bet · FW01LU26 · 1973-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1973 LU 1973:26 betänkande i anledning av motion angående statligt förarskydd för förare av spårbundet fordon. I motionen 1973:147 av herrarHörberg (fp) och i (fp) hemställs att begär hosKungl. Maj:t att kungörelsen (1969:113) om statligt förarskydd ändras därhänatt även förare av spårbundet fordon blir berättigad till förarskydd. Utskottet har inhämtat utlåtanden över motionen frånförsäkringsrådet, , () ochförsäkringsinspektionen. På begäran av utskottet har yttranden därjämteavgivits av AB lokaltrafik (SL) och iSverige (LO). LO har bifogat yttrande från . Systemet för ersättning av skador i följd av biltrafik Ersättningssystemet för skador iföljd av biltrafik är svåröverskådligt genom att det bygger på en kombinationav det allmänna skadeståndsansvaret för eget vållande (den s. k. culparegeln)och det speciella trafikansvaret enligt bilansvarighetslagen (; 1916:312).Härtill kommer trafikförsäkringens inverkan enligt bestämmelserna i trafikförsäkringslagen(TFL; 1929:77). Enligt 2 kap. 1 § skadeståndslagen (SkL; 1972:207) skallvar och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskadaersätta skadan, såvida icke annat följer av särskilda bestämmelser i . ägare och förare av motorfordon ett mera omfattandeskadeståndsansvar för skador som tillfogas annan person än föraren eller somtillfogas sådan egendom som inte befordras med fordonet. Ägaren är enligt 2 §BAL ansvarig för sådan skada även utan vållande. Endast om ägaren kan visa attskadan varken förorsakats av bristfällighet på fordonet eller vållats avföraren befrias han från skadeståndsskyldighet. Föraren är lika med ägarenpliktig att ersätta skadan om det inte framgår av omständigheterna att förareninte varit vållande till skadan. Bevisbördan är sålunda lagd pä ägaren ochföraren. Skada som uppkommer vid trafik med motorfordon ersätts iallmänhet från den obligatoriska trafikförsäkringen. Denna har nämUgen enligtTFL utformats så att den i sort sett täcker den skadeståndsskyldighet som kanuppstå enligt . Trafikförsäkringen täcker sålunda bl. a. skador som träffarpassagerare i den försäkrade bilen och skador på fotgängare och vid kollisionmed annan bil såväl skador på passagerare och förare i den andra bilen somskador på denna bil och på egendom som befordras med bilen. Försäkringsskyddetgäller även när skadeståndsansvar inträder enligt den allmänna culparegeln. 1 1973.8 saml. skada orsakas av en oförsäkrad eller okänd bil är denskadelidande berättigad till försäkringsersättning, eftersom han då kan vändasig till , som handhar det gemensamma ansvar som 21§ TFL för sådana fall ålägger samtliga trafikförsäkringsbolag. Trafikförsäkringen medför rätt för den skadelidande att fåut skadestånd direkt av försäkringsgivaren. Trafikförsäkringen anknyts vanligentill skadeståndsreglerna, dvs. försäkringen skall säkerställa att deskadelidande får den ersättning vartill de är berättigade enligtskadeståndsreglerna. Detta innebär i princip att full täckning aversättningsgilla skador åsyftas, varken mer eller mindre. Avdrag sker därförför vad den skadeståndsberättigade erhållit från socialförsäkringen samt pågrund av privat försäkring när försäkringsersättningen bestäms av den konkretaskadans omfattning. Avdrag sker däremot inte för s. k. summaförsäkring, alltsåen sådan där vid försäkringsfall visst belopp utgår oberoende av den konkretaskadans omfattning (t. ex. vanlig livförsäkring). Staten är i egenskap av självförsäkrare befriad fråntrafikförsäkringsplikt, och befrielse kan medges också främmande stat (4 §första stycket TFL). Men i dessa fall är vederbörande stat skyldig att utge denersättning som skulle ha utgått ur trafikförsäkring, om sådan funnits, även omstaten i fråga inte är i egenskap av ägare ansvarig för skadan (4 § andrastycket TFL). Vidare föreligger inte någon trafikförsäkringsplikt i fråga omfordon som nyttjas av staten under omständigheter som anges närmare i 1 §lagen (1939:776) med vissa bestämmelser rörande trafikförsäkring å motorfordon,som nyttjas av staten, m. m., men om i enlighet härmed trafikförsäkring saknasför fordonet, är staten enligt 2 § nämnda lag skyldig att ersätta skada i följdav trafik med fordonet rned belopp som skulle ha utgått om försäkring funnits,även om staten inte enligt lag är ansvarig för skadan. Enligt 3 kap. 8 § SkL är reglerna om principalansvar förarbetsgivaren inte tillämpliga på skada i följd av vårdslöshet vid trafik medmotorfordon, när ersättning utgår ur trafikförsäkring. Detsamma gäller för defall då befrielse från trafikförsäkringsplikt föreligger enligt 4 § TFL liksomnär staten är ersättningsskyldig enligt 2 § ovannämnda lag. Bilförarens ställning i ersättningshänseende Av lätt insedda skäl drabbar enmycket stor del av alla personskador genom biltrafik. föraren av bilen. Somallmän princip gäller att man varken är berättigad till skadestånd ellerförpliktad att utge skadestånd därför att man tillfogar sig själv skada tillperson eller sak. När skadeståndsskyldighet är täckt av ansvarsförsäkringanläggs samma synsätt beträffande rätten till ersättning ur sådan försäkring.Vid skada genom biltrafik gäller således i enlighet med nämnda princip, attföraren ej kan få skadestånd för skada som han orsakat sig själv genom egetvållande. Han får därför vanligen intet ur trafikförsäkringen för den bil somhan för. Det kan visserligen tänkas att föraren vill kräva skadestånd Bilägarens trafikansvar gäller emellertid ej iförhållande till föraren (2 § första stycket ), och det fordras därförstyrkt vållande hos ägaren (t. ex. att denne låtit föraren köra en bil itrafikfarligt skick) för att han skall bli ansvarig. Trafikförsäkringen täckerdetta ansvar (3 § andra stycket TFL). Att ägaren blir skadeståndsskyldig motföraren är dock i praktiken ett sällsynt undantagsfall. Vid kollision med annan bil kan emellertid föraren ha rätttill skadestånd från den andre bilisten, dvs. i realiteten ur dennes trafikförsäkring.Men även i denna situation är föraren ogynnsamt ställd, eftersom det är mycketmöjhgt att föraren medverkat till skadan på sådant sätt att han går miste omskadestånd helt eller delvis. innehåller utförliga regler om medverkan vidskada till följd av bilkollision, och dessa regler ansluter sig till dem somrör fördelningen av ansvaret. I enlighet med dessa bestämmelser får förarenalltid vidkännas jämkning i skadeståndet till den del som motsvarar hans egenandel i ansvaret. En följd av dessa lagbestämmelser är att föraren av en en medföljande passagerare behandlas olika i skadehänseende. Passagerarenhar ju som regel vid en trafikolycka rätt till skadestånd av bilens ägare ellerförare och får sin skada ersatt från trafikförsäkringen. Skillnaden iersättningshänseenden mellan föraren och hans passagerare framträder tydligastvid s. k. singelolyckor, dvs. där endast det egna fordonet är inblandat, menskillnaden märks även i kollisionsfallen. Förevarande skillnad ansågs längeinnebära en lucka i ersättningsskyddet vid bilskador. För att täppa till dennalucka införde de privata försäkringsbolagen den s. k. förarplatsförsäkringensåsom ett komplement till trafikförsäkringen. Förarplatsförsäkringen har sedanden infördes på den svenska försäkringsmarknaden fått en vidsträcktanvändning. torde av samthga trafikförsäkradefordon vara försedda med förarplatsförsäkring. För gruppen personbilar ärandelen . Förarplatsförsäkringen är knuten till motorfordonet ochfår tecknas endast i förening med trafikförsäkring. Den är utformad som enolycksfallsförsäkring för föraren och omfattar i främsta rummet olycksfallsskadasom drabbar föraren under färd med det försäkrade fordonet. Ersättning utgårdock inte om skadan uppkommit i samband med färd utan fordonsägarens medgivandeeller utan att föraren haft nödvändigt körkort eller vid förande av moped när föraren inte uppnått föreskriven ålder. Inte heller utgår ersättning omskadan uppkommit på grund av att fordonet inte varit i författningsenligtskick, vid utförande av brottslig gärning eller försök därtill eller genom grovvårdslöshet från förarens sida, vid deltagande i tävling eller träning försådan, om inte särskilt tillstånd lämnats, eller i följd av trafik med fordonetdå föraren gjort sig skyldig till rattfylleri eller rattonykterhet eller varit straffbart påverkad av annat berusningsmedel än alkoholhaltigadrycker. Försäkringen täcker dödsfall och invaliditet och utgår medschematiskt fastställda kapitalbelopp. Invaliditetsgraden bestäms efter enschabloni-serad tabell. OUka belopp gäller för förare av motorcykel/moped ochförare av annat motorfordon. En viss avtrappning sker för såväl dödsfall sominvaliditet efter fyllda . Försäkringsbeloppen för den som inte fyllt 67år utgör vid förande av bil vid dödsfall . och vid fullständiginvaliditet . Dessutom ges vid invaliditet vissa speciellaersättningar, nämUgen hjälplöshetstillägg och rehabilitetsersätt-ning.Dödsfallsersättning utgår om olycksdall föranleder förarens död.Har för samma olycksfall invaliditetsersättning redan utgetts på grund avförsäkringen eller föreligger rätt till sådan försäkring, minskasdödsfallsersättningen med invaliditetsersättningen. Ersättningen tillfälle/ såvida inte föraren anmält annat förordnande av förmånstaga-re förarens makeoch barn eller, om sådana efterlevande saknas, arvsberättigade efterlevande ochuniversella testamentstagare med fördelning mellan dem enligt lag ochtestamente. Saknas nu nämnda förmåns-tagare betalas ersättningen ut tillförarens dödsbo. Av den ovanstående redogörelsen framgår attförarplatsförsäkringen till skillnad mot trafikförsäkringen är utformad som ens. k. summa-försäkring, dvs. den ger fixerade belopp som ej avräknas påeventuellt skadestånd. Resultatet i det enskilda skaderegleringsfallet kandärför bli såväl överkompensation som underkompensation. Vid invaliditet pågrund av singelolycka utbetalas t. ex. genom förarplatsförsäkringen endastersättning med så stor procent av jämte eventuellthjälplöshetstillägg och rehabilitetsersättning som motsvararinvaliditetsgraden, oberoende såväl av storieken av inkomstbortfallet tillföljd av invaliditeten som av utgående ersättning från socialförsäkringarna.Detta medför en underkompensation vid fall av längre akuta sjukdomstillståndsamt för personer med högre inkomster. Överkompensation torde däremot ofta bliförhällandet vid trafikolyckor i arbetet i de fall där yrkesskadeförsäkringenkan komma att ge ett relativt fullgott skydd, dvs. vid lägre inkomster. Ettklart fall av överkompensation kan vidare uppstå vid kollisionsolyckor,nämhgen för det fall att motparten befinns vara vållande till sammanstötningen.Föraren är då berättigad till fullt skadestånd ur motpartens trafikförsäkringutöver de belopp han eller hans efterlevande erhåller urförarplatsförsäkringen. För att ge anställda bilförare ettbättre ekonomiskt skydd vid trafikskada utnyttjar kommuner och enskildaarbetsgivare i stor utsträckning möjligheten att förarplatsförsäkra sinamotorfordon. Enligt kungörelsen (1969:113) om statligt förarskydd åtnjuterförare av motorfordon som staten äger eller nyttjar ett ekonomiskt skydd vidtrafikolycksfall som väsentligen motsvarar det skydd som kommunal- ellerprivatanställda bilförare kan få av sina arbetsgivare genom att dessa tecknarförarplatsförsäkring. Särregleringen för statens förare samman- hänger till viss del med att statlig myndighet i principinte får teckna eller låta teckna försäkring för staten tillhörig egendom ellerför att skydda staten eller i dess tjänst anställd personal mot ansvarighet. Det statliga förarskyddet gäller för skada till följd avolycksfall som drabbar föraren under färd med fordonet eller när han under enkort stunds uppehåll i färden befinner sig i eller på fordonet eUer i dessomedelbara närhet. Ersättning utgår dock inte om föraren brukat fordonet utanlov, orsakat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, genom körninggjort sig skyldig till olovlig körning, rattfylleri eller rattonykterhet ellervid förande av moped icke uppnått föreskriven ålder. Ersättning utgår vid skada som medför invaliditet ellerdödsfall. Vid fullständig invaliditet utfaller en engångsersättning med 150 000kr. och vid partiell invaliditet ett i motsvarande mån lägre belopp.Ersättningsbeloppet vid dödsfall utgör . och tillfaller den avlidnesdödsbo. Från detta belopp skall avgå ersättning som med anledning av skadan kanha utgått i invaliditetsersättning. I vissa hänseenden är det statliga förarskyddet t. o. m.förmånligare än förarplatsförsäkringen. Sålunda skall enligt den statligaregleringen vid beräkningen av dödsfalls- och invaliditetsersättning inte ske någonnedtrappning av beloppets storlek i förhållande till förarens ålder efterfyllda såsom sker vid förarplatsförsäkringen. Vidare är i motsats tillvad som gäller vid förarplatsförsäkringen rätten till ersättning ej begränsadtill invaliditet eller dödsfall som uppkommer efter olycksfallet. Även i övrigt förekommer avvikelser frånförarplatsförsäkringen, i princip dock endast sådana som är betingade avförarplatsförsäkringens karaktär av enskild olycksfallsförsäkring eller avspeciella förhållanden inom den statliga sektorn. Sålunda inrymmer det statligaförarskyddet inte någon motsvarighet till hjälplöshetstillägg ochrehabilitetsersättning. Vidare utbetalas utfallande dödsfallsersättning tillden avlidnes dödsbo och ej såsom vid förarplatsförsäkringen till förmånstagare.Motioner om att sistnämnda olikhet borde undanröjas har ej föranlett riksdagensbifall (ILU 1970:13, LU 1971:8). Ersättningen utgår av statsmedel och bestämmes ochutbetalas av . Staten har icke regressrätt för utgivenersättning mot den som är ansvarig för trafikskadan. Fordran hosriksförsäkringsverket på ersättning enligt ovan får ej utmätas. kungörelsen varit i tillämpning närmare - har relativt få skadefall inträffat. Antalet sådana faU underrespektive år framgår av följande sammanställning: LU1973: 26 6 Förarbetena till reform om statligt förarskydd Ovannämnda kungörelse om statligtförarskydd utfärdades sedan Kungl. Maj:t erhållit godkännande avgrunderna för reformen och bemyndigande att anpassa förarskyddet tillförändringar av förarplatsförsäkringens villkor (prop. 1969:54; SU 1968:54;rskr 1968: 158). TiU grund för lagstiftningen låg förarskyddsutredningensbetänkande (SOU 1968:52) Statligt förarskydd. I sitt remissyttrande överutredningens betänkande hade SJ hemställt att motsvarande ekonomiskt skyddmåtte ordnas jämväl för förare av spårbundna fordon. SJ:s hemställanredovisades i propositionen (prop. 1969:54 s. 14) men föranledde intetuttalande från föredragande departementschefens sida. Frågan berördes inteheller under riksdagsbehandUngen. I fråga om utformningen av det statligaförarskyddet gjorde departementschefen följande uttalande av principiell natur(prop. 1969:54 s. 21); Frågan om bilförares ekonomiskaskydd har samband med en mera allmän revision av bilansvarighets- ochtrafikförsäkringslagstiftningen men också med frågan om reformering av gällanderegler om ersättning för personskada i allmänhet. Mot denna bakgrund kanförarskyddet nu inte få någon generell lösning. Ej heller finns anledning att idetta sammanhang ta ställning till om förarplatsförsäkringen har en från allasynpunkter lämplig utformning. Vad det nu gäller är att, i avvaktan på engenerell lösning i en eller annan form, för en förhållandevis liten gruppbilförare (statliga) skapa ett skydd som inte mera påtagligt avviker från vadbilförare i allmänhet kan få genom förarplatsförsäkringen. Denna målsättning,som kommit till uttryck i direktiven för utredningen, uppfylls inte helt inågot av de framlagda alternativen. Några remissinstanser har också påtalatdetta förhållande och i olika avseenden efterlyst större överensstämmelse medförarplatsförsäkringens villkor. Av det nu sagda följer att ett statligtförarskydd inte bör bygga på skadeståndsrättsliga principer. Som förebild förskyddet bör i stället tas förarplatsförsäkringen. Avvikelse från denna börgöras endast för det fall att försäkringens egentliga karaktär av enskildolycksfallsförsäkring eller speciella förhållanden inom den statliga sektornpåkallar det. Såsom framgår av den föregåenderedogörelsen inrymmer det statliga förarskyddet inte någon motsvarighet tillhjälplöshetstillägg och rehabilitetsersättning enligt förarplatsförsäkringen.Såsom motivering för detta ställningstagande hänvisade departementschefen tillatt behovet av bidrag i vissa fall till ökade vårdkostnader, av ekonomisk hjälpunder rehabilitering och av ersättning för proteser och andra hjälpmedel redanär tillgodosett för statens bilförare genom att yrkesskadeförsäkringen ochannan socialförsäkring lämnar ersättning i sådana fall. På grund härav och dåförarplatsförsäkringens rehabilitetsersättning är subsidiär i förhållande tillbl. a. motsvarande förmån från socialförsäkringen, ansåg departementschefen attdet inte fanns anledning att låta någon motsvarighet till nu nämndaersättningsformer inrymmas under det statliga förarskyddet. I detta sammanhanggjorde departementschefen följande allmänna uttalande beträffande desamordningsfrågor som kunde uppstå vid införande av ett statUgt förarskydd efter förebild av de privata försäkringsbolagens förarplatsförsäkring (prop. Även i andra hänseenden kannaturligtvis diskuteras en samordning av det statliga förarskyddet med andraförmåner av social natur som utgår vid invaliditet eller dödsfall och somstaten svarar för i sin egenskap av arbetsgivare. Motsvarande problem äremellertid för handen även inom den kommunala verksamheten och inom den privatasektorn av närings-hvet. På dessa områden finns ingen samordning. Anledningsaknas därför i detta sammanhang att lösa samordningsproblemet särskilt för denstatliga sektorn. Hur effektivt det sammanlagda ekonomiska skyddet för enförare bör vara får tas upp i samband med frågan om en generell lösning avförarskyddet. Andra former för ekonomiskt olycksfallsskydd vid skada itjänsten Järnvägsansvarighetslagen (1886:6s. 1) innehåller vid sidan av regler om utsträckt principalansvar ett antalspeciella regler om rent strikt ansvar. Reglerna härom är dock inte tillämphgapå anställda i järnvägens tjänst. Ursprungligen stadgades i 3 § strikt ansvarnär någon som var anställd i järnvägens tjänst skadades. Genomövergångsbestämmelserna till olycksfallsersättningslag och 1916 årslag om olycksfall i arbete upphävdes i väsentligaste delar detta lagrum för attslutligen med ikraftträdandet av yrkesskadeförsäkringslagen (YFL; 1954:243) den1 helt upphävas (se 60 § andra stycket YFL). Statligt anställdaförare av spårbundet fordon är följaktligen vid dödsfalls- ellerinvaliditetsskada i tjänsten hänvisade till samma förmåner som gäller övrigastatliga befattningshavare. Bortsett från löneförmåner och särskildabestämmelser därom gäller i detta hänseende i korthet följande. Vid personskada, åsamkad i tjänsten, utgår primäraförmåner från yrkesskadeförsäkringen och statlig grupplivförsäkring. Till följdav de sociala försäkringarnas kraftiga utbyggnad torde vad somdärutöver återstår att täcka huvudsakligen utgöras av kompensation för s. k.ideell skada, dvs. för liden sveda och värk samt för framtida obehag ochlidande (exempelvis ett lyte eller ett ärr). Sekundärt utgår numera till statsanställda förmåner frånstatens personskadeförsäkring, som tillkommit genom avtal mellan statensavtalsverk och de statsanställdas fyra huvudorganisationer. Enligt dennaförsäkring utgår ersättning för förlorad arbetsinkomst, sveda och värk samtlyte och men m. m. om tjänsteman ådrar sig kroppsskada som förorsakats av bl.a. uppenbart olycksfall i arbetet. Ersättningen utgår vid skadefall sominträffar efter och skall anses utgöra full kompensationför såväl ekonomisk som ideell skada på grund av olycksfallet. Ersättning enligt statens personskadeförsäkring utgår medtillämpning i huvudsak av reglerna i det avtal om ersättning för personskadavid olycksfall i arbete som träffades mellan och . Enligt ifrågavarandeavtal bestäms ersättningen i princip efter skadeståndsrättsliga regler, varförsåväl periodiska som engångsersättningar kommer i fråga. Dock är det endast den av skadan föranledda nettoförlustensom skall ersättas. Den skadade äger därför inte rätt till ersättning tiU dendel ersättning utgått eller kan utgå från exempelvis socialförsäkring, stateller kommun eller från trafikförsäkring, hemförsäkring eller annan skadeförsäkring. Inom det förevarande rättsområdetarbetar två statliga utredningar, nämligen skadeståndskommitténoch yrkesskadeförsäkringskommittén. fortsatta utredningsarbete har redanavsatt ett par betänkanden, nämligen Skadestånd III. En allmän regel omjämkning av skadestånd (SOU 1971:83) samt Skadestånd IV. Värdesäkring av skadeståndslivräntor (SOU 1972:12).Sistnämnda betänkande har lagts till grund för prop. (1973:14) med förslag tilllag om ändring av skadeståndslivräntor m. m. Lagförslaget har antagits avriksdagen vid vårsession (LU 1973:8, rskr 1973:111) och kommer attträda i kraft . Ytterligare förslag från kommittén kan väntasunder . I första hand skall kommittén under sitt fortsattaarbete föreslå nya personskaderegler (direktiv Ju:68). De nya reglerna omskadestånd vid personskada kan väntas innehålla bl. a. bestämmelser ominvaliditetsprövning, om efterlevandes skadeståndsrätt, om samordning mellanskadestånd och andra förmåner samt om ersättningens form (livränta ellerengångsbelopp). Det andra område där utredningsförslag är att vänta rörförsäkringsgivares regressrätt, dvs. ett försäkringsbolags rätt att av enskadeståndsskyldig återkräva utgiven försäkringsersättning (direktiv 1972Ju;30). Utredningsuppdraget omfattar också andra frågor, bl. a. en översyn avreglerna om den skadelidandes medvållande samt om fördelningen sv skadeståndsansvaretmellan flera skadeståndsskyldiga. Av stor betydelse är vidare den översyn avyrkesskadeförsäkringen som yrkesskadeförsäkringskommittén nu gör och som bl. a.går ut på att förändra invaliditetsbegreppet inom den grenen av socialförsäkringen(direktiv S:32). Man skall därvid undersöka möjligheterna att bedömainvaliditeten mindre tabellmässigt och mer efter skadans inverkan i detsärskilda fallet. Vidare skall utredas om ideell ersättning, närmare bestämtersättning för lyte eller annat men, bör införas inom yrkesskadeförsäkringen. Slutligen pågår inom påexpertplanet ett arbete på att förenhetliga bilansvarighetsreglerna imedlemsländernas lagstiftning. När konkreta resultat av detta arbete föreliggertorde frågan om en mera allmän revision av den svenska bilansvarighets- ochtrafikförsäkringslagstiftningen komma att tas upp på nytt (se ILU 1968:23). Med hänvisning till bestämmelsernaom statligt förarskydd för förare av motorfordon pekar motionärerna på attmotsvarande förarskydd inte finns för lokförare. Motionärerna anser detorimligt att förare av annat fordon än motorfordon inte skall vara berättigadtill samma ekonomiska trygghet. Orimligheten framträder enhgt motionärernasärskilt tydligt om t. ex. arbetsoförmågan eller dödsfallet är en följd avkollision mellan statligt ägd landsvägsbuss och rälsbuss vid korsning mellanlandsväg och järnväg och likvärdiga skador uppstår för de båda förarna bussföraren omfattas av kungörelsen om statligt förarskydd och erhållerersättning, rälsbussföraren däremot inte. Motionärerna anser därför attkungörelsen om statligt förarskydd bör ändras så att även förare av spårbundetfordon blir berättigad till förarskydd. Av remissinstanserna har endast SJintet att erinra mot motionärernas yrkande om att det statliga förarskyddet börutsträckas till att omfatta även förare av spårbundet fordon. SL har förklaratsig sakna anledning att ta ställning till frågan. Övriga remissinstanser harställt sig tveksamma eller avvisande till motionärernas förslag. Flera avremissinstanserna har därvid framhållit att sedan det statliga förarskyddetififördes har ett nytt beaktansvärt moment tillkommit genom tillskapandet avstatens personskadeförsäkring.