bet · FW01LU9 · 1973-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1973 LU 1973:9 betänkande i anledning av motion om striktskadeståndsansvar inom sjukvården. I motionen 1973:1093 av herrLövenborg m. fl. (vpk) hemställes att begär sådan ändring iskadeståndslagen, att strikt skadeståndsansvar inom sjukvården kommer attgälla. Skador, som uppstått genom felaktigmedicinsk behandling, är ej underkastade någon rättsUg särbehandUng i gällanderätt. Detta innebär att sjukvårdshuvudmans skadeståndsansvar Uksomskadeståndsfrågorna i övrigt på sjukvårdens område skall bedömas enhgtbestämmelserna i skadeståndslagen (SkL; 1972:207), som trädde i kraft den 1juli 1972. Genom 3 kap. 1 § SkL infördes som en betydelsefull nyhet isvensk rätt en allmän regel om s. k. principalansvar. Enligt detta lagrum skallen arbetsgivare betala skadestånd för skada som hans arbetstagare vållar genomfel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivarens skadeståndsansvar gälleroavsett om den skadelidande är en utomstående person eller annan anställd. Vidlagens tillämpning skall enhgt 5 kap. 8 § SkL vissa andra kategorier, bl. a.värnphktiga och skolelever i vissa fall, Hkställas med arbetstagare. Däremothar en företagare såsom huvudregel intet ansvar för vållande av andrasjälvständiga företagare t. ex. entreprenör vilka han anUtar i sin verksamhet. En förutsättning för principalansvar är att skadan vållats"i tjänsten". Arbetsgivaren svarar således inte för skada somarbetstagaren vållat utan samband med arbetet. Det är den skadelidandes sak att bevisa att fel ellerförsummelse förekommit från någon arbetstagares sida. Han behöver dock intepeka ut någon bestämd person, som bevisligen varit vårdslös. Det räcker med attdet kan konstateras att den vållande måste ha varit någon för vilkenarbetsgivaren ansvarar. Arbetsgivaren svarar nämligen också för "anonyma"fel. Likaså omfattar principalansvaret "kumulerade" fel, dvs. när varoch en av flera befattningshavare gjort sig skyldig till en mindre vårdslöshet,som inte för någon av dem skulle vara tillräcklig att leda tillskadeståndsskyldighet för arbetsgivaren men som tillsammans innebär en avsevärdbrist i aktsamheten. Principalansvaret enligt 3 kap. 1 § SkL omfattararbetsgivare och arbetstagare av alla kategorier. Paragrafen är tillämpligockså på stat och kommun när dessa utövar privaträttslig verksamhet - t. ex.när staten 1 1973.8 saml. driver ett trafikföretag som SJ, när en kommun anläggervägar eller när en landstingskommun driver ett sjukhus. Vid myndighetsutövning- dvs. den offentliga verksamhet som är ett uttryck för samhällets makt övermedborgarna gäller däremot särskilda regler om skadeståndsansvar för stat ochkommun. Principalansvaret omfattar personskada och skada påegendom (s. k. sakskada). Vid personskada innefattar ersättningen även vissaformer av ideell skada, närmare bestämt sveda och värk samt lyte eller annatframtida men. Vid personskada som leder till dödsfall omfattar skadeståndsskyldighetenersättning till den avlidnes efterlevande för förlorat underhåll.Principalansvaret omfattar vidare ekonomisk förlust utan samband med person-eller sakskada om förlusten framkallats genom brott i tjänsten (s. k. renförmögenhetsskada). Slutligen omfattar principalansvaret också ersättning förlidande som åsamkas någon genom vissa brott mot den personliga integriteten, t.ex. ärekränkning eller ofredande ("ren ideell skada"). Huvudregeln är att fullt skadestånd skall dömas ut.Eftersom det nya principalansvaret, som infördes genom SkL, gäller för allaarbetsgivare också privatpersoner som tillfälligt anlitar anställd hjälp,ideella föreningar, stiftelser för välgörande ändamål och andra som intesysslar med ekonomisk verksamhet i vanlig mening kan skadeståndsansvaret ivissa fall verka mycket strängt. Det har därför införts en möjlighet att lindradetta ansvar. Dels är jämkning möjlig, när skadeståndet anses vara oskäligtbetungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållandenoch övriga omständigheter. Dels kan ersättning för sakskada jämkas, om det ärskäligt med hänsyn till föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter.Liksom tidigare kan skadeståndet också jämkas på grund av den skadehdandesmedvållande. Strikt ansvar enligt speciell skadeståndslagstiftning m.m. SkL:s bestämmelser är i första handtillämpliga i utomobligatoriska förhållanden, dvs. när det inte finns någotavtal mellan den skadelidande och den som han kräver skadestånd av eller närskadefallet i varje fall inte har något samband med ett sådant avtal. Vid sidanav SkL finns det dock en hel del speciella skadeståndsregler för särskildasituationer. Inom sitt tillämpningsområde har dessa speciella skadeståndsreglerföreträde framför SkL:s principer. De speciella reglerna är av två slag. Delsfinns det kontraktsrättsliga eller "inomobligatoriska" regler, dvs.lagbestämmelser eller allmänna grundsatser som skall tillämpas, när det finnsett avtal mellan parterna och skadefallet står i samband med detta avtal. Delsfinns det speciella skadeståndsregler för vissa rent utomobligatoriskaförhållanden. I första hand är det här fråga om skadeståndsrättsligspeciallagstiftning på särskilda verksamhetsområden eller för vissa slagsskador. Härutöver finns i domstolspraxis utbildade regler eller grundsatser omskadestånd i speciella situationer. Despeciella lagarna om utomobligatorisk skadeståndsskyldighet skiljer sig från SkL:s principer framför allt beträffandeförutsättningarna för att skadeståndsansvar skall föreligga. Ofta är det frågaom verksamhet som kan betecknas som mer eller mindre farlig för omgivningen.Det har då ansetts rimligt att den som driver verksamheten får svara för riskersom den medför, inte bara när han eller hans anställda bevisligen har varitvårdslösa utan också annars. föreskriver specialreglerna enskadeståndsskyldighet oberoende av fel eller försummelse - alltså vad sombrukar kallas rent strikt ansvar eller rent objektivt ansvar. I vissa andrafall slipper den skadehdande att bevisa vållande på motpartens sida vilkethan ju måste enligt SkL:s regler utan det är i stället denne som får skaffafram bevisning om att han, eller de som han ansvarar för, inte har varitoaktsamma. Man lägger alltså en bevisbörda på svaranden i skadeståndsmålet. Ettansvar av denna typ kallas ofta för presumtions-ansvar. Den i praktiken viktigaste av de särskildaskadeståndslagarna är bilansvarighetslagen (1916:312), vilken i sina huvuddragbygger på ett presumtionsansvar. Ett ansvar av denna typ gäller vidare enligtsjölagen (1891:35 s. . flesta fall för redaren. Regler om strikt ansvar återfinns i ett flertal lagar ochgäller därutöver enligt oskrivna rättsprinciper inom vissa områden av farligverksamhet. Järnvägsansvarighetslagen (1886:7 s. 1) innehåller vid sidan avregler om utsträckt principalansvar ett antal speciella regler om striktansvar. Luftansvarighetslagen (1922:382) bygger generellt på strikt ansvar,likaså atomansvarighetslagen (1968:45). Strikt ansvar föreskrivs vidare iel-anläggningslagen (1902:71 s. 1). Miljöskyddslagen (1969:387) innehållerersättningsbestämmelser, som för många fall föreskriver strikt ansvar förstörningar, som härrör från miljöfarlig verksamhet. I jordabalken stadgasstrikt ansvar för fastighetsägaren vid särskilt ingripande grävningar, somorsakar skada på grannfastigheten. Lagregler om strikt ansvar återfinns också ilagen (1943:459) om tillsyn av hundar och i ägofredslagen (1933:269). Slutligenhar såsom tidigare nämnts utan stöd av lag i rättspraxis utbildats regler omstrikt ansvar för vissa former av farlig verksamhet. På denna väg har sålundastrikt ansvar ålagts för skador, som uppstått vid omfattande sprängningsarbetenävensom vid särskilt farliga militärövningar. Vissa försäkringsformer som har betydelse vid personskada Försäkring på den skadelidandes sida Socialförsäkringen omfattar denallmänna försäkringen (sjukförsäkringen, folkpensioneringen ochtilläggspensioneringen) samt yrkesskadeförsäkringen. Socialförsäkringen gerett ekonomiskt grundskydd vid skadefall. Ideell skada (sveda och värk, lyteeller annat men) ersätts inte. Under akut sjukdomstid efter en skada utgårsjukpenning som ersättning för inkomstförlust. Vidare ersätts helt eller delvisall läkarvård och sjukhus samt mediciner etc. Vid långvarig arbetsoförmåga kan en skadad få förtidspension eller sjukbidrag från denallmänna försäkringen och - vid yrkesskada yrkesskadelivränta frånyrkesskadeförsäkringen. Pension eller sjukbidrag förutsätter nedsättning avarbetsförmågan med , livränta nedsättning med minst 10 procent.Till efterlevande utgår familjepension från den allmänna försäkringen och vidyrkesskada - efterlevandelivränta från yrkesskadeförsäkringen. Invaliditets-och efterlevandeförmånerna kan kompletteras med vissa tillägg. Om en skadadperson får ersättning från socialförsäkringen och har rätt tillskadestånd enligt skadeståndsreglerna skall försäkringsersättningen reduceraskadeståndet. Det finns dessutom ett stort antal försäkringstyper somger skydd mot förluster i samband med personskada. I första hand kan nämnasliv-, olycksfalls- och sjukförsäkringar. Sådana försäkringar gäller kollektivt gruppförsäkringar eller enskilt. Tjänstegrupplivförsäkringen (TGL) ärexempel på ett skydd av detta slag som arbetsgivaren bekostar. Ett annatexempel är den allmänna gruppsjukförsäkringen (ÄGS), som infördes påarbetsmarknaden . Ett tredje exempel är förarplatsförsäkringen. Personförsäkringarinom denna kategori är för det mesta s. k. summaförsäkringar. Därmed menadesursprungligen att ett visst på förhand överenskommet belopp utbetalas (på engång eller i periodiska poster) då skadefallet inträffar. Men en försäkring avdetta slag kan också vara anpassad till den konkreta skadan (t. ex.inkomstförlust till en viss nivå). Försäkringsersättningar av de former som nuhar angetts räknas normalt inte av på skadestånd som utgår . Försäkring på den skadeståndsskyldiges sida Ansvarsförsäkringen täcker iprincip den skadeståndsskyldiges ansvar enligt skadeståndsreglerna. Frivilligansvarsförsäkring ingår i de flesta fall i en paketförsäkring (hem- ellervillahemförsäkring) eller annan kombinerad försäkring (t. ex. företagsförsäkring). En särskild form av ansvarsförsäkring är den s. k.trygghetsförsäkringen, som genom kollektivavtal införts fr. o. m. den 1januari 1972 för anställda på vissa områden (plåtslagare, stuvare m. ).Försäkringen gäller personskada som drabbar arbetstagare på dessa områden genomolycksfall i arbetet. Den praktiska innebörden av försäkringen är attarbetstagaren garanteras ersättning enligt skadeståndsrättshga regler vidolycksfall i arbetet. Såväl ekonomisk som ideell ersättning kan utgå. Statstjänstemännenhar genom avtal mellan avtalsverket och de statsanställdasfyra huvudorganisationer fått motsvarande trygghetsförmån sedan den 1 januari1973 {statens personskadeförsäkring). Obligatorisk ansvarsförsäkring har föreskrivits på någraområden, t. ex. enhgt trafikförsäkringslagen (1929:77). I förevarande motion hänvisas ifråga om argumenteringen till vad samma motionärer anfört i motionen 1973:1196om regionala värdombudsmän inom sjukvården, m. m. Motionärerna påpekar att det ofta begås fel inomsjukvården där hksom på så många andra håll i samhället. Patienterfelbehandlas eller anser sig utsatta för oförrätter och nonchalans. Dettakonstaterande är ingen anklagelse mot läkarkåren i dess helhet.Arbetssituationen är ofta pressad, hetsen har trängt in i vårdsektorn ochmänniskokroppen är komplicerad. Förklaringarna till att det görs fel av olikaslag är alltså många, men kvar står att patienter blir lidande och att de i daganser sig vara i underläge när de söker komma till rätta med problem somframskapats under sjukhusvistelse. Motionärerna anser att det därför är angeläget att fråganom skadeståndsansvaret inom sjukvården tas upp till ny behandling. Den nyaskadeståndslagen betyddde enligt motionärernas uppfattning ett ytterst litetframsteg i fråga om ersättning vid medicinsk felbehandhng och skador undersjukhusvistelse. Skadeståndslagens innehåll innebär fortfarande att det kanbli fråga om skadeståndsskyldighet för arbetsgivaren endast i de fall däruppenbara fel och försummelser kan påvisas. En rad konkreta fall skulle kunnaåberopas, där det klart kan påvisas att i vart fall patienterna själva är utanskuld men också att man inte kunnat fastställa fel eller försummelser avsjukhusets personal. Motionärerna framhåller att det för den drabbade givetvisär mindre viktigt vem som vållat skadan. Det handlar ju inte i främsta rummetom att "sätta dit" någon. Det handlar om möjligheten att få utersättning. Frågan om strikt skadeståndsansvar kommer då med nödvändighet in ibilden. Det skulle innebära ökad social rättvisa och trygghet för patienterna.Motionärerna anser, att en sådan ändring i skadeståndslagen således börvidtagas, att strikt skadeståndsansvar inom sjukvärden kommer att gälla. Uttalanden i prop. (1972:5) "Skadeståndslag m.m." om skador vid medicinsk behandling Efter att ha lämnat en ingåenderedogörelse för det dåvarande rättsläget, rådande försäkringsförhållanden,dittillsvarande och pågående reformarbete, övriga reformönskemål samthuvuddragen av den skadeståndsrättsliga diskussionen under efterkrigstidendrog justitieministern i ett inledande avsnitt upp vissa riktlinjer förreformarbetet på skadeersättningsområdet (prop. s. 78-115). Han avvisadedärvid tanken på att införa nya regler om objektivt skadeståndsansvar förperson- eller sakskada och anvisade i stället en lösning av problemen inomramen för existerande eller nya försäkringsanordningar. Att här återge deallmänna överväganden, som justitieministern anförde till stöd för dettaställningstagande, skulle emellertid föra alltför långt. I det följandeåterges endast de delar av justitieministerns framställning, som direktberörde frågan huruvida det fanns skäl för en skadeståndsrättsUg särregleringav skador, som uppstått genom felaktig medicinsk behandUng. haremellertid också framförts krav på betydligt mer långtgående reformer påskadeersättningsområdet. Dessa reformönskemål syftar till väsentligaförbättringar av det ekonomiska skyddet vid skadefall för stora grupper avskadehdande. Jag inskränker mig här till att hänvisa till den redogörelse somjag har lämnat (avsnitt 1.3.) för en mångfald riksdagsmotioner ochframställningar till Kungl. Maj:t om åtgärder i denna riktning t. ex. i frågaom ersättning för skador genom brott, skador i yrkeslivet, skador orsakade avdjur, skador genom felaktig medicinsk behandUng osv. Ett tillgodoseende avdessa önskemål skulle förutsätta en delvis radikal omdaning av detskadeståndsrättshga regelsystemet. Gemensamt för flertalet av de uppslag ochkrav som har förts fram är att de syftar till en vidsträckt tillämpning av s.k. objektivt skadeståndsansvar, dvs. ansvar oberoende av vållande. I denallmänna debatten skymtar emellertid också krav på olika typer av obligatoriskaförsäkringsanordningar, mestadels i ansvarsförsäkringens form. Åtskilliga av dessa önskemål är i och för sig socialtvälmotiverade. Det skulle inte heller vara försvarligt att ställa sig avvisandetill dessa önskemål uteslutande med hänvisning till att vi saknar etträttssociolo-giskt undersökningsmaterial som skulle sätta oss bättre i ståndatt bedöma vilken eller vilka metoder som bör väljas för att lösa ersättningsproblemen.Jag ser det som både naturligt och nödvändigt att dessa reformkrav tas upp samlad bedömning i samband med att statsmakterna tar ställning till deutredningsförslag på skadeståndsområdet som är föremål för Kungl. Det är emellertid enligt min mening långt ifrån självklartatt alla de krav på förbättrat ekonomiskt skydd vid skadefall som sålunda haraktualiserats bör i första hand eller ens till någon del lösas genomskadeståndsrättsliga reformer, som innebär en utbyggnad och en konsolideringav skadeständsrätten. Utvecklingen under ger en klaranvisning om att vid sidan av skadeständsrätten finns andra metoder att lösaskadeersättningsproblemen, metoder som har mera direkt anknytning till detallmänna eller enskilda försäkringsväsendet eller som förutsätter direktaingripanden från det allmännas sida med stödåtgärder inom den socialavälfärdspohtikens ram. Jag vill härefter beröra vissa imotioner vid 1966, 1967 och riksdagar väckta förslag om objektivtansvar för skador i följd av misslyckade tandbehandlingar och skador genommedicinsk behandling. I det väsentliga kan här anföras samma synpunkter som ifråga om olycksfall i arbete. Från sociala synpunkter framträder inteersättningsbehovet i dessa fall med större styrka än när det gäller skador avannat slag. Skadefrekvensen lär relativt sett inte vara hög. Även om skadornanågon gång kan vara allvarliga kan det ifrågasättas, om de typiskt sett är avså speciell karaktär att en skadeståndsrättslig särreglering är motiverad. Jagvill också betona, att om det förslag till oinskränkt principalansvar förarbetsgivare som jag kommer att lägga fram i det följande genomförs, fullersättning enligt skadeståndsrättshga regler kommer att utgå i alla de fall dåskadan beror på fel eller försummelse av någon bland vårdpersonalen på ensjukvårdsinrättning. Rätt till full ersättning kommer att föreligga också nären privatpraktiserande läkare eller tandläkare eller någon av hans anställdahar förfarit oaktsamt, och i flertalet fall är detta ansvar täckt av frivillig Med det sagda har jag inte velat ge uttryck föruppfattningen att önskemålen om förbättrat skydd pä förevarande område inteskulle förtjäna uppmärksamhet från det allmännas sida. Men även dessa behovtillgodoses enligt min mening bäst genom försäkringsanordningar som verkardirekt till förmån för de potentiellt skadelidande, dvs. patienterna inom denallmänna sjukvården och folktandvården och hos privatpraktiserande läkare ochtandläkare. Såväl sjukvårdens och folktandvårdens huvudmän som deprivatpraktiserande läkarna och tandläkarna har genom sina organisationerförklarat sig beredda att ta initiativ till på lämpUgt sätt utformadeförsäkringssystem eUer andra likvärdiga ersättningsanordningar på dettaområde. Med hänyn härtill anser jag det inte finnas skäl att ta upp frågan omingripande genom lagstiftning till säkerställande av att dessaersättningsproblem blir lösta. Diskussionen av skador vid medicinsk behandling i samband med riksdagsbehandlingen av förslaget tillskadeståndslag I samband med att lagutskottet vid1972 års riksdag behandlade prop. (1972:5) med förslag till skadeståndslag m.m. hade utskottet att behandla ett stort antal motioner, som syftade till attförbättra situationen för dem som skadas i samband med sjukvård. godkända betänkande upptog utskottet ifrågavarande problem till diskussioni ett särskilt avsnitt med rubriken (LU 1972:10 s. 139 f.). Inledningsvis redogjorde därvid utskottet för vad somförekommit vid tidigare riksdagsbehandhng av denna fråga. I motioner vid 1966, 1967 och 1970års riksdagar har understrukits att det är otillfredsställande att patientensmöjlighet att utfå skadestånd är beroende av det från hans synpunktslumpmässiga förhållandet om sjukvårdspersonalen gjort sig skyldig till någotsom kan läggas läkare eller annan sjukvårdspersonal till last. Förslag hardärför väckts om objektivt ansvar för skador genom medicinsk behandling. Ävenbeträffande misslyckade tandbehandlingar har framförts förslag om objektivtansvar. Vid riksdag remissbehandlades en motion(1967:11:31) med förslag om objektivt ansvar pä förevarande område. Motionentillstyrktes av och läkarförbund.Medicinalstyrelsen uttalade sig för ett objektivt skadeståndsansvar av vissbegränsad omfattning på sjukvårdsområdet. Även justitiekanslern och var positiva till tanken på ökat objektivt ansvar men antog attde genom motionen väckta frågorna kom att beaktas utan särskild framställningfrän . Första lagutskottet uttalade i sitt av godkändautlåtande i ärendet (ILU 1967:49) att mänga skäl talade för att man inomsjukvårdens område i vissa hänseenden tillämpar skadeståndsansvar oberoende avvållande. Detsamma torde enligt utskottet även gälla tandvården. Spörsmåletvar emellertid av sådan art att det krävde ingående och omsorgsfullaöverväganden. Utskottet utgick från att frågan prövades vid pågåendelagstiftningsarbete på skadeståndsrättens område och fann därför någonframställning från sida inte vara påkallad. Motioner i samma ämneväcktes vid riksdag (I: 107 samt 1:396 och 11:442). I motionerna 1:840och 11:583 vid samma riksdag föreslogs, att det allmänna tar pä sigskadeståndsansvaret för oförutsedda, allvarliga skador vid medicinsk behandling.Första lagutskottet förutsatte att dess uttalanden vid riksdag skullebeaktas och att den väntade lagrådsremissen angående skadeståndsrättsliglagstiftning skulle redovisa erforderligt grundmaterial för de komphceradeöverväganden som motionsspörsmålen kräver (ILU 1970:66). avslogmotionerna på utskottets hemställan. Beträffande de vid riksdagaktuella motionerna anförde utskottet fortsättningsvis följande. Utskottet vill inledningsvis pekapå att företrädare för samtliga partier i finns representerade blandmotionärerna. Utskottet ansluter sig till det krav som genomgående reses imotionerna och som innebär att patient skall kunna tillerkännas gottgörelse förskada som han lidit i samband med sjukvård inom den allmänna sektorn eller hosprivata yrkesutövare utan att det skall behövas ledas i bevis att någon varitvållande till skadan. Skaderegleringen bör med hänsyn till de skadelidandesintresse kunna ske snabbt och genom ett enkelt förfarande. Utskottet är ilikhet med första lagutskottet medvetet om att förevarande spörsmål är avsådan art att det kräver ingående och omsorgsfulla överväganden. Trots dettavill utskottet starkt understryka angelägenheten av att förekommande problemsnarast löses. I motionerna har, som ovan nämnts, framförts olika förslagom vilken metod som bör användas för att komma till rätta med de problem somuppkommer då patient åsamkas skada vid medicinsk behandling. I propositionentar departementschefen upp frågan till diskussion med anledning av de förslagom objektivt ansvar som framlagts i de tidigare väckta motionerna. Såsomnärmare framgår av den i det föregående intagna redogörelsen (s. 55)ifrågasätter departementschefen om skadorna i samband med medicinsk behandlingtypiskt sett är av så speciell karaktär att en skadeståndsrättslig särregleringär motiverad. Han betonar att, om det förslag till oinskränkt principalansvarför arbetsgivare som läggs fram i propositionen genomförs, full ersättningenligt skadeståndsrättsliga regler kommer att utgå i alla de fall då skadanberor på fel eller försummelse av någon bland vårdpersonalen på ensjukvårdsinrättning. Han anför vidare att rätt till full ersättning kommer attföreligga också när en privatpraktiserande läkare eller tandläkare eller någonav hans anställda har förfarit oaktsamt, och, framhåller han, i flertalet fallär detta ansvar täckt av frivillig ansvarsförsäkring. Departementschefen förklarar dock att han med bl. a. detanförda inte vill ge uttryck för uppfattningen att önskemålen om förbättratskydd på förevarande område inte skulle förtjäna uppmärksamhet frän detallmännas sida. Men dessa behov tillgodoses enligt hans mening bäst genomförsäkringsanordningar som verkar direkt till förmån för de potentielltskadelidande, dvs. patienterna inom den allmänna sjukvården och folktandvårdenoch hos privatpraktiserande läkare och tandläkare. Departementschefenframhåller att såväl sjukvärdens och folktandvårdens huvudmän som deprivatpraktiserande läkarna och tandläkarna genom sina organisationer harförklarat sig beredda att ta initiativ till på lämpligt sätt utformadeförsäkringssystem eller andra likvärdiga ersättningsanordningar på dettaområde. Med hänsyn härtill anser han det inte finnas skäl att ta upp frågan omingripande genom lagstiftning till säkerställande av att dessaersättningsproblem blir lösta. Utskottet vill i anslutning till vad departementschefensålunda anfört till en början peka på att, som också tidigare anförts (s. 137),det oinskränkta principalansvar varom förslag läggs fram i propositionen inte