mot · FW021946 · 1973-04-26 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Majits proposition 1973:101 med förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822), m. m. Förbrukningen av grus, sten och sand har ökat mycket kraftigt. Man har i första hand tagit i bruk de lättast exploateringsbara fyndigheterna i grusåsarna nära tätorter. Exploateringen har kunnat ske utan någon effektiv möjlighet för naturvårdande och planerande instanser att ingripa. Visserligen gäller ett allmänt tillståndstvång för täkt av sten, grus, sand och lera genom länsstyrelse. Men något reellt skydd för landskapsbilden har denna prövning inte gett, främst av skälet att efterfrågan på grus varit stor och att förbud mot täkt eller inskränkning av exploateringsrätten innebär att ägaren har rätt till ersättning. Sådan utgår om han får använda marken endast på sätt som står i uppenbart missförhållande till dess värde. Ersättningssummorna kan bli mycket höga. Följden härav har blivit att länsstyrelserna meddelat drygt 10 000 tillstånd och endast i 85 fall avslagit täktansökningarna. Det är alltså uppenbart att länsstyrelserna endast i undantagsfall har kunnat förhindra exploatering och att naturvårdskraven som regel kommit till korta. Det är därför hög tid att skapa möjligheter att starkare hävda naturvårdskraven i detta sammanhang och att få in mer av planering i utnyttjandet av grusfyndigheterna. I propositionen föreslås att reglerna för ersättning ändras i överensstämmelse med de principer som fr. o. m. 1973 i övrigt gäller enligt bl. a. naturvårdslagen. Dessa nya ersättningsregler, som fastställdes i samband med att behandlade frågan om den fysiska riksplaneringen, anger att ersättning för begränsning i markägarens handlingsfrihet skall utgå endast om pågående markanvändning avsevärt försvåras. S. k. förväntingsvärden skall inte ersättas. har anslutit sig till denna princip i ersättningsfrågan, bl. a. i partimotionen 1972:1817. Ersättning bör alltså inte utgå till markägare enbart för att han inte får utnyttja sin egendom på ett sätt som kan vara till skada för andra människor eller för miljön i dess helhet. Dessa nya ersättningsregler ger stat och kommun reella möjligheter att skydda områden som är av intresse för friluftsliv, natur- och kulturminnesvård. Samma skäl kan anföras när det gäller täktverksamhet som från naturvårdssynpunkt innebär väl så stora skador som t. ex. glesbebyggelse. Genom att möjligheterna till ersättning begränsas kommer länsstyrelserna att i större utsträckning kunna säga nej till de täkter som skulle medföra allvarlig naturskövling. Vi kan alltså tillstyrka att reglerna för ersättning i samband med täkt ändras så att de överensstämmer med ersättningsreglerna i motsvarande fall när det gäller t. ex. upprättande av naturreservat. Vi finner det också tillfredsställande att möjlighet öppnas för länsstyrelserna att upphäva mer än täkttillstånd och förena meddelade tillstånd med ändrade föreskrifter som inte är oskäligt betungande. Genom att nya ersättningsprinciper införs har grustäktskommitténs förslag kommit i ett annat läge. Kommittéförslaget syftade till att genomföra en från naturvårdssynpunkt lämplig lokalisering och samordning av täktverksamheten. Genom samverkan mellan olika fastigheter med grusfyndigheter skulle planläggningen av den behövliga brytningen kunna ske utan hänsyn till fastighetsgränserna. Delägarna i samfälligheten skulle alla komma i åtnjutande av det ekonomiska utbytet av den tillåtna brytningen, som skulle kunna koncentreras och ske där skadeverkningarna blev minst. Den möjlighet till planering som ligger i förslaget om täktsamfällighet har emellertid inte tagits till vara i propositionen. Statsrådet framhåller att det kan finnas behov av lagstiftning om samfällighet men vill avvakta med denna fråga. Vi anser det mycket angeläget att grusexploateringen inordnas i den allmänna fysiska planeringen på olika nivåer. Det är viktigt att man i dessa sammanhang också tar upp frågan om grusexploatering och inom ramen för denna planering söker bevara från naturvårdssynpunkt värdefulla partier från exploatering och att man koncetrerar grusbrytningen till mindre värdefulla områden. En sådan planering underlättas om samfälligheter bildas som en fördelning av intäkterna kan uppnås. Det är vidare väsentligt att kommunernas roll i denna typ av exploateringsfrågor förstärks. Kommunerna bör exempelvis aktivt medverka i planeringen av grusexploatering. I samband med att ansökan om täkttillstånd inkommer till bör kommunen obligatoriskt höras. Täktplaneförslag bör ställas ut offentligt, så att full insyn garanteras. Kommunen bör vidare övervaka att fastställda täktplaner följs och att återställningsarbeten görs. Det finns också skäl att i detta sammanhang ta upp annan täktverksamhet än den som regleras i naturvårdslagen och ligger under tillståndstvång. Täkt inom enskilt vattenområde får bedrivas utan tillstånd. Det är en verksamhet som fått allt större omfattning både längs kusterna och i insjöar. Från folkpartihåll motionerades 1972 om att tillstånd borde krävas även för sådan täkt. beslutade att överlämna motionen till naturvårdskommittén. Det är angeläget att även denna verksamhet kan ske under former som minimerar skadeverkningarna och att täkt ej kan ske utan tillstånd. På motsvarande sätt faller matjordstäkt utanför den aktuella lagstiftningen. Täkt av matjord har på sina håll fått mycket stor omfattning. Naturvårdslagen förutser uppenbarligen endast husbehovstäkt och ger därför inte möjlighet till reglering av kommersiell matjordstäkt på annan grund än att landskapsbilden förändras. Även om skadeverkningarna från naturvårdssynpunkt i regel är mindre än vid grustäkt, är det önskvärt att även matjordstäkt i större skala ställs under kontroll. På samma sätt som när det gäller grustäkt bör någon ersättning för förväntningsvärden ej utgå för att Vi vill avslutningsvis understryka att de nya bestämmelserna torde ge större möjlighet för stat och kommun att bevara värdefulla naturområden från exploatering. En bättre planering krävs, så att det grus som kommer att behövas tas ut på lämpligaste sätt. Vid exploatering har man ofta inte tagit någon hänsyn till grusets kvalitet. Fint grus och sand lämpligt för byggnadsändamål har t. ex. använts som fyllnadsmaterial. En kvalitetsanpassning måste eftersträvas. Även om behovet av grus kommer att vara mycket stort vill vi peka på de nya möjligheter som finns att utnyttja t. ex. sprängsten och krossat berg som ersättning i vissa fall för grus. Behovet av grus vid vägbyggen och utfyllnader kan också begränsas genom att annat material och andra metoder används, t. ex. kalkstabilisering vid vägbyggen och bark vid utfyllander. Våra grusåsar utgör mycket stora värden från naturvårds- och rekreationssynpunkt. Många av dem har redan förstörts genom olämpligt utförd täkt. Det är här angeläget att se till att avslutade täkter i den mån det är möjligt återställs. Det är angeläget att bevara grusåsarna och genom en effektiv planering minska skadeverkningarna vid täktverksamhet. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna vad som i motionen anförts rörande behovet av bättre planering av täktverksamhet, bildande av täktsamfällighet, ökat deltagande från kommunernas sida i denna planering samt kontroll av täkt under vatten och matjordstäkt. () ()