mot · FW021576 · 1973-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om utarbetande av ett planpolitiskt och socialt rehabiliteringsprogram för vissa bostadsområden. Utbyggnaden av de större städerna har medfört nya svåra problem vilka negativt drabbat stadsbebyggelsen med avseende på såväl social som fysisk miljö. Speciellt två olika verkningar har framgått av utvecklingen. Den ena består i uppkomsten av vad som kallats nyslum eller betongslum. Den andra består i söndersprängning och degeneration av städernas centralare delar något som gett upphov till svåra bullerproblem och andra miljöstörningar bl. a. för äldre eller halvmodema bostadsområden i halvcentralt läge, dvs. i en zon som påverkas av centrumsprängningen. Den s. k. nyslummen har blivit ett ivrigt diskuterat problem. Namn som , , , och Lindängen har blivit symboler för problemet. Nyslummen visar överallt där den uppträder samma karakteristiska drag. Den ingår i och befrämjar en tydlig social segregering av boendet. Den visar ofta exempel på sämre standard beträffande fri- och grönområden än den öppna kvartersplaneringens något äldre former och därmed på en tendens till tillbakagång i vissa hänseenden från 1940- och 1950-talens standard. Den yttre fysiska miljön ger ofta prov på extrem estetisk utarmning, orsakad av hänsynslöst bedrivna stordriftsmetoder vid grovplaneringen på platsen eller likgiltighet från byggherrar och planerare. Dessa drag accentueras av den höga befolkningstätheten och koncentrationen av barn och ungdomar, vilket skärper förslitningen. Eftergifter för privatbilismen, felaktig materialanvändning och dålig isolering medför tillika med befolkningstätheten ofta en hög yttre och inre bullernivå. Bristande samordning av boende- och följdinvesteringar ger upphov till mångåriga planeringsprovisorier. Sådana förhållanden som att skolbarn hänvisas till undervisningslokaler under markplanet och att skolmåltider inte anordnas är standardbrister med bestående klasspolitiska effekter. Tendensen till kriminalitet och asocialitet är vanligen högre än genomsnittet för städerna och bottnar förutom i materiella svårigheter också i kontaktlöshet och psykiska påfrestningar. Subkulturema bland de yngre är ett särskilt påtagligt problem, som måste bekämpas med andra medel än batonger och polispiketer. Ett nyslumområde upplever en period av accentuerade problem. Därefter inträder ibland en stabilisering. Men det sociala problemet består genom att en hög proportion av de boende då av olika skäl flyttat eller slussats vidare till nyare områden med nya provisorier. Uppkomsten av ytterområdenas nyslum motsvaras av en degenera tionsprocess i städernas centrala och halvcentrala delar. Öppnandet av alltför trånga centra för en ohämmad bilism, den spekulativa delen av rivningsverksamheten samt kontoriseringen försämrar i regel de i dessa delar kvarboendes miljö. Fenomenet drabbar särskilt många som bor i zonen av halvcentralt belägna bostäder utanför själva city. Bullret ökar, grönområden och gångbanor beskärs, luftföroreningarna går upp till direkta riskvärden, en allmän nedgång i områdeskvaliteten inträder. Områdena kring t. ex. i eller bostäderna längs stora stråk i är typiska exempel. med sina bullervärden på New York- och Tokyo-nivå har blivit den klassiska illustrationen. Denna problematik är djupare sett följden av en ekonomisk utveckling, där vinstmaximering, spekulation och skärpta klassmotsättningar liksom stadsplaneringens underkastelse under privatekonomiska intressen och isolering från folkets breda lager fått slå igenom. Har förslumningen i storstäderna ett uppenbart samband med samhällets grunddrag, betyder detta dock inte att man inom nuvarande ramar är maktlös då det gäller att förbättra områdenas ställning. Nyslummen är ingen ödesbestämd företeelse, den kan bekämpas socialt, ekonomiskt och politiskt. Rehabilitering av nyslummen och de halvcentrala bostadszonerna är emellertid ett nationellt problem. När civilutskottet yttrade sig över samma fråga, avvisade man tanken på statliga åtgärder och bedömde det hela som en fråga för den kommunala planeringen. Detta betraktelsesätt bygger på illusioner. Att problemen över huvud uppkommit är ju just följden av den lokala planering som enligt utskottet skulle ha löst dem. F. ö. är det ofta så, att kommunen överlämnar alltför mycket åt byggherrarna då det gäller att bestämma miljön. Kritik mot nyslummen har alltför ofta lett till att de kommunalt ansvariga helt blankt förnekar problemets själva existens. En genomgång av kommunala utbyggnadsprojekt visar också att nya områden av samma typ planeras. Kommunerna är dessutom för svaga att ta itu med rehabiliteringen och de komplicerade sociala och socialmedicinska problemen. Lågkonjunkturen minskar f. ö. utrymmet för sådana kommunala satsningar. Frågan är en sak för den centrala statliga nivån, företrädd av bostadsoch , planverket och dem överordnade departement. Ett centralt program behöver skapas, som kan ge riktlinjer för rehabiliteringen. Kommunerna behöver också materiellt stöd för att genomföra åtgärderna. Särskilt betydelsefullt är att berörda kategorier hyresgäster får deltaga i den offenliga diskussion på vilken rehabiliteringsprogrammet bör grundas. Det bör ske genom möten, representation och hearings inför den arbetsgrupp som centralt behandlar problemet. Dessa kontaktlinjer får betydelse också för att aktivera hyresgästföreningarna och för att i kommunalt förvaltade fastigheter främja ett medinflytande för de boende. Mot bakgrund av vad ovan anförts hemställer vi att hos regeringen begär tillsättandet av en för social-, civil- och inrikesdepartementen gemensam arbetsgrupp med uppgift att utarbeta ett planpolitiskt och socialt rehabiliteringsprogram för de s. k. nyslumområdena och för de från miljösynpunkt drabbade halvcentrala bostadszonema. (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)