genom en, enligt vår mening, oacceptabel urholkning av de rättsregler som gäller för äktenskapet. Alternativet är en sorts tvångsgifte vid en viss samboendeform med gemensamma barn. Den metoden tillämpas redan i fråga om beskattningsregler och regler för bostadstillägg och socialhjälp. Däri behandlas alltså de samboende tvångsvis, i förhållande till samhälle och myndigheter, enligt ett regelsystem som inte gäller för deras inbördes förhållande. En fortsatt utveckling i denna riktning leder till faktiskt tvångsgifte även av dem som medvetet visat sig vilja stå utanför äktenskapet som samlevnadsform, ett djupt ingrepp i den enskildes integritet och självbestämmanderätt. Civilståndet har betydelse inte enbart inom äktenskapslagstiftningen. Många andra lagars tillämpning är betingad av samlevnadsformen och ofta på ett sätt som diskriminerar gifta och samboende med barn i förhållande till ogifta samboende utan barn. Särbeskattningen är endast delvis genomförd. Förmögenhet och s. k. B-inkomster beskattas alltjämt olika beroende på civilstånd. Den s. k. faktiska sambeskattningen missgynnar i hög grad gifta som tillsammans arbetar i eget företag. Likställighet kan endast uppnås genom fullständigt individuell behandling. Detsamma gäller inom folkpensioneringen och studiemedelssystemet. Även här göres skillnad med hänsyn till civilstånd och alltid till de giftas nackdel. Alla förändringar kan inte ske . Inte minst måste de ekonomiska konsekvenserna utredas.