mot · FW02243 · 1973-01-01 00:00:00 — av m. fl. angående kostnadsfördelningen mellan stat och kommun. Den ekonomiska situationen är för många av landets kommuner synnerligen besvärlig. Den kommunala utdebiteringen har kraftigt ökat och medelutdebiteringen uppgick till kr. 23:78 mot kr. 14:63 år 1960. Det förhållandet att medelutdebiteringen inte uppvisar samma stegringstakt för innebär på intet sätt att problemen minskat utan är endast en följd av den överenskommelse som träffades mellan regeringen och om stark restriktivitet i fråga om kommunala skattehöjningar. Kommuner och landsting har därigenom tvingats hålla tillbaka planerade satsningar på skilda områden, med en försämrad service som följd, eller söka göra besparingar av skiftande slag, där uppfinningsrikedomen varit stor men resultatet ringa. De allvarligaste verkningarna har dock ännu inte kommit till uttryck, men de uppdämda behov som förr eller senare ger sig till känna kommer att skapa mycket stora svårigheter för kommunerna. Efter en följd av uttalanden från , dess kongress för att inte tala om beslut av tillsatte finansministern den begärda utredningen, som rubricerades om kommunernas ekonomi inte kostnadsfördelningen stat och kommun. Direktiven har från många håll utsatts för stark kritik. I vpk-gruppens motion 1972: 75 anfördes bl. Begränsning i stället för utbyggnad av den kommunala servicen och ökad avgiftsfinansiering i stället för en för kommunernas ekonomi mera gynnsam kostnadsfördelning mellan stat och kommun förefaller tilltala finansministern och regeringen. På denna väg kan man dock inte lösa den ökade efterfrågan på service och problemet med de stigande kommunalskatterna. Med hänsyn till utredningsdirektivens utformning synes det befogat att ånyo tillkännager sin mening att frågan om kostnadsfördelningen mellan stat och kommun beaktas i utredningen. Med hänvisning till uttalandet vid och begärda utredning om hela kostnadsfördelningsproblemet anförde i skrivelse till regeringen , att en sådan utredning enligt styrelsens mening inte får utgöra hinder för en omedelbar höjning av statsbidragsnivån för vissa verksamheter. I åberopade vpk-motion föreslogs att skulle uttala sig för bl. a. följande områden där staten borde ge kommunerna en ekonomisk lättnad: befrielse från arbetsgivaravgiften, ett statligt grundbidrag för utgivande av kommunala bostadstillägg med ett belopp av 500 kronor per pensionsberättigad, som uppfyllde villkoren för sådana tillägg, vidare att staten skulle överta personalkostnaderna för bamstugeverksamheten. Yrkandena vann inte bifall. 1 stället kan konstateras att riksdag fattade beslut med innebärd att staten vältrade över än större kostnader på kommunerna. I samband med behandlingen av regeringens skattepaket vid riksdag och den från höjda arbetsgivaravgiften fick beslutet om kompensation till kommunerna med anledning därav en sådan utformning, att kompensationen endast skulle gälla merkostnaden i jämförelse med vad fallet skulle ha blivit om tagit regeringens ursprungliga förslag om höjd mervärdeskatt. Det var alltså meningen att kommunerna under alla förhållanden skulle belastas med hårdare pålagor, vilket också blev fallet. Detta kontrasterar naturligtvis starkt mot rekommendationen till kommunerna om att söka undvika höjd kommunalskatt. Resultatet av kommunernas ansträngningar att följa rekommendationen om oförändrad utdebitering har redan visat sig medföra höjda avgifter, som bland annat bidrar till att höja hyrorna, samt avgiftshöjningar på det sociala planet, vilka drabbar de mest behövande i samhället. Talesmannen för den kommunistiska riksdagsgruppen avgav inför voteringarna om skattepaketet en särskild deklaration med anledning av att kommunisternas förslag om undantag för kommuner och landsting från den höjda arbetsgivaravgiften inte togs med vid avgörandet om denna höjning. Kommunisterna skulle återkomma till denna fråga. Den pågående utredningen om kommunernas ekonomi torde ta åtskillig tid i anspråk, och avvisande hållning till förslagen vid riksdag att under pågående utredningsarbete bryta ut någon eller några konkreta frågor, där en för kommunerna gynnsammare kostnadsfördelning uppnås, torde inte heller nu ha utsikt att ändras. Direktivens utformning är emellertid sådan, att enligt vår mening all anledning finns till att hos regeringen hemställer om tilläggsdirektiv som mera konkret tar upp denna fråga. Dessa bör innehålla begäran om förslag om att något eller några betydelsefulla områden gripes ur och förslag förelägges om en för kommunerna gynnsammare kostnadsfördelning, varvid frågorna om bostadstilläggen och barnstugeverksamheten synes vara lämpliga områden. Ett område bör dock enligt vår mening kunna bli föremål för ställningstagande från sida. Det är arbetsgivaravgiften som påläggs kommuner och landsting. Principen att en samhällelig instans - staten - pålägger en annan - kommunerna - en kännbar beskattning, är enligt vår mening fullständigt orimlig. Det kan inte vara på något sätt tekniskt komplicerat att kommuner och landsting undantages från skyldigheten att erlägga sådan avgift. Detta skulle från statens sida betyda ett verksamt bidrag till kommunerna att åtfölja rekommendationen om att söka bibehålla kommunalskatten oförändrad. Den inkomstminskning som därmed blir följden för statskassan får kompenseras på annat sätt. Vpk-gruppen återkommer till denna fråga i särskild motion rörande skattefrågor och den ekonomiska politiken. Med hänvisning till det anförda föreslås1 att hos regeringen hemställer om utarbetandet av tilläggsdirektiv för den tillsatta utredningen om kommunernas ekonomi innebärande att med förtur pröva bl. a. frågan om ett statligt grundbidrag till kommunerna för utgivande av kommunala bostadstillägg, statens övertagande av personalkostnaderna för barnstugeverksamheten jämte andra områden för kommunernas verksamheter och framlägga förslag därom. (vpk) (vpk) (vpk) i PER (vpk) (vpk) i (vpk) (vpk) 1 (Se även motion 1973:246)