mot · FW021633 · 1973-03-27 00:00:00 — av fröken m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973:21 angående sanering av det äldre bostadsbeståndet. Frågan om sanering av det äldre fastighetsbeståndet måste ses ur flera aspekter. Proposition 1973:21 behandlar endast en del av problemet, nämligen saneringen av det äldre bostadsbeståndet. En annan viktig fråga är emellertid den saneringsverksamhet, som har till syfte att slå vakt om det byggnadshistoriska arvet i våra städer, såväl enstaka hus som stadsdelar. Frågorna om saneringen av bostadsbeståndet och bevarandet av de gamla stadsmiljöerna måste ses utifrån skilda utgångspunkter och värderingar. I det förra fallet kan de avgörande faktorerna mätas i ekonomiska termer, och ekonomiska såväl samhällsekonomiska som företagsekonomiska bedömningar får avgörande betydelse. I det senare fallet däremot kan sådana överväganden få träda tillbaka för faktorer som måste mätas med annan än ekonomisk måttstock. När det gäller bostadssanering kan resultatet bli helt olika t. ex. totalsanering respektive upprustning för till varandra gränsande fastigheter. Vid kulturhistorisk sanering är målet som nämnts ofta att bevara sammanhängande komplex av hus. Med hänsyn till detta och då samma hus kan vara objekt för planer för såväl bostads- som kulturhistorisk sanering hade det varit konsekvent om de båda frågorna hade blivit föremål för samtidig behandling i . De förslag rörande kulturhistorisk sanering, som regeringen dock aviserat, kommer emellertid att läggas på bord då frågan om bostadssanering redan behandlats och avgjorts av . Detta är beklagligt. Det är inte uteslutet att framtida förslag rörande kulturhistorisk sanering kommer att föranleda ändringar i de då tämligen färska besluten om bostadssaneringen, detta för att kulturhistoriska intressen inte skall behöva stryka på foten för andra faktorer. Sådana följder av regeringens handläggning av saneringsfrågorna skulle givetvis vara synnerligen otillfredsställande. Det är vidare anmärkningsvärt, att den aviserade propositionen om en saneringslag inte förläggs med den nu aktuella propositionen. Då sålunda motionstiden för proposition 1973:21 kommer att ha gått till ända, när propositionen om saneringslagen framläggs, kommer möjligheter till en samlad bedömning i saneringsfrågorna att försvåras. Detta förhållande är inte tillfredsställande. Det föreliggande behovet av bostadssanering framställs i propositionen som omfattande. Det rör sig nu om i runt tal 500 000 lägenheter i såväl flerfamiljshus som småhus. Denna siffra ger emellertid ensam inte någon rättvisande bild av problemets storleksgrad. omfattningen av den sanering som redan ägt rum måste beaktas. Den kvantitativa bedömningen blir då en annan. Vad som skett efter kriget är ju bl. a. en i många städer omvälvande totalsanering av äldre bostadsfastigheter. I andra fall har bostäder förvandlats till kontor, medan man på landsbygden kunnat konstatera en övergång till enbart fritidsboende i tidigare permanentbostäder. Man kan räkna med att saneringen av det äldre bostadsbeståndet kommer att få sin spontana lösning , om nuvarande takt bibehålls. Det finns dock skäl för att saneringsfrågorna nu blir föremål för politiska beslut. Även om det kvantitativa behovet inte är av den omfattning, som departementschefen vill göra gällande, måste dock kravet på klarare riktlinjer för framför allt den kommunala planeringsverksamheten på detta område vara ett skäl för att saneringsfrågorna blir föremål för riksdagsbeslut. Upprustning av saneringsmogna lägenheter har beräknats kosta ca per lägenhet. Det är självklart, att påtagliga hyreshöjningar måste bli följden härav. Det blir därmed ett socialt problem att se till att de som skall bo i de sanerade bostäderna får ekonomiska möjligheter härtill. I propositionen diskuteras det önskvärda i att de gamla hyresgästerna får bo kvar i eller flytta tillbaka till sina bostäder. Man har emellertid med lätt hand gått förbi de ekonomiska och sociala realiteter, som med nödvändighet ger sig till känna vid vaije form av bostadssanering. Det finns starka skäl att hos departementschefen efterlysa en analys av hushållens betalningsförmåga i detta sammanhang. I propositionen framläggs förslag om en speciell kostnadsmålsättning vid sanering. En sådan kommer emellertid att avvika från den bruksvärdenivå, som håller på att utvecklas efter ändringarna i hyreslagstiftningen. Det föreslagna systemet kan medföra kommunala ingrepp, som är ägnade att störa den marknadsmässiga bruksvärdenivån. Det avgörande måste vara vad den boende är villig att betala. De problem som uppstår när hyreskostnaden överstiger hans förmåga får lösas genom gängse sociala stödåtgärder, inte med konstlade medel av det slag som föreslås. Det måste vara oriktigt att kommunerna tillämpar en hyresmålsättning som avviker från gällande hyreslag. Propositionen förutsätter omfattande kommunala förvärv av enskilda saneringsfastigheter. Departementschefen nämner i motsats till saneringsutredningen ingen procentsats, men han kan förmodas sakna invändningar mot att den kommunala andelen drivs upp i höjd med motsvarande andel på exploateringsområdet, vilken är . Det finns dock, enligt vår uppfatting, ingen som helst anledning till en sådan utveckling. Sett ur de boendes synvinkel kan det inte råda något tvivel om att deras intressen bäst tillgodoses i ett system med fri konkurrens mellan olika ägar- och förvaltningskategorier. En så omfattande kommunalisering kommer vidare att medföra vittgående ekonomiska konsekvenser för både stat och kommun. Departementschefen redovisar ingen bedömning av de samhällsekonomiska konsekvenserna härvidlag. De medel för förverkligandet av de saneringspolitiska målen, som nu föreslås, kommer att innefatta ett stort mått av tvång mot enskilda fastighetsägare. Med samhälleliga tvångsmedel följer risken för ökad byråkrati och tungrodd handläggning. Propositionen synes utgå från att fastighetsägarna skulle sakna intresse för fortsatt saneringsverksamhet. I själva verket är det ju dessa som stått för den helt övervägande andelen av den sanering som redan ägt rum. Enligt vår mening måste den vidare saneringsverksamheten ske i former som främjar samverkan mellan samhälle och saneringsintressenter. De för kommunerna nödvändiga befogenheterna torde redan nu föreligga genom de möjligheter som byggnadslagen och expropriationslagen lägger i deras händer. Den sanering i form av ombyggnad, som och kommer att äga rum, avser i första hand inredning och installationer, vilka som regel har en förhållandevis kort återstående livslängd. Vi motsätter oss därför förslaget att amorteringstiden för ombyggnadslån för dylika ändamål skall förlängas till . I motsats till departementschefen förordar vi, i fråga om bostadslån, lika lånegränser för alla låntagarkategorier. Större delen av det saneringsmogna beståndet ligger som nämnts i enskild ägo. Då det erforderliga kapitalet ofta ligger i själva fastigheten, kommer många fastighetsägare att få stora svårigheter att lösgöra nödvändiga medel. De svårigheter för enskilt fastighetsägande, som i allt väsentligt är följden av regeringens egen politik, kommer givetvis att accentueras, om förslaget om olika lånegränser genomförs. Departementschefen föreslår i motsats till utredningen att förbättringslån skall kunna utgå även till enskilda. I samband med förbättringslånen lämnas en del, , i form av räntefritt, stående lån. Denna del avskrivs, om fastigheten rivs och ägaren är ett kommunalt eller s. k. allmännyttigt företag. Så föreslås dock inte ske, om det är en privatägd fastighet. Departementschefen motiverar olikheten med hänvisning till de särskilda amorterings- och avskrivningsregler för förbättringslån till upprustning av flerfamiljshus, som beslöts av riksdag. De avskrivningsregler, som då infördes, gäller dock enbart lån till kommunala och kommunalt dominerade bostadsföretag. Departementschefens hänvisning härtill är därför bara konstaterandet av ett faktum och utgör inget som helst skäl för den föreslagna bristen på likställdhet mellan olika ägare. Vi föreslår att reglerna även i detta avseende får en i förhållande till skilda ägarkategorier neutral utformning. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs 1. med avslag på Kungl. Maj.ts förslag om en särskild kostnadsmålsättning för sanerade lägenheter som sin mening ge Kungl. Maj:t till känna att hyreslagens bruksvärdesregler måtte tillämpas även på sådana lägenheter, 2. avslå Kungl. Maj:ts förslag om förlängning av amorteringstiden för ombyggnadslån till , 3. ge Kungl. Maj:t till känna att likformiga lånegränser i fråga om ombyggnadslån måtte gälla för alla kategorier av låntagare, 4. ge Kungl. Maj:t till känna att avskrivningsreglerna i fråga om förbättringslån måtte erhålla en i förhållande till skilda ägarkategorier neutral utformning. () () () BO () GOTAB 73 3588 S 1973