mot · FW021908 · 1973-04-24 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:77 angående skolväsendets organisation i glesbygd m. m. kommunisterna har i en särskild partimotion, väckt under den allmänna motionstiden , framhållit det nödvändiga i snabba åtgärder för att hejda den allt hastigare nedläggningen av små skolenheter i landets glesbygder. Åtgärder i detta syfte är viktiga från flera synpunkter. Skolan är en av de mest betydelsefulla serviceinrättningarna, och den dag skolan läggs ner påskyndas avfolkningen på ett drastiskt sätt. Att behålla en skola kan i någon mån hejda avfolkningen av landsbygden förutom att det självklart är till fördel för eleverna, om det är möjligt att undvika skolgång med långa resor och de negativa psykiska effekter som skolgång i en ny och främmande miljö ofta medför. Vetenskapliga undersökningar har också kunnat påvisa att små skolenheter ofta ger en synnerligen värdefull gemenskap och att undervisningsresultatet inte behöver bli sämre än i en större skolenhet. Nedläggningen av små glesbygdsskolor och koncentration till större enheter är därför ingen önskvärd utveckling, och det måste anses angeläget att garantera fortbeståndet även för små skolor, där det över huvud taget finns ett barnantal som gör undervisning möjlig. Tyvärr innehåller den nu framlagda propositionen inte förslag av tillräckligt format för att det skall vara möjligt att bryta den nuvarande trenden. Man måste nämligen vara på det klara med att det avgörande för skolnedläggningar i allmänhet är ekonomiska skäl. Det är besparingsskäl som kommunalmännen åberopar, då förbittrade målsmän anför att barnantalet är fullt tillräckligt för att bedriva undervisning och att de vill ha kvar sin skola. Alla vet att kommunernas ekonomiska situation är pressad. Skolbudgeten tar en oproportionerligt stor del av kommunernas resurser i anspråk. Det är därför förståeligt att kommunerna på olika sätt söker begränsa sina utgifter, men det är beklagligt när detta går ut över socialvård och skolväsen, bl. a. genom nedläggning av mindre skolenheter. Den utvecklingen kan endast stoppas genom att staten övertar kostnaderna för skolväsendet. Om så hade varit fallet skulle många av de skolor i glesbygderna som står öde ha kunnat bevaras och skolor som befinner sig i farozonen för nedläggning ha varit tryggade. kommunisternas principiella inställning är att staten skall stå för skolkostnaderna inte som i huvudsak kommunerna. En sådan reform är nödvändig, inte minst mot bakgrund av att de skyhöga kommunalskatterna måste nedbringas och därför att statsskatten är 3 sami Nr 1908-1914 progressiv och mera demokratisk till sin konstruktion. En statlig utredning arbetar med dessa frågor, men när det gäller att hejda fortsatt nedläggning av skolenheter i våra glesbygder krävs det snara åtgärder. I avvaktan på förslag, som bl. a. bör innebära att skolkostnaderna i sin helhet övertas av staten, anser vpk att ett särskilt statsstöd bör kunna utgå till kommunerna för bibehållandet av skolor där det finns ett rimligt elevunderlag eller om andra särskilda skäl kan åberopas. Detta särskilda stöd bör utgå från . Vi vill också påpeka att nedläggningen av glesbygdsskolor i många fall har skett utan att man tillräckligt beaktat de möjligheter som finns att driva skolan vidare genom att man går in för den s. k. B-formen. har den dominerande uppfattningen varit att den skolformen från pedagogisk synpunkt skulle vara sämre, men den uppfattningen är nu på väg att revideras. Såväl glesbygdsutredningen som ett flertal remissinstanser framhåller nu också att B-formen inte behöver betraktas som någon sämre variant. Departementschefen framhåller också att, även om det kan finnas speciella problem vid sådan typ av samundervisning, de pedagogiska konsekvenserna inte kan diskuteras avskilt från effekterna på barnens skolsituation vid en omflyttning till skolenhet långt från hemorten. Han framhåller därvid: Även om en sådan skolenhet med avseende på klasstyp o. d. kan erbjuda från strikt pedagogiska utgångspunkter fördelaktigare undervisningsvillkor, kan givetvis långa restider och tidsspillan vid väntan på skolskjutsen innebära sådana påfrestningar i barnens skolsituation, att man totalt sett inte kan tala om någon förbättring. Det förefaller därför rimligt att de strikt pedagogiska aspekterna tillmäts mindre vikt, när avståndet till närmast belägna skolenhet är stort, än i övriga fall. Departementschefen drar emellertid inga praktiska slutsatser av sitt resonemang utan håller sig till allmänt välvilliga formuleringar om B-formens möjligheter som alternativ samt framhåller att den särskilda B-metodiken bör uppmärksammas i lärarutbildningen och även tas upp i lärarfortbildningen. Enligt vår mening måste B-formen i många fall betraktas som ett realistiskt alternativ till nedläggning i de fall då elevantalet är ringa. I utredningen i glesbygder framhålls också att man i begränsad omfattning sökt klarlägga i vilken utsträckning B-skolorna förmår bereda sina elever för fortsatta studier jämfört med A-skolorna. I betänkandet konstateras: I den mån studieresultaten kan utläsas i betygen kan sägas att inga tecken tyder på att B-skolelevernas studieresultat på de högre skolstadierna undergick någon relativ försämring. Materialet gav inte någon grund för påståendet att B-skolorna skulle vara underlägsna andra när det gäller förberedelser för fortsatta studier. I dagens läge torde också svårigheterna att få lärarkrafter till sådana skolor vara överkomliga. Mot bakgrund av det tvivel och den osäkerhet som tidigare rått om det pedagogiskt riktiga i att satsa på B-formen synes det oss vara angeläget att klart uttalar sig för att de lokala skolmyndigheterna, när elevunderlaget sviktar på en ort, bör undersöka B-formens möjligheter som alternativ till en skolindragning. Självklart kan inte kravet om att behålla skolor drivas in absurdum. Ett visst elevunderlag måste finnas, och när detta har sjunkit under den gräns då undervisning förnuftsmässigt kan ske, måste undervisningen ordnas på annat sätt för de få återstående eleverna. Skolskjutsar blir då det vanliga, och kommunerna har ansvaret för att sådana organiseras. Men också detta är en betungande uppgift för glesbygdskommunerna, och det är därför motiverat att staten övertar även dessa kostnader. När det gäller den gymnasiala utbildningen är situationen den att befintliga g-orter är huvudorter för gymnasiestudier i en vid omkrets, vilket betyder långa avstånd för många elever. Inackordering på gymnasieorten måste ofta ske. Möjligheten att resa hem varje veckoslut för sådana inackorderade elever är från psykologisk synpunkt en viktig sak. Längre perioder utan kontakt med hemmet kan vara till men för studieresultaten i denna känsliga ålder. Hemresemöjligheterna måste därför garanteras. föreslår i sitt delbetänkande att det av studiehjälpsnämnden föreslagna hemresestödet kompletteras, så att berörda elever på gymnasieorterna i det allmänna stödområdet ges rätt till en fri hemresa . Vi delar denna uppfattning, dock icke i den del som förutsätter en begränsning enbart till det norra stödområdet. Lika starka geografiska och studiesociala skäl torde kunna åberopas i andra regioner. Vi menar alltså att bör fatta beslut om fria hemresor en gång för inackorderade elever inom gymnasieskolans ram. Med stöd av vad som ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen begär inrättandet av ett särskilt statsstöd som bör kunna utgå till kommunerna för bibehållandet av nedläggningshotade skolor i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att uttalar sig för att de lokala skolmyndigheterna som alternativ till skolindragning alltid först bör undersöka möjligheten av att gå in för B-formen, 3. att beslutar att staten redan nu övertar kostnaderna för skolskjutsar, 4. att principbeslut fattas om fria hemresor en gång för gymnasieelever som måste inackorderas på gymnasieorten. (vpk) (vpk) (vpk) i (vpk) (vpk)