mot · FW021550 · 1973-01-25 00:00:00 — av i m. fl. om upprustningsstöd till äldre villabebyggelse. Den höga arbetslösheten inom byggnadssektorn är mycket allvarlig. Det är särskilt oroande att bristen på arbetstillfällen inom detta område kan bli långvarig. De allt högre boendekostnaderna för nyproducerade flerfamiljshus har minskat intresset för dessa bostäder. Främst gäller detta i större tätorter med en hög koncentration. Dessutom har den dåliga boendemiljön i dessa områden avskräckt många. Erfarenheterna har visat att det är svårt att i större tätorter förena kravet på en god boendemiljö med en rimlig hyresnivå. har de växande miljökraven ökat efterfrågan på markbostäder. En kraftigt minskad invandring, höga hyror och ökade miljökrav kommer sannolikt att även på dämpa efterfrågan på lägenheter i flerfamiljshus. De miljömässiga fördelar som småhusen erbjuder kommer att öka efterfrågan på dessa. Ett högt kostnadsläge kan dock få en starkt begränsande inverkan även på detta område. Framför allt gäller detta vid exploatering av stora nya villaområden, som kräver en betydande utbyggnad av den kommunala servicen. I dessa fall står kommunerna inför valet att skattefinansiera en stor del av arbetet med planläggning och kommunala anläggningar eller att ta ut tomtpriser som blir så höga att de avskräcker från byggnation. Enligt vår uppfattning är det därför realistiskt att räkna med att en ökad nyproduktion av småhus inte kommer att kompensera bortfallet av arbetstillfällen vid en minskad byggnation av flerfamiljshus. Riskerna för en fortsatt hög byggarbetslöshet är således stora. Det finns därför anledning att allvarligt pröva vilka nya möjligheter som finns för att skapa ökad sysselsättning inom byggnadssektorn. Under en följd av år har reparations- och förbättringsarbeten av det äldre bostadsbeståndet släpat efter. I stor utsträckning har en kapitalförstöring skett. Främst gäller detta den äldre bebyggelsen på landsbygden. Det är flera samverkande faktorer som motverkat en upprustning av den äldre villabebyggelsen. Främst har många låginkomsttagare haft små möjligheter att bära stora låneskulder. Dessutom har sysselsättningen varit osäker och den allmänna otryggheten har avskräckt många från skuldsättning. Även samhällets svaga intresse för rimlig service i glesbygderna har skapat osäkerhet om framtiden. Samhällets och kreditinstitutens ovilja att hjälpa till med långivningen har också varit ett hinder för en standardförbättring av dessa bostäder. 1 många glesbygder är den allmänna bostadsstandarden så låg att den utgör ett avgörande hot om en nästan total avfolkning av dessa bygder, i varje fall när det gäller året-runt-boendet. Samhället befinner sig därför i en valsituation. Frågan gäller om glesbygderna skall få en chans att leva vidare eller inte. Om avfolkningen drivs längre kommer all närservice att totalt försvinna. I så fall kommer samhället att drabbas av en mycket betydande kapitalförstöring. Investerat kapital i skolor, samlingslokaler, vatten- och avloppsanläggningar, gator och belysning i de mindre tätorterna kommer att vara mer eller mindre bortkastade. Dessutom får samhället ställa in sig på en mycket dyrbar serviceapparat för att ge den kvarvarande befolkningen något av den jämlikhet som man lovat. Om samhället väljer att acceptera en ytterligare utglesning av befolkningen i mindre tätorter och på landsbygden innebär detta en från samhällsekonomisk synpunkt olycklig utveckling. Förutom en betydande kapitalförstöring i glesbygderna tvingas stat och kommuner att bära en stor del av kostnaderna för omflyttning av människor och för nya bostads- och servicefunktioner i de större tätorterna. Stat och kommuner har redan tvingats ta på sig betydande kostnader för bl. a. bostadstillägg till barnfamiljer och låginkomsttagare. Främst gäller detta i den dyrbara nyproduktionen i de större tätorterna. Däremot får i regel inte låginkomstgrupper med dåliga bostäder del av det standardstöd som utbetalas till dem som bor i nya och moderna bostäder. Från jämlikhets- och rättvisesynpunkt måste detta vara otillfredsställande. Ett direkt bidrag till upprustning och förbättring av äldre bostäder skulle göra dessa låginkomstgrupper någorlunda jämställda med grupper som får ett direkt bostadsbidrag. 1 princip bör det från samhällets synpunkt inte spela någon större roll om stödet utgår i form av ett begränsat direkt förbättringsbidrag. Ett sådant bidrag minskar storleken på de årliga skattemässiga avdragen och möjligheterna att få bostadsbidrag. Detta upprustningsstöd bör alltså inte speciellt gynna dessa grupper i förhållande till andra låginkomstgrupper. Det bör beaktas att samhällets kostnader för bostadsbidrag, skattesubventioner eller subvention av nya bostadsområden är betydande. I nuvarande svåra sysselsättningsläge borde det också vara ett direkt samhällsintresse att stimulera fram nya arbetstillfällen genom en upprustning av den äldre villabebyggelsen. En sådan begränsad stimulans skulle kunna åstadkommas genom en utbyggnad av de nuvarande förbättringslånen, som i första hand avser pensionärer och handikappade. Dessa regler bör justeras och förbättras på följande punkter: Stödet bör omfatta alla låginkomstgrupper som är mantalsskrivna på sina fastigheter och vilkas beskattningsbara inkomst inte överstiger . Förbättringslånen bör utgå endast till den vars nettoförmögenhet inte överstiger . Den räntefria stående delen av lånet bör utgöra högst av den totala kostnaden men bör inte totalt få överstiga . I övrigt bör de regler som gäller för de nuvarande förbättringslånen gälla. De här särskilt föreslagna stimulansåtgärderna bör vara tidsbegränsade. Den här föreslagna utvidgningen av de nuvarande förbättringslånen bör gälla även för de grupper som är berättigade till dessa lån. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om att regler möjligt utarbetas för ett upprustningsstöd till äldre villabebyggelse i enlighet med motionen i syfte att öka sysselsättningen inom byggnadsbranschen. () ()