bet · FW01LU10 · 1973-12-31 00:00:00 — betänkande i anledning av motion om rätt föromyndig till ersättning av staten för förlust genom förskingring av omyndigsmedel. 1 motionen 1973:71 av herrarBörjesson i (c) och i Bäckmora (c) hemställes att riksdagenhos Kungl. Maj:t begär förslag till lagstiftning om statlig ersättning förförluster som omyndig åsamkas genom förskingring från förmyndares sida. Bestämmelserna om förmynderskap ochkontrollen av dessa återfinns i (FB). För omyndig skall alltid finnas förmyndare även i det fallatt den omyndige ej har egendom som skall förvaltas. För underårig ärföräldrarna eller en av dem förmyndare. Finnes ej sådan legal förmyndareförordnar rätten förmyndare. Lagen innehåller en rekommendation att därvid iförsta hand skall utses någon av den omyndiges släktingar. Prövas förmyndaren inte längre vara lämplig att utöva sinbefattning kan rätten entlediga honom. Grunden härför kan vara missbruk ellerförsummelse vid utövande av befattningen, ekonomiskt obestånd eller annan orsakvilken i och för sig ej behöver hänföra sig till förmyndarens personligaegenskaper. Förmyndaren är skyldig att ersätta skada som han uppsåtligen ellerav vårdslöshet orsakat den omyndige. Fordran i anledning av sådan skadapreskriberas från det den omyndige, sedan han blivit myndig, ellerny förmyndare erhållit del av de slutredovisningshandlingar den avgåendeförmyndaren har att avge till överförmyndaren. Den korta preskriptionstidengäller inte fordran på grund av förmyndarens brottsliga förfarande. Svensk rättsaknar bestämmelser om statligt ansvar eller försäkringsskydd för anförtroddamedel. Är förmyndaren förhindrad att utöva förmynderskapet i desshelhet eller i avseende på vissa rättshandlingar, skall rätten förordna god manatt iaktta den omyndiges rätt. God man kan vidare förordnas för iakttagande avbortovarande eller okänd arvinges eller testamentstagares rätt. I vad gäller förvaltningen av omyndigs egendom ochkontrollen över denna förvaltning är för den svenska rätten sedan gammaltutmärkande den vidsträckta självständighet som tillerkänns förmyndaren. Det allmännastillsyn sker genom såväl löpande kontroll som genom ärlig kontroll. Dennatillsyn utövas i första hand av kommunalt valda överförmyndare, vilka i sin turstår under tillsyn av förmynderskapsdomstolen. Den löpande kontrollenmöjliggörs genom att kontrollmyndighetens samtycke uppställts som villkor förvidtagande av vissa åtgärder från förmyndarens sida samt genom krav päplacering i bank i vissa fall av Den årliga kontrollen sker genomgranskning av de redovisningshandlingar som förmyndaren skall avgetill överförmyndaren. De inskränkningar som genom den löpande kontrollen skeri förmyndarens förvaltningsrätt avser både rätten att placera omyndigs medel ivissa fall, t. ex. i aktier, och rätten att företa vissa rättshandlingar.Tillståndsmyndighet är, såvitt avser överlåtelse eller pantsättning av omyndigsfasta egendom, förmynderskapsdomstolen och i övriga fall överförmyndaren.Nedsättning i bank av omyndigs värdehandlingar skall ske bl. a. så snart dessasvärde överstiger . Nedsättningen medför att förmyndaren inte utanöverförmyndarens samtycke kan disponera över värdehandlingarna och innebär ipraktiken att banken och inte förmyndaren förvaltar de nedsatta tillgångarna.Omyndigs penningmedel som innestår i bank är automatiskt spärrade. Medel förden omyndiges underhåll eller för värden av hans egendom kan dock insättas medförbehåll att de får lyftas utan överförmyndarens tillstånd. Överförmyndarenkan emellertid förordna att sådant förbehåll ej skall gälla.Förmynderskapsdomstolens tillsyn över överförmyndarna sker företrädesvis genomgranskning av den årliga redogörelse rörande tillsynen över förmyndares ochgode mäns förvaltning som överförmyndaren skall överlämna till domstolen.Rätten kan därutöver verkställa särskild inspektion av överförmyndaren.Olämplig överförmyndare kan entledigas av rätten. Den 1 972 trädde en nyskadeständslagi kraft. Enligt3 kap. 2 § skall staten eller kommun ersätta personskada, sakskada eller renförmögenhetsskada, som vällas genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunensvarar. Bestämmelsen innebär att kommunen skall bära skadeståndsansvaret för avöverförmyndaren vållade skador. Under bestämmelsen faller inte uteslutandebeslut som har omedelbara rättsverkningar för den enskilda och sålunda i sigsjälva innefattar myndighetsutövning. Fel eller försummelse vidmyndighetsutövning kan föreligga också när en myndighet eller befattningshavarei strid med givna föreskrifter har underlåtit att meddela ett beslut ellervidta en åtgärd. Hit hör t. ex. försummelse från en överförmyndares sida attutföra författningsenlig kontroll av förmyndares förvaltning samtunderlätenhet att ingripa mot missförhållanden som upptäcks vid företagenkontroll. Underlätenhet från förmynderskapsdomstolens sida att företaföreskriven kontroll av överförmyndarnas verksamhet kan i vissa fall föranledaatt även staten blir ersättningsskyldig för uppkomna förluster för denomyndige. Den utvidgning av skadeståndsskyldigheten i offentlig verksamhet somskadeståndslagen innebär löser emellertid endast i begränsad omfattningförevarande problem. I detta sammanhang bör observerasatt fr. o. m. /72 inrättas ett särskilt anslag, frän vilketbetalas ersättning av statsmedel för skador pä grund av brott som harbegåtts Ersättning utgår dock endast för personskada.Såväl när anslaget inrättades som i anledning av framställningen om förslagsanslag under denna punkt väcktes motioner som syftade utvidgning av rätten till ersättning till att avse även egendomsskada ochideell skada. I sina av godkända betänkanden JU 1971:5 och JU 1972:3konstaterade justitieutskottets majoTitet att ersättningsordningen borde i vissmån ses som en försöksverksamhet, vilken, om erfarenheterna visade sig goda,borde kunna utvecklas vidare. De begränsningar och den restriktivitet somvidlådde systemet borde enligt utskottets mening bedömas med hänsyn härtill.Enligt utskottet fanns det inte skäl att tillsätta en ny utredning angåendesystemets utformning. 1 reservationer till betänkandena förordade utskottetsminoritet en översyn av reglerna för statlig ersättning för skador genom brott.Riktpunkter för utredningen borde vara bl. a. att även egendomsskada och skadaav ideell natur skulle kunna ersättas. Frågan om en översyn av reglerna om ersättning för skadapå grund av brott aktualiserades ånyo vid behandlingen av propositionen 1972:5med förslag till skadeståndslag. 1 en i anledning av propositionen väckt motion(1972:1490) hemställdes om översyn av förevarande bestämmelser genomskadeståndskommitténs försorg. fann i sitt av godkändabetänkande (LU 1972:10) ej anledning att inta annan ståndpunkt i förevarandehänseende än den som tidigare intagit, och utskottetavstyrkte därför bifall till motionen. I en till betänkandet fogad reservationhemställde utskottets minoritet (sju ledamöter) att skadeståndskommittén skullefå i uppdrag att utarbeta förslag till lagregler om ersättning för skada pägrund av brott. Också vid årets riksdag har frågan aktualiserats. 1 tvåmotioner (1973:269 och 1973:598) har yrkats att skall begära enutredning syftande till en utvidgning av den statliga ersättningen för skada pägrund av brott. har i sitt betänkande (JU 1973:5) uttalat attenligt utskottets mening är erfarenheterna ännu alltför begränsade för attmotivera en omprövning av de av riksdag godkända riktlinjerna.Utskottet har därför avstyrkt motionerna. I en till betänkandet fogadreservation har utskottets minoritet (7 ledamöter) hemställt om utredning avfrågan om vidgad ersättning till brottsoffer. Utskottets hemställan har den 28februari 1973 godkänts av . Frågan om förstärkning av skyddetför omyndigs medel har behandlats av bl. a. åren 1940 (ILU 1940:37),1964 (ILU 1964:40), 1965 (ILU 1965:7) och 1972 (LU 1972:7). Beträffanderiksdagsbehandlingen de tre förstnämnda åren hänvisar utskottet till denredogörelse som finns intagen i utskottets betänkande LU 1972:7 s. 3-4. Vid riksdag uttalade utskottet i anledning av enmotion (1972:17) av i med yrkande liknande det nu 1* 1973.8 saml. förevarande, att den viktigaste uppgiften förförmyndarkontrollen torde vara att förebygga att den omyndige drabbas avekonomiska föriuster till följd av försummelse eller oredlighet från förmyndarenssida. Även om den nuvarande kontrollen måste anses effektiv visade enligtutskottet erfarenheterna att det var svårt att helt förhindra förskingring avomyndigs medel. Utskottet hänvisade till att frågan om förstärkning av skyddetför omyndigs egendom blivit föremål förbehandling i samt till att förmynderskapsutredningen hösten 1970lagt fram förslag till en skärpning och effektivisering av förmyndarkontrollen.Utskottet anförde vidare att utredningen övervägt tre olika alternativ tilllösning av föreliggande problem men att Utredningen emellertid inte kunnatförordna något av alternativen. Utskottet påvisade även att underremissbehandlingen av utredningens betänkande endast en av remissinstansernahade förordat att en statlig garanti infördes till skydd för omyndigs medel.För egen del anförde utskottet följande: Utskottet vill för sin delunderstryka att motionärernas syfte att söka förstärka skyddet för omyndigasmedel i och för sig är behjärtansvärt. Såsom utskottet ovan framhållit haremellertid förmynderskapsutredningen föreslagit en reform avförmyndarkontrollen som, om den genomförs, ytterligare torde minska den redanrelativt ringa risken för att omyndiga tillfogas ekonomiska förluster genomoredlighet frän förmyndarens sida. EnUgt vad utskottet erfarit är utredningensförslag f. n. föremål för överväganden inom . 1 avvaktanpå Kungl. Maj:ts ställningstagande till utredningens förslag bör enligtutskottets mening inte nu prövas frågan huruvida statlig ersättning bör införaspå ifrågavarande område. Utskottet vill i sammanhanget även erinra om attutskottet i sitt betänkande 1972:10 enhälligt tillstyrkt att för sindel antar 3 kap. 2 § i Kungl. Maj:ts förslag till skadeståndslag. Detta lagrumföreskriver skyldighet för staten eller kommun att ersätta personskada,sakskada och ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunensvarar. I den mån ekonomisk förlust som tillfogats den omyndige kan visas beropå fel eller försummelse från överförmyndarens eller rättens sida, blir såledeskommunen resp. staten skadeståndsskyldig. Utskottet hemställde att riksdagenskulle avslå motionen. I en till utskottets betänkande fogad reservationhemställde utskottets minoritet (7 ledamöter) att skulle hos Kungl.Maj:t begära att förslag förelades om införande av statligt ansvarför ekonomiska förluster som omyndig åsamkats genom förmyndares förskingring.Riksdagen biföll utskottets hemställan. I motionen framhålls inledningsvisatt i svensk rätt saknas bestämmelser som garanterar statligt ansvar ellerförsäkringsskydd för omyndigas medel som anförtros förmyndare. Från allmänrättssäkerhetssynpunkt ter sig detta enligt motionärernas mening heltbristfälligt. stränga kontrollföreskrifter förekommer nämligen förskingringarav omyndigas medel. Den omyndige åsamkas i förevarande fall ekonomiskaförluster utan att i något avseende själv ha varit vällande till dessa. Det ärju inte den omyndige som utser sin förmyndare. Enbart denna omständighet borde,anser motionärerna, föranleda att samhället också svarar för att den omyndigevid eventuella ekonomiska förluster hälls skadeslös. Motionärerna hänvisar vidare till lagutskottets ovanredovisade uttalanden vid riksdag och tillägger att statensskadeståndsansvar jämhkt 3 kap. 2 § skadeståndslagen enligt deras meningrätteligen omfattar även förmyndarförskingring, emedan förmyndare vid myndighetsutövningär "i verksamhet för för vars fullgörande staten eller kommunensvarar". Motionärerna anser dock att lagtexten bör kompletteras så attdet klart anges hur ett system med statligt ansvar för förmyndarförskingringarbör byggas upp. Den i det föregående omnämndaförmynderskapsutredningen har avgivit betänkandet (SOU 1970:67)"Förmynderskap" med förslag till ändringar i m. m. 1 betänkandet har utredningen bl. a. kommit-fram till attkontrollen över förmyndares förvaltning alltjämt bör utövas av överförmyndarna.Överförmyndarinstitutionen föreslås emellertid bli ändrad. Utredningen föreslärsålunda att överförmyndardistriktens antal väsentligt minskar och framdelesöverensstämmer med underrätternas domkretsar. Den verksamhet somöverförmyndarna utövar kan enligt utredningens mening närmast jämföras med deuppgifter som åligger rättsvärdande organ. Överförmyndarna bör därförtillsättas av Kungl. Skärpta krav bör ställas päöverförmyndarnas kompetens. Tillsättningen bör ske efter ettansökningsförfarande, och i detta bör lokala synpunkter få komma till uttryckgenom att yttrande avges utom av förmynderskapsdomstolen även av landstinget.Nu föreslagna ändringar kommer enligt utredningen att leda till en kvalitativförstärkning av överförmyndarinstitutionen och skapa förutsättningar för attpä överförmyndarna överflytta vissa uppgifter som f. n. åvilar underrätterna,t. ex. meddelande av tillstånd till vissa förvaltningsätgärder.Förmynderskapsdomstolarna kommer därför, om förslaget antas, i fortsättningenatt i fråga om förvaltningsåtgärder, där tillstånd erfordras, vara enbartbesvärsmyndighet. Vad angår förvattningen av omyndigs egendom och kontrollenöver denna förvaltning har utredningen kommit fram til! att den nuvarandeprincipen att förmyndaren ensam bestämmer över sättet för förvaltningen av denomyndiges egendom bör bestå. Överförmyndarna bör i större omfattning än vadnuvarande ordning medger lämnas möjlighet att tillåta förmyndarna att placeraomyndigs medel i aktier och därmed jämföriiga värdepapper. bör överförmyndarnas arbete med kontrollen över förmyndarnas förvaltning koncentreras påförmynderskap av svår beskaffenhet och sådana där tillgångarna uppgår tillhögre belopp. Detta möjliggörs genom en uppmjukning av inskrivningsreglernabeträffande legala förmynderskap och genom ökad befogenhet för överförmyndarnaatt befria förmyndarna frän redovisningsskyldighet som den formellagranskningen av förvaltningen i stor omfattning kan ske genom databehandling. Genom ovannämnda förslag har utredningen försökt skapa ettså effektivt skydd som möjligt för den omyndiges medel. Att helt förebyggarisken för förskingringar och liknande brott har emellertid inte varit möjligt.Utredningen har därför även prövat om behov föreligger av försäkringsskyddeller av annan form av ersättning. För att få ett underlag för bedömningen gjorde utredningenvåren en förfrågan hos ett antal överförmyndare, som representeradedistrikt med omkring en fjärdedel av landets befolkning och en femtedel av helaantalet förmynderskap och godmanskap, om det efter den 1 januari 1966förekommit att någon förmyndare eller god man blivit åtalad och dömd förförskingring av anförtrodda medel. Av svaren framgick, att brottsligheten varitmycket låg. Endast ett fall av speciellt allvarlig art framkom. I övrigt rördedet sig om endast enstaka smärre förskingringar. Utredningen har kommit fram till att det skydd som iförevarande fall kan bli tillämpligt torde vara att den skadelidande i någonform erhåller ersättning genom det allmännas försorg. Ett sådant skydd harutredningen funnit kunna tänkas ordnas pä i huvudsak tre olika sätt. För det första kan man tänka sig att statsverket direktåtar sig denna garanti. Staten skulle m. a. o. äta sig att ersätta den.skadelidande, och staten skulle givetvis i så fall ha regressrätt mot den iförsta hand skadeståndsskyldige. Praktiskt torde en sådan ordning icke mötanågra svårigheter. Den andra möjligheten är att staten fungerar somförsäkringsgivare på det sättet att staten svarar för en skada på samma sättsom enligt det första alternativet men uttar en avgift härför. Liknandelösningar finns inom sociallagstiftningen. Även denna möjlighet synes varapraktiskt genomförbar. Den tredje möjligheten är att statsverket avtalar med ettenskilt försäkringsbolag, eller möjligen en sammanslutning av sädana, om attöverta ifrågavarande risk mot . En individuell försäkring är icketänkbar utan det fick i sä fall bli en kollektiv garantiförsäkring och en pänågot sätt samlad premiebetalning. Ett försäkringsbolag har efter förfrågan avutredningen förklarat sig berett att erbjuda en sådan försäkring, medöverförmyndarna såsom samlingsorgan, och såsom en vägledning beräknat premientill en krona per förmynderskap, med ett maximibelopp av förvarje myndling och för varje överförmyndardistrikt. bör emellertid premien sättas i någoriunda proportion till riskensstorlek för varje förmynderskap och endast erläggas för de överförmynderskap som försäkringen skall omfatta. Även den nu beskrivna tredjemöjligheten har utredningen funnit praktiskt genomförbar utan alltför storasvårigheter. Utredningen har efter övervägande av de tre alternativenemellertid icke kunnat förorda något av dem. Utredningen anför som skäl härförföljande. Såsom förut berörts är frekvensenav förluster pä grund av förskingringar inom ifrågavarande område mycketringa. Såvitt rör förmynderskap och godmanskap beror detta delvis på destränga kontrollföreskrifterna, och dessa skuUe enligt utredningens förslagytterligare skärpas. Beträffande boutredningsmannen har utredningen ansettnuvarande kontrollföreskrifter otillräckliga men föreslagit vissa nya sådana.Att under dessa förhållanden införa en omfattande garanti just pä dessa områdenter sig i och för sig icke motiverat. Visserligen kan utan tvivel mycketömmande fall inträffa, men detta gäller i kanske ännu högre grad andra, vidastörre områden där det ställs anspråk pä att staten skall träda in och svaraför ersättning i anledning av brott. TUls vidare synes därför icke tillräckligaskäl föreligga för särbestämmelser på ifrågavarande område. Därest frågans vidare behandling skulle leda till att ettsärskilt skydd för detta område skall införas, vill utredningen av de tre ovannämnda alternativen förorda det första, dvs, att statsverket direkt åtar siggarantin. Utredningens betänkande harremissbehandlats. Av remissinstanserna har endast ,och Svenska livförsäkringsbolags förening igemensamt yttrande samt för mental hälsa (RMH) berörtförevarande spörsmål. De tre förstnämnda delar utredningens mening att skältills vidare ej synes föreligga för särbestämmelser pä detta område. RMHdäremot anser att ett skydd för omyndigas medel bör införas. En utförligareredogörelse för remissyttrandena finns intagen i utskottets betänkande LU 1972:7s. Svensk rätt saknar bestämmelser omstatligt ansvar eller försäkringsskydd för anförtrodda medel. 1 motionenframhålls att detta aren brist, eftersom det förekommer att förmyndareförskingrar omyndigas till-gängar. Genom förmyndarens oredliga förfarande kanden omyndige, som saknat möjlighet att själv utse förmyndare, tillfogasbetydande ekonomiska förluster. Motionärerna anser att staten, som bär ansvaretför förordnandet av förmyndare, även bör svara för att den omyndige i sådanafall hålls skadeslös. Enligt motionärerna bör skadeståndslagen kompletteras så,att staten blir ersättningsskyldig för de ekonomiska förluster som den omyndigeåsamkas genom att förmyndaren förskingrar hans tillgångar. Motionärernayrkaratt skall hos Kungl. Maj:t begära förslag till sådan lagändring. Såsom framgår av det föregående (s. 34) har frågan omförstärkning av skyddet för omyndigs medel varit föremål för riksdagensbehandling Senast prövade frågan varår 1972 i anledning av en motion med samma yrkande som det nu ifrågavarande.Lagutskottet hänvisade då till att förmynderskapsutredningen 1970angivna betänkande lagt fram förslag till en skärpning och effektivisering avförmyndarkontrollen. Utskottet pekade vidare pä att en av utredningen företagenundersökning visade att frekvensen av förluster pä grund avförmyndarförskingringar är mycket ringa. Utredningen hade därför inte funnitmotiverat att införa en omfattande statlig garanti just på detta område.Utskottet konstaterade även att under remissbehandlingen av utredningensbetänkande endast en av remissinstanserna förordat införandet av en sådangaranti. För egen del underströk utskottet att motionärernas syfte att sökaförstärka skyddet för omyndigs medel i och för sig var behjärtansvärt. Den avförmynderskapsutredningen föreslagna reformen av förmyndarkontrollen skulleemellertid, om den genomfördes, ytterligare minska den relativt ringa riskenför förmyndarförskingringar. Eftersom utredningens förslag var föremål föröverväganden inom borde enligt utskottets mening inte dåprövas frågan huruvida statlig ersättning borde införas pä ifrågavarandeområde. Utskottet, som avslutningsvis erinrade om att utskottet i annatbetänkande tillstyrkt förslaget till skadeståndslag, hemställde att riksdagenskulle avslå motionen. godkände utskottets hemställan. Skadeståndslagen, som trädde i kraft , föreskriverskyldighet för staten eller kommun att ersätta bl. a. förmögenhetsskada somvållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för varsfullgörande staten eller kommunen svarar. 1 den mån ekonomisk förlust somtillfogats den omyndige kan visas bero på fel eller försummelse frånöverförmyndarens sida, blir alltså kommunen skadeståndsskyldig. Underlätenhetfrän förmynderskapsdomstolens sida att företa föreskriven kontroll avöverförmyndarens verksamhet kan i vissa fall föranleda att även staten blirersättningsskyldig för ekonomisk skada som tillfogats den omyndige. Införandet av regler om skadeståndsansvar vid offentligverksamhet har, även om de endast delvis löser förevarande problem, inneburiten ytterligare förstärkning av skyddet för omyndigs medel. Sedan utskottetsenast prövade förevarande fråga har det inte förekommit något som tyder på attantalet förskingringar av omyndigs medel ökat. Med hänsyn till det anfördafinner utskottet ej skäl föreligga att nu frångå den föregående är intagnaståndpunkten att Kungl. Maj:ts prövning av förmynderskapsutredningens förslagtill en skärpt förmyndarkontroll inte bör föregripas. Utskottet erinrar om attutskottet i betänkandet LU 1973:6 förutsatt att proposition pä grundval avutredningens förslag kommer att möjligt föreläggas . På grund av det anförda hemställerutskottet att avslår motionen 1973:71. Närvarande: herrar (), (). (), fröken i (s), (), (), herrarSjöholm (fp), i (s)*, (). (vpk),i (c), Stadling (s)*, () och i (s). * Ej närvarande vid betänkandets justering. av herrar (), (), (),(), i (c) och (), vilka anser dels att det avsnitt av utskottets betänkande som på s. 8börjar med orden "Införandet av" och slutar med orden"föreläggas " bort ha följande lydelse: "Införandet av regler om skadeståndsansvar vidoffentlig verksamhet har inneburit en viss förstärkning av skyddet för omyndigsmedel men löser endast i begränsad omfattning förevarande problem. Skulle denav förmynderskapsutredningen föreslagna reformen av förmyndarkontrollengenomföras, kommer emellertid, såsom utskottet framhöll vid , skyddet för omyndigs medel att ytterligare öka. Men hur effektivkontrollen än blir går det dock inte att helt utesluta risken för attförmyndaren kan förskingra den omyndiges medel. Såsom motionärerna påpekar har den omyndige ingenmöjlighet att välja förmyndare. I den mån förmyndaren inte är legal förmyndare,dvs. förälder till underårig, utses förmyndaren av vederbörandeförmynder-skapsdomstol. Det kan därför enligt utskottets mening inte ansesgodtagbart från rättvisesynpunkt att den omyndige själv skall stå ansvaret förförmyndarens förskingring av den omyndiges egendom. Den enda rimliga lösningenpå problemet synes utskottet vara att staten på något sätt ersätter denomyndige den skada han lidit genom förmyndarens förskingring.