bet · FW01SfU13 · 1973-12-31 00:00:00 — Socialförsäkringsutskottetsbetänkande nr 1973 SfU 1973:13 betänkande i anledning avmotioner angående ersättning för privatläkarvård m. m. 1 detta betänkande behandlas motionen 1973:1161 av i (fp), varihemställs att i skrivelse till Kungl. Maj:t gör ett uttalande avinnebörd att den taxa på vilken återbäringen från beräknashöjs, så att återbäringen till den patient som söker privatpraktiserande läkareblir jämförbar med den utbetalning gör till imotsvarande fall, motionen 1973:1180 av m. fl. (fp), varihemställs bl. a. att hos Kungl. Maj:t begär att förslag framläggs omhöjning av ersättning för vård hos privatläkare. Motionen 1973:1180 behandlas idetta betänkande endast såvitt avser nu redovisade, i motionen under punkt A 3upptagna yrkande. Övriga yrkanden i motionen behandlas av socialutskottet. trädde den s.k.sjukronorsreformen i kraft. Genom denna har införts ett förenklatersättningssystem för den öppna läkarvården i samhällets regi, dvs. den somäger rum på sjukhusens läkarmottagningar, hos provinsialläkare m. m. Systemetinnebär att patienter betalar enhetliga avgifter för besök hos läkarerespektive för hembesök av läkare. Avgifterna tUlfaller sjukvårdshuvudmannen,som också får ersättning från sjukförsäkringen för varje besök. Den erlagdaavgiften innefattar gottgörelse inte bara för besöket hos läkaren utan ocksåför röntgen- och laboratorieundersökningar m. m., vartill patienten kan bliremitterad. Avgiften för besök hos läkare utgjorde Ijanuari 1970 . För hembesök var avgiften undersamma tid . höjdes avgifterna till 12 respektive 20kronor. Ersättningen från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmannen utgjordet. o. m. per besök. Från och med den 1 januari1973 är ersättningen per besök. I fråga om vård som meddelas av privatpraktiserande läkaregäller alltjämt samma system som före sjukronorsreformen. Enligt huvudregelnutgår från den allmänna försäkringen ersättning med tre fjärdedelar avförsäkrads utgifter för sådan vård. Dock gäller i sådana fall, då utgifternaöverstiger de belopp som anges i läkarvårdstaxan (1969:657), att ersättning inte utgår med högre belopp än som motsvarartre fjärdedelar av de i taxan angivna beloppen. Enligt bestämmelser, som utfärdats med stöd av 2 kap. 6 §lagen om allmän försäkring, utgår ersättning inom ramen för den allmännaförsäkringen också för viss annan vård eller behandling än läkarvård,tandläkarvård och sjukhusvård. Regler härom finns i kungörelsen (1962:387)angående ersättning enligt lagen om allmän försäkring för vissa utgifter förvård eller behandUng i anledning av sjukdom. Enligt kungörelsen kan försäkraderhålla ersättning för utgifter för konvalescentvård, sjukgymnastiskbehandling, viss annan fysikalisk terapi och foniatrisk behandling. Ersättningutgår i princip med tre fjärdedelar av utgifterna, dock högst med trefjärdedelar av vissa i kungörelsen angivna belopp. riksdagsbehandling m. in. Vid antagandet avsjukronorsreformen förutsattes att även privatläkarvården skulle inordnas iett system med enhetliga avgifter. Föredragande departementschefen framhöll ipropositionen (prop. 1969:125 s. 12) att det var önskvärt att deprivatpraktiserande läkarna fördes in under sjukronorsreformen. Han påpekadeemellertid att tidpunkten härför var beroende av resultatet av den utredning avfrågan som pågick och att det nya ersättningssystemet för läkarvård i offentligregi kunde införas oberoende av frågan om privatläkarvården. framlade den 6 november 1969betänkandet "Ersättning vid privatläkarvård" (socialdepartementetsstencil 1969:6). I betänkandet, som fanns tillgängligt underriksdagsbehandlingen av förslaget tiU sjukronorsreformen, föreslogs attsjukvårdshuvudmännen skulle sluta s. k. läkarvårdsavtal med deprivatpraktiserande läkarna. Avtalen skulle innehålla grunderna föi: ekonomiskersättning till privatläkarna och dessa skulle förbinda sig att i fråga omersättningsberättigad vård tillämpa en viss maximerad avgift för sinapatienter. Genomförandet av sjukronorsreformen tillgickförfattningstekniskt på det sättet att Kungl. Maj:t genom en ändring i 2 kap. 2§ lagen om aUmän försäkring bemyndigades att fastställa grunderna förersättning för läkarvårdsutgifter, varefter de materiella bestämmelserna intogsi den av Kungl. Maj:t utfärdade läkarvårdstaxan. Detta innebar attbemyndigandet innefattade befogenhet för Kungl. Maj:t att anpassabestämmelserna även till framtida förändringar, exempelvis privatläkarvårdensinordnande i det nya systemet. I motioner som väcktes i anledning av propositionenframställdes bl. a. ett yrkande med krav på att frågan om principerna för deprivatpraktiserande läkarnas ställning inom sjukförsäkringen skulleunderställas , innan bestämmelser härom utfärdades av Kungl. 1sitt av godkända utlåtande : 80 uttalade andra lagutskottet attdet av många skäl framstod som önskvärt att hela den öppna vården så snart som möjligt kunde inordnas under ett system medlikartade ersättningsregler. Utskottet framhöll att ett bifall tillmotionsyrkandet, innebärande att Kungl. Maj:t måste avge proposition tillriksdagen med begäran om yttrande, skulle innebära risker för enförsening av reformens ikraftträdande. Med hänvisning härtill och till attriksdagen redan vid det aktuella ärendets behandUng hade möjlighet attdiskutera det framlagda förslaget rörande privatläkarvårdens inordnande iersättningssystemet tUlstyrkte utskottet med avstyrkande av motionsyrkandet att Kungl. Maj:t erhöll det begärda bemyndigandet att anpassa grunderna förläkarvårdsersättningen efter framtida förändringar. Under remissbehandlingen av riksförsäkringsverketsbetänkande "Ersättning vid privatläkarvård" framkom önskemål omfortsatt utredning av de i betänkandet behandlade frågorna. Med anledning häravuppdrog Kungl. Maj:t genom beslut den 24 aprU 1970 åt ochsocialstyrelsen att på grundval av betänkandet och däröver avgivnaremissyttranden gemensamt verkställa utredning av hithörande frågor. skulle enligt direktiven särskild uppmärksamhet ägnas frågor omvård meddelad av läkare i gruppmottagningar. Utredningsarbetet pågår alltjämt. I motioner vid riksdagframfördes på nytt kravet att frågan om de privatpraktiserande läkarnasställning inom sjukförsäkringen skulle underställas , innanbestämmelser i ämnet utfärdades. Motionsyrkandet avslogs av påhemställan av andra lagutskottet (2LU 1970:64), som hänvisade till denståndpunkt intagit vid riksdag och framhöll att det intefanns anledning att ompröva detta ställningstagande, innan resultatet av detpågående utredningsarbetet inom och socialstyrelsenförelåg. Regler om beräkning av ersättningar till försäkrade fannstidigare i den av Kungl. Maj:t utfärdade taxan (1959:245) för beräkning aversättning för läkarvård och tandläkarvård enligt lagen om allmänsjukförsäkring. Denna taxa ersattes sedermera av den s. k. återbäringstaxan(1967:717), som trädde i kraft vid ingång. Denna innehöll fleranyheter. Bland annat höjdes taxebeloppen. Återbäringstaxan upphörde att gälladen , då läkarvårdstaxan (1969:657) trädde i kraft.Läkarvårdstaxan, i vilken intogs de centrala bestämmelserna om sjukronorsreformen,innebar emellertid inga väsentliga förändringar i fråga om ersättning förprivatläkarvård. De taxor läkarvårdstaxan innehåller har i princip bibehållitsoförändrade . De taxor, enligt vilka ersättning utgår för utgifter förkonvalescentvård, sjukgymnastisk behandling m.m., är likaledes oförändradesedan den 1 januari 1968. sjukförsäkringsutredning behandlade i sittslutbetänkande "Ersättning vid vissa sjukvårdande åtgärder ochsjukresor" (SOU 1970:56) bl. a. frågan om ersättning för konvalescentvårdoch sjukvårdande behandlingar, som inte var att anse som läkarvård. I fråga omsjukvårdande behandlingar föreslog utredningen, förutom att kretsen av ersättningsbara behandlingsformer skuUe utökas, att ocksådessa inordnades i det förenklade ersättningssystemet för offentlig läkarvård.Detta skuUe innebära att någon särskUd patientavgift inte skuUe tas ut försjukvårdande behandlingar utan att sjukronorsavgiften skulle innefatta ävensådana åtgärder. Utredningen menade att även sådana sjukvårdande behandlingar,som gavs utanför sjukvårdshuvudmännens organisation, borde inlemmas i ettlikartat ersättningssystem. - Utredningens förslag i nu berörda delar har ännuinte lett till lagstiftning. Vid riksdag väcktesmotioner med i huvudsak samma yrkanden som i motionerna 1973:1161 och1973:1180. , som från hadeerhållit uppgift att utredningsarbetet rörande privatläkarvården och hithörandefrågor skulle komma att avslutas , avstyrkte i sitt av riksdagensgodkända betänkande (1972:14) bifall tUl motionerna. Utskottet underströkemellertid att frågan om privatläkarvårdens ställning inom sjukvården varsynnerligen angelägen och att det inte var tUlfredsställande att de mångamänniskor, som anlitade privatpraktiserande läkare, fick betydligt högreutgifter för sina läkarbesök än de som erhöll läkarvård i offentlig regi.Utskottet fann det vidare - i enlighet med vad som hade anförts i motionerna -beklagligt att utredningsarbetet inte hade resulterat i något förslag. Detborde, menade utskottet, eftersträvas att frågan om anpassningen avprivatläkarvården tUl det nya ersättningssystemet för den offentligaläkarvården fick en snar lösning. Då resultatet av utredningsarbetet var attförvänta fann utskottet emellertid ej skäl föreslå attta något initiativ beträffande frågan om privatläkarvårdens ställning. Vad angick frågan om återbäringen vid sjukvårdandebehandlingar som ges utanför den offentliga sjukvärden påpekade utskottet attsjukförsäkringsutredningen i sitt betänkande "Ersättning vid vissasjukvårdande åtgärder och sjukresor" (SOU 1970:56) hade föreslagit delsatt alla sjukvårdande behandlingar, som gavs genom de offentliga sjukvårdshuvudmännensförsorg, skuUe inordnas i det förenklade ersättningssystemet för offentligläkarvård, dels att sjukvårdande behandlingar, som gavs utanför den offentligasjukvården, borde inlemmas i ett likartat ersättningssystem. Med hänsyn tillatt utredningens förslag i berörda delar enligt vad utskottet hade inhämtatskulle komma att bearbetas i samband med prövningen av privatläkarvården fannutskottet inte heller i fråga om sjukvårdande behandlingar skäl föreligga tillnågon åtgärd. De förevarande motionerna tar upp frågan omprivatläkarvårdens StäUning mom sjukförsäkringen. Motioner med i huvudsak sammayrkanden prövades av socialförsäkringsutskottet . Utskottetunderströk därvid angelägenheten av att privatläkarvården så snart som möjligt anpassades till det nya ersättningssystemet förden offentliga läkarvården och utskottet framhöll också, att det måste antasatt sjukförsäkringsutredningens förslag rörande frågan om återbäring vidsjukvårdande behandling skulle komma att prövas i samband med detutredningsarbete angående privatläkarvården som pågick inom . Utskottet har inhämtat att detta utredningsuppdrag skallvara slutfört . Utskottet anser att ett ställningstagande tillmotionärernas yrkanden bör anstå i avvaktan på resultatet av nämnda utredningsarbete,men vUl framhålla betydelsen av en snabb lösning av hithörande frågor. Med hänvisning tUl det anfördahemställer utskottet att avslår 1. motionen1973:1161, 2. motionen 1973:1180, i vad den behandlas av socialförsäkringsutskottet. Närvarande: herrar (), (), Ringaby(m), i (s), i Nennesholm* (c), i (s), Mundebo (fp), fröken (), herrar (), i (m), i * (vpk), i (c), fröken (),herrar SigneU* (s) och * (s). ' Ej närvarande vid betänkandets justering.