mot · FW02241 · 1973-01-23 00:00:00 — Dagens situation, såsom den präglats av den socialdemokratiska politiken, är sådan att det krävs genomgripande åtgärder för att bryta den olyckliga utvecklingen mot koncentration och centralisering och åstad komma ett ökat och jämnare fördelat personligt ägande. I det följande presenterar moderata samlingspartiet sina huvudförslag för en sådan reformpolitik. En betydligt större del av sparandet bör ske i sådana former som hushållen kan förfoga över som personlig egendom. Det enskilda ägandet skall vara ett stöd åt den individuella valfriheten och ingen skall därför tvingas att spara och inte heller att spara i någon särskild placeringsform. Särskild uppmärksamhet måste ägnas dem som har obetydligt utrymme för sparande. Det rena trygghetssparandet har förlorat sin betydelse med de allmänna socialförsäkringarna. I dess ställe har emellertid nya sparmotiv dykt upp. Målsparandet får ökad betydelse med stigande ekonomisk standard. Ett trygghetssparande på högre nivå liksom ett sparande för större oberoende borde ha goda möjligheter att hävda sig inom ramen för en ökande realinkomst. Den nedgång i hushållens andel i sparandet, som vi kunnat konstatera, förklaras främst av det stagnerande inkomstutrymmet efter skatt liksom av bristen på värdesäkra placeringsformer. Allmänt sparstöd genom premie Moderata samlingspartiet föreslår ett system med direkta för en viss del av hushållens årliga sparande. För varje hushåll skall kunna beräknas en så kallad kvalificeringsgräns för sparandet. Denna skall på ett enkelt sätt vara bunden till inkomst och barnantal. Det styrkta sparandet ovanför denna gräns det kvalificerade sparandet skall berättiga till premie. Kvalificeringsgränsen fyller ett dubbelt syfte. Genom att vara ett ungefärligt mått på sparförmågan möjliggör den en särskilt gynnsam behandling av hushåll med lägre inkomster och stor försörjningsbörda. Redan vid ett ringa sparande får dessa grupper stöd till egendomsbildning, medan t. ex. ett barnlöst hushåll med högre inkomst endast får premie för en mindre del av sitt samlade sparande. Upprättandet av en kvalificeringsgräns fyller även ett samhällsekonomiskt behov. Gränsen bör utesluta huvuddelen av det ordinarie sparandet från stöd, och det blir hushållets extra sparansträngning som premieras. Den stimulerande effekten blir därigenom maximal, och det är möjligt att låta premien vara generöst tilltagen utan att det blir alltför betungande för statsfinanserna. Detaljerad statistik över hushållens sparvanor saknas . Det hindrar dock inte att man tills vidare kan arbeta med kvalificeringsgränser som är rimliga och hanterliga. För hushåll utan barn föreslår vi att gränsen sätts vid av den taxerade inkomsten. Den reduceras med en procentenhet för varje barn. Fyrabarnsfamiljen har således kvalificeringsgränsen noll och får stöd för hela sitt sparande. Även om det vore mer rättvisande att relatera sparandet till den disponibla inkomsten är det av praktiska skäl nödvändigt med ett inkomstbegrepp som enkelt kan tas fram ur taxeringsuppgifterna. Liknande hänsyn motiverar att procentsatsen är i olika inkomstskikt, eftersom det då är likgiltigt hur inkomsterna fördelar sig mellan hushållets medlemmar. Vissa begränsningar i stödets tillämpning måste gälla. Premie bör ej utgå om förmögenheten överstiger ett visst belopp, t. ex. där skatteplikt inträder. Det stödberättigade sparandet bör ha en övre gräns. Mer än förslagsvis för ensamstående och för äkta makar bör ej ligga till grund för premie. Följande exempel klargör närmare hur det allmänna sparstödet verkar. I detta utgår vi från en enbarns- respektive en trebarnsfamilj med en årsinkomst av . Sparandet (inkl. premien) antas i båda fallen vara . Premien är här preciserad till , men vi vill understryka att vi inte därigenom bundit oss för just denna nivå. Följande tabell visar stegen i beräkningen. a. Taxerad årsinkomst, kr. b. Kvalificeringsgräns, % c. Kvalificeringsgräns, kr. Kvalificerat sparande, kr. (= 1 500 - c) Premie, kr. Det ackumulerade sparandet är räknat i fast penningvärde och med en realränta av . I många länder, där man arbetat med stöd åt det enskilda sparandet, har man valt att föreskriva insättning på ett särskilt konto som villkor för premie. Så fungerade också det s. k. Strängaspelet 1970. Enligt vår mening är denna redovisningsmetod otillräcklig. I praktiken gynnar man endast en särskild placeringsform utan att med säkerhet stimulera något nysparande. Vi vill i stället föreslå att ett sparande i vidare mening skall vara stödberättigat, omfattande ökning av banktillgodohavanden, köp av obligationer och liknande lånebevis, avgifter till kapitalförsäkring, köp av aktier och andelar, köp av bostadsrätter och fast egendom samt amortering av skulder, allt givetvis räknat netto. Detta sparande skall redovisas i inkomstdeklarationen. Det allmänna sparstödet bör för äkta makar utgå för det gemensamt redovisade sparandet. En utjämning av sparandet bör övervägas. Kortsiktiga fluktuationer i sparandet kunde i annat fall systematiskt utnyttjas, så att vederbörande hushåll erhåller sparpremie, fastän dess långsiktiga sparande inte överstiger kvalificeringsgränsen. Ä, Särskilt spärs töd ( ägarkonton ) Det allmänna sparstödet vidgar generellt utrymmet för det enskilda sparandet och gör det mer attraktivt. Särskilda stimulansåtgärder bör därtill inriktas mot sparsvaga grupper. Det är enligt moderata samlings partiets mening utomordentligt angeläget att dessa blir delaktiga i ägandespridningen. Det allmänna sparstödet skall därför kompletteras med ett särskilt sparstöd. Detta kan betraktas som en modifiering av det allmänna sparstödet vid behandlingen av lägre inkomsttagare. Det innebär att stöd utgår även till grundsparande, att premien blir högre och att mindre omfattande krav ställs på redovisningen. Detta är nödvändigt, om man verkligen vill nå de grupper som det särskilda stödet vänder sig till. Snäva inkomst- och förmögenhetsgränser bör omgärda det särskilda sparstödet. Varje inkomsttagare skall få rätt att öppna ett speciellt konto ett ägarkonto där han kan sätta in mellan trehundra och femhundra kronor . Hushåll med äkta makar bör kunna avsätta . Till detta ägarkonto bidrar staten med ett belopp som bör överstiga premien i det allmänna stödet. Ägarkonto bör kunna öppnas endast av hushåll, vilkas inkomst och förmögenhet understiger måttliga belopp. För att garantera att sparandet leder till förmögenhetsuppbyggnad måste kontoinsättningarna vara bundna, förslagsvis . Vid fall av invaliditet, långvarig sjukdom eller arbetslöshet bör emellertid ägarkontot kunna frisläppas. Samma frihet att välja placeringsform som gäller för det allmänna sparstödet bör kunna tillämpas vid det särskilda stödet. Bundenheten i tiden skall inte utesluta möjligheten att göra omplaceringar . Premie skall inte kunna utgå för samma sparande enligt både allmänt och särskilt sparstöd. Däremot kan sparande på ägarkonto läggas i botten vid redovisningen för det allmänna stödet. Det vore en fördel om de sparstimulerande åtgärderna som riktar sig till löntagare framför allt ägarkontot kunde kopplas samman med avtalsuppgörelserna. I samband med löneökningar borde det finnas ett särskilt utrymme för den enskilde att öka sitt sparande. Moderata samlingspartiet föreslår att statsmakterna i detta syfte stimulerar de avtalsslutande parterna på arbetsmarknaden att låta en del av löneökningen utgå som sparlön. Stimulansen kan ta formen av ett extra avdrag vid arbetsgivarens beskattning för den del av den anställdes lön som utgöres av sparlön. Därigenom kan arbetsgivaren erbjuda större löneökning, och sparlönen framstår som ett för båda parter attraktivt alternativ. Sparlönen sätts in på ett konto i arbetstagarens namn sedan källskatt dragits i vanlig ordning. Sparlönekontot skall vara bundet och förvandlas automatiskt till ett ägarkonto, om innehavaren är berättigad till ett sådant. I annat fall utgår premie för sparlönen enligt det allmänna sparstödets bestämmelser. Den avdragsgilla sparlönen för varje anställd skall vara begränsad till ett belopp som med hänsyn tagen till inkomstskatten - ungefär motsvarar vad som får sättas in på ägarkonto. En anställd, som inte vill ingå i sparlönesystemet, skall kunna få ut sin löneökning på vanligt sätt. De avtalsslutande parterna bestämmer i sådana fall hur stor kontantlön sparlönen skall anses motsvara. D. Meddelägarskap för de anställda Att söka kanalisera löntagarnas sparande till det företag i vilket de är anställda är enligt moderata samlingspartiets uppfattning inte något primärt mål för ägandespridningspolitiken. Ägardemokrati och företagsdemokrati är inte samma sak. Arbetsplatsens demokrati utgör ett problemkomplex som måste lösas efter delvis helt andra linjer, och den anställdes rätt till inflytande måste grundas på arbetsinsatsen som sådan, inte på delägarskap. Moderata samlingspartiets syn på dessa frågor presenteras närmare i avsnittet Människan i arbetslivet i denna motion. Ändå borde ett decentraliserat ägande väsentligt kunna främja utvecklingen av en väl fungerande företagsdemokrati. Moderata samlingspartiet föreslår därför att statsmakterna skall stimulera företagen att emittera ägarbevis till sina anställda på gynnsamma villkor. En lämplig form utgör den konvertibla obligationen, men även andra former av ägarandelar är tänkbara. Den konvertibla obligationen skall kunna utbytas mot ett fastställt antal aktieandelar. Fördelen med en konvertibel obligation är från den anställdes synpunkt uppenbar. Den säkerhet som kännetecknar obligationsinnehavet kombineras med möjligheten att på gynnsamma villkor skaffa sig andel i det expansiva företagskapitalet. Möjligheten att behålla den tryggare och ibland kanske även lönsammare obligationen kvarstår alltid för den anställde. I de fall företaget använder den konvertibla obligationen som instrument för att sprida delägandet till sina anställda, kan statsmakternas stimulans ta formen av en extra avdragsrätt för räntekostnaderna för obligationslånet vid företagets vinstbeskattning. Ett motsvarande stöd bör kunna utgå, när ägarandelarna har en annan konstruktion. Det extra avdraget skulle möjliggöra gynnsammare villkor för de obligationer som de anställda tecknar, varigenom denna sparform kan bli särskilt attraktiv. Som ett alternativ till att den anställde personligen tecknar ägarandelar kan dessa emitteras till en för de anställda gemensam fond. Denna bör emellertid huvudsakligen fungera som kreditförmedlare, och efter en övergånstid skall ägarbevisen övergå i de anställdas personliga ägo. Den enskildes anslutning till en sådan fond skall likaledes vara frivillig. Det ligger i sakens natur att löntagaraktien som ett instrument för arbetstagarnas meddelägarskap i det egna företaget inte kan utnyttjas inom hela näringslivet. Det är huvudsakligen expansiva större företag, vilkas ägarbevis omsätts på aktiemarknaden, som kan komma i fråga. Inom den ramen har emellertid ett sparande i löntagaraktiens form stora förtjänster. Den enskilde anställde erbjuds en placeringsform som förenar trygghet med utsikter till god framtida avkastning. Företaget får tillgång till en ny finansieringskälla, som ägs av individer med ett personligt intresse i företagets utveckling. Som ägare får de anställda även en kompletterande möjlighet att påverka sina arbetsförhållanden. Bristen på sparformer som ger ett tillräckligt skydd mot penningvärdeförsämring utgör ett allvarligt problem, då det gäller att öka de enskildas intresse av att spara. Det främsta botemedlet mot urholkandet av sparandets värde är en stabiliseringspolitik som ger högre prioritet åt penningvärdet. De senaste årens inflationstakt är enligt moderata samlingspartiet helt oacceptabel. Eftersom en fullkomligt stabil prisnivå knappast är möjlig att uppnå, kan det emellertid vara motiverat att söka efter ytterligare vägar att göra sparandet mindre sårbart för penningvärdeförsämringen. Ett sätt att slå vakt om realvärdet hos finansiellt sparande är att söka styra över det till aktieplaceringar eller motsvarande. Även om aktiesparandet aldrig kan vara garderat mot kortsiktiga kursfluktuationer, kan man räkna med att aktieplaceringar på ger ett gott skydd mot inflation. Den sparare, som inte vågar bedöma ett enskilt företags utsikter, kan i stället välja att placera sina medel i aktiefonder av typ Koncentra och Sparinvest. Förutsättningen för att aktieägandet skall spridas bl. a. inom ramen för förslaget till meddelägarskap är att den ekonomiska politiken ger näringslivet möjlighet till lönsam expansion. I så fall fyller det enskilda aktiesparandet en synnerligen viktig samhällsekonomisk funktion genom att ställa riskvilligt kapital till förfogande för denna expansion. Mot bakgrund av att aktiesparandet arbetat under ogynnsamma förutsättningar förefaller det ovanligt välmotiverat att nu förbättra dess villkor genom att, t. ex. såsom Anell-lagen möjliggör, mildra dubbelbeskattningen på aktieutdelningar. Denna fråga är f. n. föremål för företagsskatteberedningens uppmärksamhet. Ur ägardemokratisk synpunkt är en spridning av aktieägandet särskilt angelägen, eftersom detta skulle leda till att ägarinflytandet i näringslivet blir mer jämnt fördelat. För flertalet medborgare utgör den egna bostaden det mest eftertraktade sparmålet. Ägandespridningen skulle säkert få bästa möjliga start, om stat och kommun målmedvetet ville satsa på bostadsägande i småhus och lägenheter. Vi har i särskilda avsnitt om mark- och bostadspolitik behandlat dessa frågor. Den mindre och medelstora företagsamheten representerar en betydande andel av våra kapitaltillgångar och utgör ett i verklig mening decentraliserat ägande. Goda möjligheter för medborgarna att grunda och driva ett eget företag är ett väsentligt bidrag till en jämnare fördelning av inflytandet. De mindre och medelstora företagen är dessutom av fundamental betydelse för vår välståndsutveckling. I avsnittet om näringspolitiken redovisas våra förslag till förbättrade villkor för dessa företag. F. Avdraget för kapitalavkastning En enkel metod att förbättra de generella villkoren för sparandet är att höja det extra avdraget för kapitalavkastning. Avkastningen på små förmögenheter borde vara helt skattefri. En ökning av avdraget, som varit oförändrat , är för övrigt befogad enbart på grund av penningvärdeförsämringen. Moderata samlingspartiet föreslår därför att det extra avdraget för kapitalavkastning höjs till för ensamstående och till för äkta makar. att ett system för generös premiering av det frivilliga hushållssparande! införes, som tar särskild hänsyn till de lägre inkomsttagarnas och barnfamiljernas situation, att skattereglerna så utformas att arbetsmarknadens parter finner det förmånligt att sluta avtal, som innebär att en del av löneökningen för dem som så önskar kan utgå i form av sparande, s. k. sparlön, att statsmakterna genom särskilda beskattningsregler skall möjliggöra för företag att utge ägarandelar till sina anställda på gynnsamma villkor, att kretsen av aktieägare betydligt vidgas och aktiesparande görs mer attraktivt, bl. a. genom ändrade skatteregler, att bostads- och fritidshusägandet uppmuntras, att villkoren för att starta och driva egna företag väsentligt förbättras, att den allmänna skattepolitiken och avgiftspolitiken avpassas så att utrymmet för personligt sparande ökas, att det extra avdraget för kapitalavkastning höjs, att spararna skyddas från realvärdeförluster genom en politik inriktad på att bevara penningvärdet, att en utredning tillsätts med uppgift att föreslå åtgärder för att stimulera det enskilda ägandet. I VÄRLDEN Säkerhets- och neutralitetspolitik Utvecklingen har, internationellt sett, i några avseenden varit löftesrik. Spänningen mellan de två supermakterna har minskat och uppenbarligen har överläggningarna mellan dessa makters ledare syftat till att nå konkreta resultat t. ex. i fråga om Vietnamkrisen och i varje fall en partiell lösning av Mellersta östern-krisen. Mellan den tredje stormakten kanske redan en supermakt och råder samma motsättning som förut. Men och har båda eftersträvat nya och bättre förhållanden sig emellan. Ett exempel på att ett mera avspänt läge synes råda mellan supermakterna inbördes utgör det förhållandet att varken blockad våras av nordvietnamesiska hamnar eller bombningar av storstäder i föranlett reaktioner av allvarlig art från eller sida. I fråga om har i 34 stater, däribland och , samlats för preliminära överläggningar om anordnandet av en europeisk säkerhetskonferens i . Av dessa stater tillhör 15 Nato-blocket och 7 , 19 stater är obundna. Av de europeiska staterna har endast ställt sig utanför. Observeras bör härvid att tanken på en säkerhetskonferens hårt kritiserats av , som har nära förbindelser med . Vad som öppnade vägen för det pågående förberedelsearbetet i var fördragen mellan och samt det tysk-polska fördraget. I själva det faktum att fördragen kommit till stånd har omvärlden sett en vändpunkt i fråga om utjämningssträvandena efter det . Detta avslutades som bekant icke genom en allmän, garanterad fred men genom ett vapenstillestånd. För har det varit ett angeläget önskemål att trygga gränserna i öster, bakom vilka enligt Bresjnev-doktrinen den sovjetiska tolkningen av socialismen oinskränkt skall gälla och vid behov som 1968 i tryggas genom sovjetiska trupper. Emellertid har dessa avspänningstendenser hitintills icke tagit sig uttryck i någon reduktion av de militära maktmedlen på kontinent, konventionella eller andra. Även vid det senaste årsskiftet gäller konstaterandet att aldrig tillförne torde där så starka trupper ha i fredstid stått emot varandra. Överläggningar mellan de båda blocken om ömsesidiga balanserade nedrustningsåtgärder i fråga om konventionella styrkor kommer dock att påbörjas och de båda supermakterna har därvid på visst sätt gemensamma intressen. De allmänna nedrustningsförhandlingarna i har dock knappast gjort några framsteg. Kärnvapenproven fortsätter trots allt på ömse sidor, och överenskommelsen om kvantitetsbegränsningar i fråga om vissa vapen synes ha åstadkommit en skärpt tävlan om skapandet av nya andra. Uppbyggnaden av den sovjetiska flottan pågår i delvis nya farvatten, varvid för oss uppladdningen i och , bl. a. genom satsning på landstigningstonnage, är av särskilt intresse. Det militära spioneriet, ibland av supermakt utfört genom ombud, fortsätter enligt färska bevis med inriktning icke minst på flankområdena. Minst lika viktigt vid bedömandet av det världspolitiska läget är att den ideologiska spänningen är oförminskad mellan öst och väst. Den sovjetiska partiledningen har vid olika tillfällen uttalat att den motsätter sig fredlig samexistens inom ideologiernas område. Detta är en elementär sanning, understrykes det, och var och en som bekänner sig till den marxistiska-leninistiska ideologin måste vara medveten härom. uttalade den östtyske ledaren, , att de två systemen i är baserade på totalt olika fundamentala principer och att han icke såg någon möjlighet till ideologisk sammanjämkning. Det förefaller föga realistiskt att tro att dessa ostridiga ideologiska motsättningar och olikheter icke skulle innebära stora risker för framtiden. Detta särskilt som det ena blockets politik enligt auktoritativa uppgifter icke endast avser att bygga ett nytt samhälle i de socialistiska länderna utan också att sprida den revolutionära framtidsrörelsen. Om kurs råder inga motsättningar mellan de demokratiska partierna. Regeringens deklarationer om alliansfrihet i fred i syfte att bevara neutraliteten i krig har ett kompakt stöd i svensk opinion, och har vid olika tillfällen givit sin anslutning. Senast skedde detta på initiativ från moderata samlingspartiet, då ett enhälligt utrikesutskott konstaterade att de demokratiska partierna sluter upp bakom denna politik. Uttalandet upprepades på nytt efter moderat initiativ . Ny bekräftelse härpå har vunnits i samband med EEC-debatterna, då samtliga demokratiska partier även om de förordat andra och olika anslutningsformer gjorde förbehåll för neutralitetspolitiken. måste emellertid betonas hur beroende vi är av att de båda blocken balanserar varandra, globalt såväl som i vår närhet. Ensidiga styrkereduktioner i skulle kraftigt försämra vårt läge. Om den ena parten skulle klart gå om den andra i fråga om militärtekniska resurser uppstår samma effekt. Politiska genomgripande förändringar i väst och öst kan på samma sätt äventyra balansen. Än allvarligare skulle det vara för oss om supermakterna, i tyst eller öppet samförstånd, sökte stärka sina positioner i områden som icke ingår i den andra partens maktsfär. har ställts inför sådana situationer förut i historien. Riskerna för att detta skall inträffa på nytt ökar om någon part eller omvärlden tror sig finna att den eller dess medlemmar utformar politiska ställningstaganden så onyanserat och ensidigt att oberoende och neutrala inställning till motsättningarna i vår omvärld kan dragas i tvivelsmål. I en partimotion från moderata samlingspartiet hette det följande: Den aktivitet utåt som såsom alliansfri stat kan utöva inom den ram statsmakterna uppdragit har understundom ansetts innebära, att samma statsmakter i sin officiella utrikespolitik skall kunna obehindrat ge uttryck för känslor och åsikter, som återspeglas inom den svenska opinionen. Så kan det inte förhålla sig. Visserligen har vi ansett oss oförhindrade att inom och på annat sätt ge utrryck för den svenska demokratins värderingar vid vårt ställningstagande i internationella frågor. Vår neutralitetspolitik har aldrig uppfattats som någon åsiktsneutralitet, eller som ett hinder i sig att fatta ståndpunkt i kontroversiella angelägenheter. Vi har inte ansett oss av opportunistiska eller kortsiktiga kommersiella skäl böra undvika att uttala vår mening om vissa staters politik i frågor, där grundläggande mänskliga och demokratiska intressen trätts förnär. Detta måste ske på ett sätt som tillgodoser den svenska utrikespolitikens primära syften. En långtgående följsamhet till tid efter annan varierande opinioner försvårar våra möjligheter att driva den fasta och konsekventa utrikespolitik som utgör en nödvändig förutsättning för omvärldens förtroende och för att vår neutralitet vid konflikter skall kunna bli respekterad. Det finns tyvärr anledning att i dagens situation upprepa dessa ord. En vakthållning kring neutraliteten kräver icke att man avstår från åsikter och meningsyttringar tvärtom men att man avstår från ensidiga kränkande-uttalanden. Eljest kan vår neutralitetspolitik och de intressen i övrigt skadas, som det är den svenska utrikespolitikens uppgift att tillvarata. Svensk utrikespolitik börjar i , konstaterade med rätta statsminister i för någon tid sedan. Trots skild säkerhetspolitisk orientering för de nordiska länderna måste det nordiska samarbetet fortsätta och utvecklas. Det handlingsprogram för det nordiska samarbetet som kommer att föreläggas session i är ett välkommet steg i denna riktning. Det rör sig dock om ett begränsat område, och betydande insatser kan göras inom andra fält. Svårigheterna till följd av de olika formerna för EEC-anknytning får inte underskattas men dessa svårigheter måste övervinnas. Moderata samlingspartiet vill för sin del varmt förorda en fortsatt utbyggnad av denna nordiska samverkan. Lika klart är att efter måttet av sina krafter bör sträva efter fortsatt utveckling av de kulturella och ekonomiska förbindelserna i , efter vidgat tankeutbyte och ett informationsflöde över gränserna, efter rörelsefrihet för människorna och efter försoning och avspänning i denna av två krig härjade världsdel. En säkerhetskonferens kan ge positiva bidrag till en sådan politik, och bör, utan beskäftighet och påflugenhet, erbjuda sin medverkan härtill. I detta sammanhang bör nämnas att , alltsedan organisationen grundades , har spelat en central roll i den europeiska integrationsdebatten samt för vakthållningen om de demokratiska grundsatserna och de mänskliga rättigheterna.