mot · FW02272 · 1973-01-23 00:00:00 — Huruvida straffets stränghet kan motverka eller förhindra kapningsbrott kan, med hänsyn till den särskilda karaktären av dessa, måhända ifrågasättas. En av vägarna att komma till rätta med dessa brott är emellertid att det slås fast att samhället betraktar brotten som utomordentligt allvarliga. Under remissbehandlingen av den departementspromemoria som föregick lagstiftning uttalades från flera håll att straffbestämmelserna för gröva fall av kapning borde göras så, att de överensstämde med vad som gäller för grovt sabotage. För detta brott är straffet fängelse lägst två och högst eller på livstid. Med anledning av vad som inträffat lagstiftning, såväl utomlands som i , finns det enligt min mening anledning att nu kraftigare markera med vilket allvar samhället ser på kapningsbrott genom att låta straffen för de grova fallen överensstämma med dem som gäller för grovt sabotage. Med hänvisning till det anförda hemställs att antar följande Förslag till Lag om ändring av Härigenom förordnas att 13 kap. 5 a § skall ha nedan angivna lydelse. Den som ombord år. Är brottet grovt, dömes till fängelse pä , lägst två och högst , eller på livstid. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beäktas, om därigenom framkallats fara för flera människoliv eller om gärningen eljest varit av särskilt farlig art. Denna lag träder i kraft . av m. fl. om förbättring av polispersonals förutsättningar att ta hand om sårade och skadade djur. Ett stort antal djur både vilda och tama skadas i trafiken. Det är polisens uppgift att uppsöka och avliva trafikskadade djur. Någon utbildning i detta förekommer inte i den allmänna polisutbildningen. Undantag är kortare kurser anordnade inom de olika polisdistrikten. Polisaspiranterna bör i sin utbildning delta i en genomgång av hur man slaktar och tar till vara olika former av skadat vilt, däribland också trafikskadade djur. Denna utbildning bör omfatta uppspårande av skadat vilt, fällande och uppslaktning. Det borde ses som ett minimikrav att polismännen för själva fällningen av det skadade viltet obligatoriskt fick avlägga samma prov som gäller för jaktlicens. Med hänvisning till det framförda hemställes att hos Kungl. Maj:t begär sådan ändring av kursplanerna för polisaspiranterna att dessa ges utbildning i att ta hand om sårade och skadade djur samt att poliserna får obligatoriskt avlägga de skjutprov och andra prov som behövs för jaktlicens. . ÅSLING (c) () PER () av herrar i och i Bäckmora om rätt till ersättning ur kvarlåtenskap för vård av den avlidne. I äldre tid utgjorde naturaförmåner betalningsmedel lika väl som pengar. Långt efter det att en allmän penninghushållning införts i vårt land utbetalades lönen åt många arbetstagare in natura. Den gamla ordningen dröjde länge kvar framför allt på landsbygden och var särskilt markant när det gällde lön åt närstående anförvanter, fosterbarn, fästmör etc. som bodde hemma och som fick bidra med sitt arbete. Betalning i pengar kom sällan i fråga annat än till det anställda tjänstefolket. Men inträdde ett annat synsätt. Även närstående började mäta sitt arbete i pengar. Även om man tills vidare nöjde sig med »kost och logi» räknade man med att i stället få ersättning en gång , genom testamente eller på annat sätt. När det sedan visar sig att inget testamente upprättats eller annat skriftligt stöd förefinns för uttalad gottgörelse kan vederbörande självfallet inte heller uppvisa något bevis att grunda ett berättigat anspråk på. Tyvärr händer det också att arvingarna vägrar godkänna anspråk från husföreståndarinnas sida på skälig lön, även om den skulle begränsa sig till endast . fick de nöja sig med ingen eller mycket ringa ersättning för ett uppoffrande mångårigt arbete.