bet · FW01LU24 · 1973-12-31 00:00:00 — Utskottet avstyrkte därför bifall till deti motionen 1971:720 framställda yrkandet under punkt I angående införande avstrikt ansvar för alla arbetsgivare. Förbättrat ersättningsskydd på vissa begränsadeyrkesområden Under utredningsarbetet hadeframställningar gjorts tUl Kungl. Maj:t om införande av strikt ansvar förstaten i fråga om personskada som åsamkas polisman under tjänsteutövning, förinnehavare av järnväg för personskada, som drabbar anstäUd i järnvägens tjänst,samt för arbetsgivare i stuverifacket med avseende på personskada, som drabbaranställd i stuveriverksamheten. Departementschefen framhöll (prop. s. lOl f.)att oavsett i vad mån det här rör sig om så trängande behov att särskildaåtgärder är påkallade, dessa ersättningsproblem måste ses i ettstörre sammanhang. Liknande önskemål kan, framhöll han, med fog resas av andrayrkesgrupper, vilkas ersättningsbehov socialt sett är lika ömmande.Angelägenhetsgraden kan inte mätas uteslutande på grundval av frekvensen avskadefall inom olika verksamhetsområden. Med få undantag, fortsattedepartementschefen, kan det inte heller påstås att arten av de yrkesskador sominträffar i ett visst slag av verksamhet motiverar en särbehandling av dessafall. 1 båda dessa hänseenden representerar framställningarna ett godtyckligturval. I fråga om järnvägs-anställda och poliser lär det i själva verketförhålla sig så att olycksfallsfrekvensen statistiskt sett är låg, framhölldepartementschefen och tillade att det inte heller finns belägg för att deskador som drabbar dessa kategorier typiskt sett är allvarligare än andrayrkesskador. Utskottet delade den uppfattning som departementschefengett uttryck åt (betänkandet s. 139). I likhet med denna ansåg utskottet vidareatt det över huvud taget inte är möjligt att välja ut vissa yrkesgrupper och gedem en förmånligare ställning än andra genom att införa regler om strikt ansvarför berörda arbetsgivare. 1 den mån man anser det önskvärt och lämpligt attsärskilt genomföra förbättringar av det ekonomiska skyddet vid yrkesskadefall borde detdärför, såsom departementschefen framhållit, i möjligaste mån ske genomgenerella åtgärder, som verkar likformigt för alla yrkesgrupper. Utskotteterinrade om att det härvidlag är en fortsatt utbyggnad avyrkesskadeförsäkringen och kompletterande ersättningsanordningar i form avkollektiva försäkringar som kommer i fråga. Med hänsyn till bl. a. vad sålundaanförts avstyrkte utskottet bifaU tUl motionerna 1972:13, 1972:435 och1972:1490 punkt 3 c). Beträffande yrkandet i motionen1971:720 under punkt 3 framhöll utskottet (betänkandet s. att man, omman inför omvänd bevisbörda, i realiteten uppnår samma skadeståndsansvar förarbetsgivaren som om ett rent strikt skadeståndsansvar gällde. De invändningarsom kan riktas mot ett strikt ansvar äger följaktligen giltighet ocksåbeträffande ett ansvar med omvänd bevisbörda. Utskottet avstyrkte därför bifalltill motionen i denna del. Obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare Principalansvaret omfattar ocksåskador som drabbar någon av arbetsgivarens egna arbetstagare. Vidremissbehandlingen av skadeståndskommitténs förslag i detta hänseendehemställde några remissinstanser, bl. a. (),() och (), att frågan om obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare skulle tasupp till samtidig prövning. Departementschefen tog med anledning härav upp frågan tillbehandling i propositionen (s. 219). Innan man har närmare utrett möjhgheternaatt lösa ersättningsproblemen genom direkta försäkringsanordningar på deskadelidandes sida, ansåg han emellertid att ett system med obligatoriskförsäkring bör övervägas endast om tvingande skäl kan åberopas. Att sådana skälskulle kunna anföras för ett generellt verkande obligatorium för samtligaarbetsgivare kunde departementschefen inte finna. Han pekade på att frivilligansvarsförsäkring redan nu har mycket stor spridning. En utvidgning avprincipalansvaret till att omfatta vållande av samtliga arbetstagare innefattari och för sig ett starkt tryck på de arbetsgivare som saknar försäkringatt skaffa sig ett försäkringsskydd, framhöll han och tillade att det förövrigt enligt hans mening saknas praktiska förutsättningar att för närvarandegenomföra ett obligatorium, som skulle kräva en utomordentligt omfattandeadministrativ kontrollapparat. Utskottet erinrade till en början om de två utredningarsom har till uppgift att utarbeta förslag som syftar till att förbättraarbetstagarnas ställning när det gäller skador som drabbar dem i yrkeslivet,nämligen yrkesskadeförsäkringskommittén och arbetsmiljöutredningen (betänkan- det s. 152 f.). Utskottet ansåg det tillfredsställande attarbete sålunda pågår för att åstadkomma ett förbättrat skydd i fråga om skadorsom uppkommer i arbetslivet. Utskottet befarade att det emellertid torde dröjanågra år innan arbetstagarnas krav på trygghet blivit tillfredsställandetillgodosedda genom olika försäkringsanordningar. Intill dess ansåg utskottetdet vara av största betydelse för de anställdas trygghet att arbetsgivarna harförsäkringsskydd i form av ansvarsförsäkringar. Utskottet konstaterade att maninte med bestämdhet vet hur stor spridning frivillig ansvarsförsäkring har.Utskottet fann det vanskligt att förutsäga om utvidgningen av principalansvaretskulle komma att medföra att de arbetsgivare som saknade försäkring skulleskaffa sig ett försäkringsskydd eller om den premiehöjning som skulle bliföljden av det ökade ansvaret skulle få motsatt effekt. Utskottet ansåg att detskulle vara av mycket stort värde att få spridningen av den frivilligaansvarsförsäkringen kartlagd. En sådan undersökning, vars utförande syntes böraanförtros ät skadeståndskommittén, borde enligt utskottets mening företas enviss tid efter det att lagen trätt i kraft. Skulle undersökningen visa attansvarsförsäkringens spridning inte är godtagbar borde kommittén utarbetaförslag som syftar till att nå ökad utbredning av försäkringsskyddet. Härvidkan naturligtvis införande av obligatorisk ansvarsförsäkring komma underprövning, framhöll utskottet. Såsom departementschefen anfört torde dock ettobligatorium kräva en omfattande administrativ kontrollapparat. Utskottetpekade därvid på att det oinskränkta principalansvaret inte bara gäller förföretagare utan också i icke-ekonomisk verksamhet och i rent privataförhållanden, varför man t. ex. bara i begränsad omfattning synes kunna användariksförsäkringsverkets på avgiftsdebiteringar till den allmänna försäkringenbaserade uppgifter i kontrollerande syfte. Skulle emellertid kommittén anse detnödvändigt förorda en lagstadgad plikt att teckna ansvarsförsäkring syntesenligt utskottets mening möjligheten att avgränsa skyldigheten till vissakategorier arbetsgivare, exempelvis ned till ett bestämt minsta antalarbetstagare, böra undersökas. Betydelsefulla faktorer vid en bedömning avfrågan blir för övrigt graden av de förbättringar som kan åstadkommas inomyrkesskadeförsäkringen samt utvecklingen och spridningen av de kollektivatrygghetsförsäkringarna inom arbetslivet. Utskottet hemställde att riksdagenmed anledning av motionen 1972:1491 och del av det i motionen 1971:720 underpunkt 1 framställda yrkandet skulle ge Kungl. Maj:t till känna vad utskottetsålunda anfört. Det har förutsatts att SkL inteskall bli bestående i sin nuvarande utformning . Tvärtomhar man utgått från att det kommer att ske en fortlöpandereformering av skadeståndsrätten och att SkL måste ändras och kompletterasefter hand som reformarbetet skrider framåt. Vad som då främst syftas på är skadeståndskommitténs fortsatta Detta har redan avsatt ett parbetänkanden, nämligen Skadestånd III. En allmän regel om jämkning av skadestånd(SOU 1971:83) samt Skadestånd IV. Värdesäkringav skadeståndslivräntor (SOU 1972:12). Sistnämnda betänkande har lagts tillgrund för prop. (1973:14) med förslag till lag om ändring av skadeståndslivräntorm. Lagförslaget har antagits av vid vårsession (LU1973:8, Rskr 1973:111) och kommer att träda i kraft den I januari 1974.Ytterligare förslag från kommittén kan väntas . 1 förstahand skall kommittén under sitt fortsatta arbete föreslå nya personskaderegler(direktiv Ju:68). De nya reglerna om skadestånd vid personskada kan väntasinnehålla bl. a. bestämmelser om invaliditetsprövning, om efterlevandesskadeståndsrätt, om samordning mellan skadestånd och andra förmåner samt omersättningens form (livränta eller engångsbelopp). Det andra område där utredningsförslag är att vänta rötförsäkringsgivares regressrätt, dvs. ett försäkringsbolags rätt att av enskadeståndsskyldig återkräva utgiven försäkringsersättning (direktiv 1972Ju:30). Utredningsuppdraget omfattar också andra frågor, bl. a. en översyn avreglerna om den skadelidandes medvållande samt om fördelningen avskadeståndsansvaret mellan flera skadeståndsskyldiga. Av stor betydelse också på skadeståndsområdet är denöversyn av yrkesskadeförsäkringen som yrkesskadeförsäkringskommittén nu gör ochsom bl. a. går ut på att förändra invaliditetsbegreppet inom den grenen avsocialförsäkringen (direktiv S:32). Man skall därvid undersöka möjligheternaatt bedöma invaliditeten mindre tabellmässigt och mer efter skadans inverkan idet särskUda fallet. Vidare skall utredas om ideell ersättning, närmare bestämtersättning för lyte eller annat men, bör införas inom yrkesskadeförsäkringen. 1 syfte att skapa en bättre arbetsmiljö och ge deanställda ökad trygghet och ett ökat inflytande på den egna arbetsplatsen pågårför närvarande ett omfattande reformarbete. (direktiv1971 8:29) har avgivit delbetänkandet (SOU 1972:86) Bättrearbetsmiljö, vilket innehåller förslag till ändringar inom vissa viktigaområden av arbetarskyddslagstiftningen och till kraftigt förstärkt organisationför arbetarskyddet. Vid behandlingen av statsverksproposition fattaderiksdagen beslut om en väsentlig förstärkning av den offentligatillsynsorganisationen för arbetarskyddet enligt de riktlinjer som dragits uppav utredningen (SoU 1973:5 punkt 51). På grundval av utredningens betänkande,såvitt avser lagstiftningsfrågorna, har Kungl. Maj:t förelagt riksdagenpropositionen 1973:130 med förslag till åtgärder för en bättre arbetsmiljö. Såsom omnämnts i det föregående(ovan s. 6) hänvisas i motionen 1973:1091 i fråga om argumenteringen till vadsamma motionärer anfört i motionen 1973:1189 i vilken hemställs att riksdagenhos Kungl. begär initiativ i syfte att i samverkan medarbetarskyddsstyrelsen utarbeta anvisningar för arbete vid maskiner förupptagning av pappersmassa samt vid maskiner för tillverkning och rullning avpapper. Sistnämnda motion har behandlats av socialutskottet. godkända betänkande (SoU 1973:5 s. 75 f.) avstyrkte utskottet bifalltill motionen, varvid utskottet anförde följande. Utskottets ställningstagande tillKungl. Maj:ts förslag till medelsanvisning till arbetarskyddsstyrelsen innebärbl. a. att utskottet förordar en väsentlig utbyggnad av styrelsens resurser förutarbetande av anvisningar till förebyggande av olycksfall och ohälsa iarbetet. I fråga om anvisningar på det område, som behandlas i motionen, fårutskottet hänvisa till det samarbete som bedrivs på området av de nordiskaländernas arbetarskyddsmyndigheter i nordiska maskinkommittén. Enligt vadutskottet inhämtat har i tälsatts en arbetsgrupp för att utarbeta ettförslag till anvisningar inom pappersindustrin. Sedan förslaget framlagtskommer arbetarskyddsstyrelsen att bearbeta det för användning i . Med hänsyn till det anförda kan man räkna med attmotionärernas önskemål kommer att bli tillgodosedda utan något riksdagensinitiativ. Motionen 1973:1189 påkallar därför inte någon åtgärd. I förevarande motioner framförsförslag som syftar tiU förbättringar av det ekonomiska skyddet vid skadefall,som inträffar i yrkeslivet. Den metod som motionärerna anvisar är en utbyggnadav det skadeståndsrättsliga regelsystemet genom införande av nya regler omstrikt skadeståndsansvar. Utskottet vill tUl en början erinra om att huvudregeln isvensk skadeståndsrätt är att skadeståndsansvar förutsätter att denskadestånds-skyldige har handlat uppsåtligen eUer av vårdslöshet (culparegeln).Skadeståndsansvar helt oberoende av vällande dvs. strikt ansvar har genomlagstiftning endast föreskrivits pä speciella områden, såsom t. ex.inom kommunikationsväsendet, för vissa delar av den energiprodu-cerande industrinoch på miljövårdens område (se ovan s. 3 f.). Inom skadeståndsrätten har det sedan gammalt också funnitsregler om ett mer eller mindre vittgående arbetsgivar- eUer företagaransvar förskador vållade av de anställda (s. k, principalansvar). Av särskild betydelseför skador i yrkeslivet är den genom skadeståndslagen (SkL; 1972:207)införda regeln om oinskränkt principalansvar. I 3 kap 1 § första stycket SkLföreskrivs nämligen, att den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersättaperson- eUer sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse itjänsten. Principalansvaret omfattar således inte bara skador som drabbarutomstående tredje man utan också skador som arbetstagarna vållar varandra. Ijämförelse med tidigare gällande rätt innebar införandet av det oinskränktaprincipalansvaret enligt SkL, att skadeståndsansvar för offentliga och privataarbetsgivare i fråga om arbetstagares culpa utvidgades till att utöver vållandeav drifts- och arbetsledning och av arbetare med särskilt ansvarsfuU sysslaomfatta våUande av aUa anställda oberoende av stäUning ochuppgift. För första gängen har härigenom i svensk rätt införts genereUa reglerom ett skärpt skadeståndsansvar oberoende av eget våUande som för åtskiUigafall inte kan motiveras utifrån sådana risksynpunkter som traditioneUt bär uppde regler om strikt skadeståndsansvar, som återfinns på olika håll inom denspecieUa skadeståndslagstiftningen. Det kan i anslutning härtill nämnas att gällande svenskrätt inte nöjer sig med att lägga ett ansvar på arbetsgivare i vad avserolycksfall i arbete. Det vilar också en särskUd skyldighet på tillverkare ochsäljare av maskiner att tillse att dessa är försedda med skyddsanordningar.Detta framgår av 45 § arbetarskyddslagen (1949:1). Stadgandet är sanktioneratgenom möjlighet för arbetarskyddsstyrelsen att utfärda förbud vid överträdelse,och det har även skadeståndsrättsliga konsekvenser för tiUverkare och säljare. Utskottet vill emeUertid fästa uppmärksamheten vid att idet moderna samhället är skadeståndsrätten ingalunda det enda medel som stårtill buds som ersättningssystem vid olika skadefall. Den snabba expansion avolika former av offentlig och enskild försäkring som ägt rum under de senastedecennierna har medfört att det torde vara vanligare att ersättning vidskadefaU utgår i form av försäkringsersättning än i form av skadestånd, sombetalas direkt av de skadeståndsskyldiga. Skadeståndsrätten kan därför intebedömas och värderas utan att ställas i relation tUl existerandeförsäkringsanordningar (se ovan s. 46). Det samspel, som råder meUanskadestånd och försäkring, är komplicerat och ännu ofuUständigt känt bl. a. tUlsina ekonomiska verkningar. Utskottet vUl dock understryka att utvecklingeninom försäkringsväsendet på ett avgörande sätt har förändrat situationen ochinfört helt nya fördelningsmekanismer. har den lett tillbetydelsefulla förändringar i fråga om skadeståndsrättens roU somersättningssystem. Frågan om skadeståndsrättens stäUning vid sidan avexisterande eller framtida försäkringsanordningar togs upp tiU ingåendediskussion i förarbetena till SkL. a. ägnade föredragandedepartementschefen ett avsnitt i propositionen åt denna fråga (prop. Därvid formulerade han en rättspoliiisk målsättning för reformarbetetpå skadeståndsrättens område (prop. s. 83). Utgåendefrån denna målsättning granskade departementschefen olika metoder för atttillgodose behovet av ersättning för personskada. Efter att ha pekat på olikabrister när det gäller skadeståndsrättens möjligheter att åstadkomma ettekonomiskt skydd vid skadefall, kom han fram tUl att det kunde ifrågasättas ominte reformarbetet bör bedrivas i en riktning, som snarare minskar än ökarskadeståndsrättens betydelse. Närmast tänkte han sig då en utveckling, sominnebär att ersättning i allt större utsträckning skall tillgodoses genomsocial och enskild försäkring. Han framhöll emellertid att en sådan utvecklingär en fråga på lång sikt. Beträffande det nuvarande försäkringsskyddet vidolycksfall i arbete vill utskottet till en början erinra om att samhället vidyrkesskador tillhandahåller ett ekonomiskt grundskydd genom socialförsäkringen (den allmänna försäkringen samt yrkesskadeförsäkringen).Den relativa betydelsen av yrkesskadeförsäkringen som i sina tidigare formervar den bäst utvecklade av socialförsäkringarna - har minskat genom den aUmännaförsäkringens införande. , när aUa åtnjuter ett omfattande skydd genomden allmänna försäkringen, består de viktigaste förmånerna vid olycksfall iarbete i att livränta kan utgå ur yrkesskadeförsäkringen i många fall där rätttill förtidspension ur allmän försäkring saknas. Rent aUmänt torde det kunnasägas att till följd av socialförsäkringens kraftiga utbyggnad under senaretid torde vad som återstår att täcka utöver de ur socialförsäkringen utgåendeförmånerna huvudsakligen utgöras av kompensation för s. k. ideell skada, dvs.för liden sveda och värk samt för framtida obehag och lidande (exempelvis ettlyte eUer ett ärr). Utskottet viU vidare peka på att det på den skadelidandessida numera existerar ett antal såväl enskUda som kollektiva försäkringstyperav frivillig karaktär, vUka ger ett ytterligare ekonomiskt olycksfallsskydd vidyrkesskador (se ovan s. 4 f.). De anstäUdas krav på trygghet kan ocksåtUlgodoses av frivillig försäkring på den skadeståndsskyldiges sida, nämligen omarbetsgivaren har försäkringsskydd i form av ansvarsförsäkring (s. k.företagsansvarsförsäkring, se ovans. Såsom framgår av den föregående redogörelsen (s. 5 f.) harnyligen en särskild form av ansvarsförsäkring, den s. k. trygghetsförsäkringen,utvecklats. Denna kan beskrivas som en försäkring vilken tillerkännerarbetstagarna samma förmåner som enligt skadeståndsreglerna (med vissamodifikationer) vid varje olycksfaU i arbete, således även om varkenarbetsgivaren själv eUer någon arbetstagare är vållande. Ersättningarna skaUutgöra full kompensation för både ekonomisk och ideell skada på grund avolycksfallet. Såväl periodiska förmåner som engångsersättningar kommer i fråga.Jämkning på grund av medvåUande tUlämpas ej, med imdantag för att vid uppsåtligteller grovt vårdslöst handlande alls ingen ersättning utgår. Premierna förtrygghetsförsäkringen betalas av arbetsgivarna. Utskottet viU i anslutning härtiU framhålla att såvälskadeståndsreglerna som de försäkringsformer, som spelar in i ett yrkesskadefall,kommer att undergå en fortsatt expansiv utveckhng till följd av det pågåendeutrednings- och utbyggnadsarbetet. Utskottet hänvisar härvid i första hand tillskadeståndskommitténs fortsatta utredningsarbete och till attyrkesskadeförsäkringens materieUa regler f. n. är föremål för översyn inomyrkesskadeförsäkringskommittén (se ovan s. 8). Av stor betydelse är också denutbyggnad som kan förväntas ske när det gäUer koUektiva försäkringar inom denenskilda sektorn, t. ex, en utsträckning av trygghetsförsäkringen till attomfatta nya grupper av arbetstagare. Den sålunda successivt pågåendeutbyggnaden av de båda ersättningssystemen skadestånd och försäkring varföremål för överväganden i samband med tiUkomsten av 1972 årsskadeståndsrättsliga lagstiftning. Departementschefen anförde därvid (prop.1972:5 s. 103) att i den mån föreliggande önskemål om förbättringar av detekonomiska olycksfallsskyddet inte kunde tUlgodoses genom en utbyggnad av yrkesskadeförsäkringenborde behoven enligt hans mening täckas genom att arbetsmarknadsparternagemensamt inrättar kollektiva försäkringssystem till arbetstagarnas förmån.Sädana gruppförsäkringsanordningar kunde, framhöll han, i fråga om grundernaför beräkning av ersättningarna åtminstone delvis anpassas till vad som gällerinom skadeståndsrätten, och arbetstagarna kan därigenom beredas ett skydd somär i stort sett likvärdigt med det skydd som regler om strikt skadeståndsansvarskuUe ge. 1 flera hänseenden kan skyddet i själva verket bh bättre, tilladedepartementschefen och påpekade att den skadelidandes medvåUande normalt intebeaktas som grund för nedsättning av de ersättningar som utgår urolycksfaUsför-säkring. Vidare kan skaderegleringen göras avsevärt bUligare ochsnabbare än i ett skadeståndsrättsligt system genom att vissa ersättningar, bl,a. för sveda och värk o. d., särskUt i mindre komphcerade faU, faststäUs attutgå enUgt på förhand bestämda schabloner. Slutligen erinrade departementschefenockså om de möjligheter till en differentiering av ersättningsnivån efterskiftande behov och resurser som försäkringsanordningar av detta slag inrymmeroch som saknar motsvarighet i ett skadeståndsrättsligt system. Det är mot bakgrund av de ovan återgivna aUmännaprinciperna för utformningen av skadeståndsrättsliga lagstiftning,såvitt avser ersättning för olycksfaU i arbetet, som man enligt utskottetsmening måste bedöma de förslag och synpunkter som förs fram i förevarande bådamotioner. Vad först gäller motionen 1973:1091 har motionärernahemställt att hos Kungl. Maj:t begär en sådan översyn avskadeståndslagstiftningen att strUct skadeståndsansvar införes förarbetsgivare för skador som drabbar arbetstagare under arbete vid upptagningsmaskinerför pappersmassa eller maskiner för tillverkning och rullning av papper. Som framgår av den tidigare framställningen (se s. 9 f.)prövades i samband med tillkomsten av SkL även frågan om det var möjligt ochlämpligt att genom skadeståndsrättslig särreglering införa ett förbättratersättningsskydd på vissa begränsade yrkesområden. Det framhölls i dettalagstiftningsärende att oavsett i vad mån det härvidlag kunde röra sig om såträngande behov, att särskUda åtgärder var påkallade, måste dessaersättningsproblera ändock ses i ett större sammanhang. DepartementschefenframhöU att liknande önskemål med fog kan resas av andra yrkesgrupper, vUkasersättningsbehov socialt sett är lika ömmande. Enligt hans mening kanangelägenhetsgraden inte heller mätas uteslutande på grundval av frekvensen avskadefall inom ohka verksamhetsområden. Utskottet tillade för sin del att detöver huvud taget inte är möjligt att välja ut vissa yrkesgrupper och ge dem enförmånligare ställning än andra genom att införa regler om strikt ansvar förberörda arbetsgivare. 1 den mån man anser det önskvärt och lämpligt attsärskilt genomföra förbättringar av det ekonomiska skyddet vid yrkesskadefallbör det därför ske genom generella åtgärder, som verkar likformigt för allayrkesgrupper. Utskottet erinrade om att det härvidlag är en fortsatt utbyggnad av yrkesskadeförsäkringen och kompletterandeersättningsanordningar i form av kollektiva försäkringar som kommer i fråga. Beträffande den åsyftade fortsatta utbyggnaden avyrkesskadeförsäkringen vUl utskottet nu särskUt framhålla att den utveckhng,som direktiven för utredningen skisserar, synes leda till att yrkesskadeförsäkringenkommer in på områden som hittUls hört uteslutande till skadeståndsrättensgebit, bl. a. genom att ersättning för lyte och men skall kunna utgå urförsäkringen. Utskottet önskar vidare tUlägga att av stor betydelse iförevarande sammanhang är också de förslag tUl ändringar inom vissa viktigaområden av arbetarskyddslagstiftningen och tUl kraftigt förstärkt organisationför arbetarskyddet, som arbetsmUjöutredningen sedermera lagt fram och somsyftar tiU att skapa en bättre arbetsmUjö och ge de anställda ökad trygghet ochett ökat inflytande på den egna arbetsplatsen. Utskottet erinrar sålunda om attriksdagen vid behandUngen av statsverksproposition fattade beslut omen väsentlig förstärkning av den offentliga tiUsynsorganisationen förarbetarskyddet enligt de riktlinjer som dragits upp av utredningen (SoU 1973:5punkt 51). På grundval av utredningens betänkande, såvitt avserlagstiftningsfrågorna, har vidare Kungl, Maj:t nyUgen förelagt riksdagenpropositionen 1973:130 med förslag tUl åtgärder för en bättre arbetsmiljö.