mot · FW021458 · 1973-01-26 00:00:00 — av m. fl. om en aktiv näringspolitik. Det är en självklarhet att framåtskridande och ökad välfärd måste baseras på ett näringsliv som arbetar så effektivt som möjligt. I finansplanen framhåller också finansministern, att en snabb ekonomisk tillväxt, som ingår bland de centrala målen för regeringens ekonomiska politik, utgör en förutsättning för att man skall nå de allmänna välfärdsmålen. Men detta syfte måste självklart främjas genom en aktiv näringspolitik. På denna punkt råder emellertid alltjämt meningsskiljaktigheter i väsentliga avseenden. Den främsta drivkraften till framsteg och framåtskridande är och måste vara de enskilda människornas vilja till initiativ, verksamhet och ansvar. Denna grundar sig på såväl individens egenintresse som hans vilja till samarbete och solidaritet. Som en förutsättning för att de enskilda människornas insatser skall kunna tillvaratas på bästa sätt gäller att näringslivet måste vara så långt möjligt decentraliserat. Det måste sålunda vara i huvudsak privat eller kooperativt och bygga på ett fritt konsumtionsval och en sammanvägning av de krafter, som konkurrens och samverkan utgör. Vår s. k. blandekonomi svarar väl mot den grundsyn vi tecknat. Den består till av privat och kooperativ företagsamhet och är alltså institutionellt uppbyggd för ett decentraliserat näringsliv. Det näringspolitiskt väsentliga måste då vara att ta till vara de drivkrafter, som biandekonomin har i den individuella viljan till initiativ, verksamhet och ansvar. Det är en väsentlig uppgift för samhället att medverka till goda grundförutsättningar för de många enskilda människornas arbete. Det betyder en styrning och korrigering av marknadshushållningen till en ramplanerad och social marknadsekonomi. 1 ett högt utvecklat industriland som vårt är behovet av en aktiv näringspolitik stort. har denna fråga till följd av de problem som näringslivet och samhällsekonomin ställts inför fått ökad uppmärksamhet i den politiska debatten. Den politik den socialdemokratiska regeringen fört har inte varit i bästa överensstämmelse med att man skall satsa på drivkrafterna i vår blandekonomi. Det dominerande i regeringens näringspolitik har varit strävan till en ökning av det statliga företagandet. Någon näringspolitisk motivering härför har inte anförts. En vidgning av det statliga företagandet, som från vissa utgångspunkter kan vara motiverat, kan givetvis inte ha någon positiv inverkan på den privata och kooperativa företagsamhet som i huvudsak är vårt arbetande näringsliv. Vissa näringspolitiska institutioner har byggts upp, som kan bli av betydelse för blandekono Men de åtgärder som vidtagits för att stimulera privat och kooperativ företagsamhet har varit av underordnad betydelse och kan knappast betecknas som aktiv näringspolitik. Man kan måhända av växande problem för näringslivet konstatera en något ökad aktivitet i årets statsverksproposition. Men alltjämt saknas en fullständigt genomtänkt och utbyggd näringspolitik för biandekonomin. Det är näringspolitikens uppgift att medverka till goda produktionsförutsättningar för näringslivet, så att dess effektivitet kan upprätthållas i konkurrens med andra länder. I resurs- och reformplaneringen måste samhällsekonomiskt utrymme och näringspolitiska förutsättningar ges i sådan utsträckning, att produktionen och produktionsapparaten kan förnyas och effektiviseras i den takt som är önskvärd och nödvändig vid en samlad bedömning i förhållande till andra önskemål och krav. Bibehållen konkurrenskraft i vårt näringsliv är en' förutsättning för att full sysselsättning skall kunna upprätthållas. har vårt näringsliv kännetecknats av stagnation. gick den upp med endast . I bilden har funnits och finns en betydande arbetslöshet. Enligt de senaste rapporterna från AMS och uppgick arbetslösheten till 85 000 resp. 100 000 personer. Därtill kommer de cirka 125 000 personer, som direkt sysselsätts genom arbetsmarknadspolitiska åtgärder i form av beredskapsarbeten, arbetsmarknadsutbildning och skyddad verksamhet. Med hänsyn tagen också till s. k. dold arbetslöshet ligger det verkliga talet för sysselsättningsbristen väsentligt högre. Den internationella lågkonjunkturen har naturligtvis varit en orsak till stagnationen. Men allt tydligare tecken framträder på att situationen är väsentligt allvarligare. Det är uppenbart att utbyggnaden av vår industris kapacitet och produktionsförmåga skett i långsammare takt än i viktiga konkurrentländer. Den långsamma ökningen av industriinvesteringarna är ett besked om detta. Det betyder att vårt näringsliv håller på att förlora i konkurrenskraft. Den svaga produktionsutvecklingen kan redan vara ett besked om detta. Men framför allt måste man räkna med att en bristande konkurrenskraft och produktionsförmåga kommer att framträda åren framöver. och in hade industriinvesteringarna en hög tillväxttakt, ofta . Men därefter och särskilt har ökningstakten minskats kraftigt. långtidsutredning bedömde som nödvändigt att industriinvesteringarna ökade . långtidsutredning angav som målsättning en årlig uppgång . Men detta har inte kunnat förverkligas. Industrins byggnadsinvesteringar har minskats, medan maskininves teringarna ökat med . skedde ett uppsving till en ökningstakt av , då med övervikt för byggnadsinvesteringarna. Uppgången får ses som ett resultat av de sent omsider igångsatta stimulansåtgärderna genom investeringsfonderna och investeringsavdragen. räknar finansministern med att industriinvesteringarna skall stiga , enligt den preliminära nationalbudgeten fördelade på byggnader och på maskiner. Det bör tilläggas i sammanhanget, att det verkliga resultatet knappast gått upp till prognosen i finansplanen. Eftersläpningarna i industriinvesteringarna betyder att kapacitetsutbyggnaden inte varit den önskvärda och nödvändiga. Det betyder förlust i konkurrenskraft. Ett annat uttryck för situationen är den svaga satsningen i vårt land på industriell och teknisk forskning och utveckling. Den svenska satsningen har beräknats till av bruttonationalprodukten, medan motsvarande satsning i konkurrentländer som , och varit mer än dubbelt så stor. Det svaga resultatet i vårt land beror otvivelaktigt främst på att staten satsat otillräckligt på detta område. Det innebär en eftersläpning i framtagande av nya produkter och produktionsprocesser. En ökad produktionsförmåga i industrin och nya produkter är en förutsättning för att vårt land skall kunna upprätthålla sin internationella konkurrenskraft. Misslyckandet i dessa avseenden har varit en av anledningarna till att det ofta varit stora svårigheter med bytesbalansen. var det i stort sett betydande bytesbalansunderskott. skedde en förbättring upp till en positiv bytesbalans. Men förändringen berodde inte på exportökning utan på en exceptionell minskning i den privata konsumtionen och en kraftig lageravveckling. 1972 förbättrades bytesbalansen åter något, men även nu som en följd av avsaktning i importen. Då vi för framtiden måste räkna med ökande underskott i tjänstebalansen, måste bytesbalansen med överskott i handelsbalansen. räknar man med turistnettot som en minuspost på nära . Enligt långtidsutredning bör handelsbalansen ha ett överskott på 2 å för genomsnittsår för att bytesbalansen, dvs. konkurrensen med utlandet, skall . Ett sådant överskott beräknas just nu kunna uppnås. Men det är borta, när importen såsom måste förutses går upp väsentligt års låga nivåer. Vi måste alltså öka exporten avsevärt. Detta kan endast genom en effektivare varuproduktion. Det är sålunda nödvändigt att väsentligt stärka vår internationella konkurrenskraft att skapa kapacitet för en nödvändig exportproduktion och för en hemmamarknadsproduktion som effektivt kan konkurrera med importen. För detta krävs såväl nya och utvidgade företag som nya produkter. I jämförelse med den temporärt avsaktade importen kan exportökningarna 1971 och 1972 med vardera framstå som betydande. Men den 5-procentiga exportökningen 1972 kan knappast betecknas som tillfredsställande mot bakgrunden av att världshandeln då expanderade . I realiteten förlorade vi då marknadsandelar hos viktiga avnämarländer. Finansministern har i årets finansplan medgivit, att det utrymme som funnits för en ökad investeringsverksamhet och exportexpansion i näringslivet kunnat tillvaratas endast i begränsad omfattning. och under en följd av år omnämndes industriinvesteringarna i finansplanerna i prioriterande ordalag. Det underströks att exportindustrin och den importkonkurrerande hemmamark nadsindustrin snabbt måste förstärkas. 1 finansplan t. ex. framhöll finansministern, att den nödvändiga utbyggnaden av produktionsapparaten måste komma till stånd utan dröjsmål. Men inte har industriinvesteringarna gått upp i beräknad takt. I årets finansplan räknas med en uppgång på men för byggnadsinvesteringarna . 1 finansplanen nu konstaterar finansministern i avmattade ordalag att industriinvesteringarna stegrats . Till bilden hör att de investeringsökningar som skett främst ersatt mänsklig arbetskraft med maskiner och sålunda ökat arbetslösheten. Den expansion i kapacitet och nya produkter, som bedömts nödvändig i långtidsutredningen och tidigare finansplaner, har försummats. Det är en ofrånkomlig slutsats att misslyckandena med att på erforderligt sätt stimulera fram kapacitetsutbyggnad och nya produkter och därmed också med att stärka vårt näringslivs konkurrenskraft måste bero på fel i den ekonomiska politiken och näringspolitiken. När flera arbetstillfällen slås ut än nya etableras är förklaringen självklart den att det brustit i produktionsförutsättningar. Det är en politisk orsak. De nödvändiga näringspolitiska förutsättningarna har inte givits. senast års sysselsättningssvårigheter har regeringen satsat ensidigt på s. k. selektiva åtgärder och alltför litet på generella. Det torde nu inte kunna bestridas, att denna avvägning förlängt och fördjupat sysselsättningskrisen. Den ökning av de generella åtgärderna, som alltför sent vidtogs främst genom investeringsavdragen och viss räntelättnad och enligt årets statsverksproposition skall ökas genom ett extra skatteavdrag för forsknings- och utvecklingsarbete, kan härvidlag tolkas som ett outtalat medgivande från regeringen. Men har regeringen i en finanspolitiskt brydsam situation inkonsekvent och omotiverat genomdrivit den negativa generella åtgärden av en fördubblad löneskatt, som måste försämra produktionsförutsättningarna och öka arbetslösheten. Utvecklingen i näringslivet och än mer problemen riktar uppmärksamheten på angelägenheten av en aktiv näringspolitik, som kan skapa erforderliga produktionsförutsättningar. En ökad varuproduktion är nödvändig för att vi skall kunna klara utbytet med andra länder. Den är en förutsättning också för att vi skall kunna klara sysselsättningen och förverkliga en rättvisande inkomstfördelning. Fortsatt tillväxt i näringslivet är dessutom en avgörande förutsättning för utbyggnad av reformarbetet och den verksamhet, som drivs genom den offentliga sektorn. Statens och särskilt kommunernas bekymmersamma ekonomiska situation är till mycket stor del en följd av att näringslivets tillväxt inte klarats på tillfredsställande sätt. EEC-marknadens utvidgning och vårt lands anslutning till denna genom frihandelsavtal ställer det svenska näringslivet inför ytterligare ökad konkurrens. Detta understryker än mer nödvändigheten av en aktiv näringspolitik. Utgångspunkten för näringspolitiken måste vara, att näringslivet skall vara underordnat samhällets välfärds- och jämlikhetspolitiska mål. En ökad ekonomisk tillväxt måste ha syftet att den kommer alla till del. Ett företags verksamhet kan aldrig vara den enskilde företagarens ensak. Näringslivet har ett samhällsansvar, som måste formulera en övergripande målsättning för näringspolitiken. Denna målsättnings konkreta utformning måste alltså vara en strävan till trygghet och jämlikhet. Den innefattar sålunda full sysselsättning och rättvis inkomstfördelning. Detta måste gälla alla delar av landet. Från denna utgångspunkt blir en aktiv regionalpolitik en del av näringspolitiken. Företagens samhällsansvar gäller också i hög grad miljöerna arbetsmiljön och omgivningsmiljön. Det är näringslivets uppgift att klara tillfredsställande miljöer på och kring arbetsplatsen. I detta avseende har stora försummelser skett under gångna årtionden. Skulden härför faller till stor del på näringspolitiken. Uppgiften nu är att reparera skadorna och genom en aktiv miljöpolitik garantera tillfredsställande miljöer för framtiden. Särskild betydelse har arbetsmiljöerna. Det måste vara en primär välfärdsmålsättning att individen skall kunna finna arbetet stimulerande och meningsfullt. Denna målsättning kräver också en utvecklad företagseller arbetsdemokrati. Biandekonomin i sig själv måste sägas innefatta som något självklart, att samhälle och näringsliv skall samarbeta för en gemensam uppgift. Det är ett av de stora felen i regeringens näringspolitik att samarbetstanken fått en helt underordnad roll i förhållande till vad som närmast måste betraktas som motsatsen - motviktsidén. Naturligtvis har det i olika omgångar och med varierande styrka förekommit diskussioner om samarbete. Regeringen har hållit Harpsundskonferenser med företrädare för storföretagen eller haft andra kontakter med dem, t. ex. i . Beslutet vid fjolårets riksdag om försök med ett nytt system för utbyte av information mellan företagen och samhällets organ betraktar vi som ett framsteg. Näringslivet är beroende av samhällsplaneringen i olika 1 * 1973. avseenden, och samhällets åtgärder inom t. ex. arbetsmarknadspolitik, bostadsbyggande och servicepolitik måste ha anknytning till näringslivets planering. Ett förbättrat informationssystem kring planeringarna är i hög grad angeläget. Men otvivelaktigt har regionalpolitiken i stort sett varit väsentligt mer inriktad på ett motviktsförhållande. Man utgår från att samhället och näringslivet skulle vara motvikter eller motståndare till varandra två krafter som står emot varandra och misstänker varandra. Man talar från dessa utgångspunkter helt naturligt om ett direkt motsatsförhållande mellan regeringspolitiken och näringslivet. Ett annat uttryck för samma inställning är att löntagare och företagare skulle stå som politiska motståndare till varandra. Man kan förklara denna motviktsinställning, som inte står i god överensstämmelse med en på samarbete baserad blandekonomi, med ideologiska eftersläpningar. För regeringen och regeringspartiet är det då närmast frågan om en marxistiskt-ideologisk kvarleva. Vissa näringslivsrepresentanter har från sin sida gjort sig till tolk för en motsvarande antiinställning. Det torde inte kunna förebringas någon som helst logisk motivering för ett motsatsförhållande mellan samhället och näringslivet. Däremot står naturligtvis företagare och anställda som motparter till varandra vid fördelningen av produktionsresultatet. Där har parterna att från var sin sida bevaka sina intressen. Det kan också gälla övriga villkor på arbetsplatsen. Men företagare och anställda har ett gemensamt intresse av att produktionsresultatet blir så bra som möjligt. Det är en gemensam uppgift. Det bör höra till självklarheterna, att en gemensam arbetsuppgift löses effektivast genom bästa möjliga utveckling av samarbetet och inte om samarbetsparterna skall stå som politiska eller näringspolitiska motståndare till varandra. Detta gäller naturligtvis i fråga om såväl samhälle och näringsliv som företagare och anställda. Den motviktsinställning som präglat regeringens näringspolitik betraktar vi som ett hinder för strävandena att genom näringslivet uppnå bästa möjliga produktionsresultat. En aktiv näringspolitik måste som en grundlinje ha en klart uttalad samarbetsinställning. Detta gäller såväl samarbetet mellan samhället och näringslivet som samarbetet inom näringslivet. Med det sistnämnda avser vi dels ett organiserat samarbete mellan företag, dels en utvecklad demokrati på arbetsplatsen. Stora och små företag Från de principiella utgångspunkter vi inledningsvis angivit är det näringspolitikens uppgift att främja utveckling och tillväxt i olika storleksgrupper av företag. Den stora huvudparten av företagen är mindre och medelstora. De svarar för drygt industrisysselsatta. De mindre företagens tillväxtmöjligheter är obestridligen av stor betydelse för produktionen och den ekonomiska utvecklingen. Regeringens näringspolitik och ekonomiska politik har otvivelaktigt varit väsentligt gynnsammare för storföretagen än för de mindre företagen och familjeföretagen. Det gäller särskilt skattepolitiken och penningpolitiken. De förmåner i skattelättnader, som investeringsfonderna avser, kan i stort sett utnyttjas endast av stora företag. Med den selektiva användning som regeringen oftast tillämpat i fråga om investeringsfonderna har ett utvalt antal storföretag fått betydande fördelar. Arbetsgivaravgiften eller löneskatten har också en utformning, som drabbar de mindre företagen särskilt hårt. har de mindre företagen fått det väsentligt svårare att låna upp erforderligt kapital. De kreditkällor som stått till buds för de mindre företagen, främst affärsbanker och sparbanker, har fått minskade finansieringsmöjligheter genom att sparandet i allt större utsträckning förts andra vägar, främst till AP-fonderna. AP-sparandet har i ytterst obetydlig utsträckning kunnat utnyttjas av mindre företag. Det gäller även i fråga om återlånesystemet. Därtill kommer att regeringen riktat en stram ekonomisk politik främst mot de kreditkällor som är av betydelse för de mindre och medelstora företagen. Det betydde nu senast vid högkonjunkturen 19691970, att dessa företag måste minska sina investeringar kraftigt, medan storföretagen knappast drabbades. Samma situation kan befaras vid en kommande högkonjunktur. De särskilda låneformer och finansieringsinstitut som skapats för de mindre företagen, är obetydliga i jämförelse med de negativa konsekvenserna av regeringens allmänna politik. Man får anta att bakom regeringspolitiken ligger en föreställning, att det är till fördel att satsa i huvudsak på de stora företagen. Naturligtvis är det angeläget att ta till vara stordriftsfördelar, främst i en specialiserad och standardiserad tillverkning i långa serier. Men det finns storleksgränser för ett arbetsställe, där ytterligare stordriftsfördelar inte kan vinnas. Därefter ökar endast det som är negativt i stordriften, t. ex. byråkratin och trögrörligheten. Näringspolitiskt måste det vara lika angeläget att ta till vara de fördelar smådriften har. De mindre företagen har oftast större förmåga att anpassa sig till efterfrågeförändringar på marknaden, större möjligheter att ställa om till nya produkter och att tillgodose en lokal marknad. Till stordriftsfördelarna kan också räknas gynnsammare möjligheter att föra fram nya tekniska idéer. Därtill kommer att de mindre företagen som underleverantörer är en nödvändig komplettering till storföretagen. Man torde närmast böra räkna med att de mindre företagen från här nämnda synpunkter kommer att få ökad betydelse . Det kan generellt inte sägas, att mindre företag hävdat sig lönsamhetsmässigt sämre än större företag. I verkligheten förhåller det sig tvärtom enligt gjorda undersökningar. Därtill kommer andra väsentliga värden i småföretagandet. Det är angeläget att upprätthålla de mindre företagens position, om man vill motverka maktkoncentration i näringslivet. De mindre företagen erbjuder större möjligheter till förverkligande av företagsdemokrati och till tillfredsställelse med arbetet. Dessutom är de mindre företagens fortsatta existens och tillväxt en förutsättning för en regionalpolitisk målsättning att det skall vara en någorlunda jämn spridning av näringslivet. På grund av sin flexibilitet och seghet utgör de mindre företagen slutligen en sysselsättningsbuffert av pressande konjunkturer. Regeringspolitiken har otvivelaktigt kännetecknats av ett långtgående storföretagstänkande och en motsvarande underskattning av de mindre företagens betydelse. De utvecklingsmöjligheter som finns i småföretagandet har därmed inte kunnat tillvaratas på önskvärt och annars möjligt sätt. Det betyder ett försämrat resursutnyttjande. Följden har också blivit en mycket hög koncentrationsgrad i företags- och ägandestruktur, dvs. ett starkt centraliserat näringsliv. Vårt näringsliv måste bygga på en arbetsfördelning mellan företag av olika storlek, dvs. tillvaratagande av såväl stordrifts- som smådriftsfördelar. En grundlinje i en aktiv näringspolitik måste då vara en strävan att ta till vara utvecklingsmöjligheterna i de mindre företagen i samma utsträckning som i de större. Det är en viktig näringspolitisk uppgift att via kredit- och skattepolitiken tillse att de mindre företagen inte får sämre möjligheter till angelägna investeringar än de större företagen. Just nu är det särskilt viktigt att framhålla detta. Det produktionsuppsving som eftersträvas för en ökad export och en framgångsrikare hemmamarknadskonkurrens med importen kan knappast genomföras utan ökad medverkan från mindre och medelstora företag. Det skall tilläggas, att en aktiv näringspolitik dessutom bör vara inriktad på att genom väsentligt kraftfullare insatser än bemästra de speciella svårigheter som småföretagandet har i fråga om t. ex. företagarutbildning, utvecklingsarbete och marknadsföring. Strukturförändringar i näringslivet är en förutsättning för att teknikens nyvinningar skall kunna tillvaratas. En ökad internationell specialisering påskyndar strukturomvandlingen. Men därutöver har regeringens politik, särskilt som den förts mot de mindre företagen, forcerat nedläggningstakten. Det är i mycket stor utsträckning mindre och medelstora företag som genom en felaktig ekonomisk politik tvingats till nedläggning. Den forcerade strukturpolitiken har obestridligen haft vissa negativa konsekvenser och den innebär risker. har antalet företagsnedläggelser ökat kraftigt - även under högkonjunkturåren. Finansministern räknar i årets finansplan med att strukturomvandlingen av näringslivet skall fortsätta i hög takt. Att det kan vara fråga om en ytterligare ökad takt kan man utläsa ur beräkningar i statsverkspropositionen, att arbetsmarknadsutbildningen nästkommande budgetår med väntad konjunkturuppgång skulle omfatta 130 000 personer, dvs. mer än under lågkonjunkturen. Även under högkonjunkturåren har arbetslösheten varit förhållandevis stor. Man har sålunda anledning att tala om en strukturarbetslöshet. Man måste räkna med en betydande strukturarbetslöshet vid kommande Undersökningar har visat, att en väsentlig del av dem som blivit arbetslösa vid företagsnedläggningar över huvud taget inte kunnat få något nytt arbete och att många fått acceptera arbete med lägre löner . Främst drabbar det de äldre och de sämst utbildade. De blir svårplacerad arbetskraft. Man har börjat tala om ett A-lag och ett B-lag på arbetsmarknaden, dvs. Till B-laget räknar man , cirka 400 000 människor. De kan i stort sett inte placeras på den öppna marknaden utan blir hänvisade till s. k. skyddad verksamhet. Många slås ut helt och måste förtidspensioneras. Strukturomvandlingen och den arbetslöshet den medför skapar svåra personliga problem för allt fler människor. Förhållandet att företag tvingats till nedläggning utan att nya arbetstillfällen kunnat skapas i erforderlig utsträckning innebär förlust av produktionsmöjligheter. Även rationella och väl utvecklingsbara företag har tvingats till nedläggning, vilket betyder förlust i produktionskapital. Denna strukturpolitiska forcering, som särskilt drabbat mindre och medelstora företag, har inte varit i god samklang med välfärdsmålsättningen och inte heller med näringspolitikens eget syfte. Vissa näringsgrenar håller på att stagnera eller t. o. m. slås ut. har ett särskilt utvecklings- och omställningsstöd lämnats till bl. a. TEKO-industrin och skoindustrin. Ett system med strukturgarantilån har införts för att underlätta strukturomvandling i vissa utsatta branscher.