bet · FW01JuU31 · 1973-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1973 JuU 1973:31 betänkande i anledning av motion omvidgning av gärningsbeskrivningen för brottet främjande av flykt. I motionen 1973:141 av herrBörjesson i (c) hemställs att för sin del beslutar om sådanändring av 17 kap. 12 § att den som har vetskap om var förrymdintern befinner sig men vägrar att uppge detta för polismyndighet kan straffasför främjande av flykt. Motivering-Motionären hänvisar till att det vid ettflertal tillfällen förekommit att massmedia genom intervjuer ägnat förrymda ochefterspanade interner stor uppmärksamhet, varvid massmedierepresentanter besöktdem utan att underrätta polisen om var de efterspanade befinner sig. Enligtmotionären upplever allmänheten det som stötande att rymlingen på detta sätt tiUåtsframträda och skyddas av massmedia utan att förfarandet innebär skyddande avbrottsling enligt . Sådana framträdanden kan också, framhållermotionären, bidra till en ökad misstänksamhet mot de intagna och myndigheternafrån allmänhetens sida i stället för att skapa en ökad förståelse för deintagnas situation. Det förhållandet att kontakter med en förrymd intern ellerunderlåtenhet att avslöja dennes vistelseort inte enligt gäUande regler kanmedföra straffansvar strider mot den allmänna rättsuppfattningen. Straffansvarbör därför införas för den som har vetskap om var en förrymd intern uppehållersig men vägrar att uppge detta för polisen. I 17 kap. 12 § stadgasstraff för främjande av flykt. Den brottsliga handlingen kan antingen bestå ibefriande av den som är berövad friheten eller i främjande av en rymmaresflykt. För att hjälp åt den som redan avvikit skall vara straffbar förutsättsatt man döljer rymUngen eller vidtar annan därmed jämförbar åtgärd. Det fordrasalltså att man är aktivt verksam för att hjälpa rymlingen att hålla sig undant. ex. genom att i bil transportera flyktingen till en plats där han lättareundgår upptäckt. Åtgärden behöver inte vara rymmaren till någon verklig nytta.Den som döljer någon på ett ställe där han lätt upptäcks har inte desto mindredolt honom. Bestämmelsen är tillämplig även om frihets- berövandet i sak skulle vara ogrundat, såsom då den ifångvårdsanstalt intagne i själva verket är oskyldig. Något särskilt undantagfrån det straffbara området gäller inte. Även rymUngen närstående kan alltsådömas om de hjälper denne att fly. Enligt svensk rätt föreligger det inte någon allmän skyldighetatt bistå myndigheter vid efterspaning av förrymda personer. Ej heUer finnsnågon allmän skyldighet att anmäla brott eller att vara verksam för att brottskall kunna utredas. För vissa särskilt allvarliga brott såsom inord, dråp,rån, sabotage, uppror, högförräderi, spioneri m. m. har emellertid införts enstraffsanktionerad skyldighet för envar att anmäla brottet. Vidare gällerenligt 36 kap. 21 § att vittne som utan giltigt skäl vägraravlägga vittnesmål eller besvara fråga kan föreläggas att vid äventyr av viteeller häkte fullgöra sin skyldighet. För vittne som under ed eUer försäkranlämnar oriktig uppgift eUer förtiger sanningen stadgas straff i 15 kap 1 §brottsbalken. I fråga om upplysningar och meddelanden som lämnas föroffentliggörande i tryckt skrift är tryckfrihetsförordningens reglertillämpliga. Enligt I kap. 1 § gäller att i den mån annat ej är stadgat detstår envar fritt att lämna uppgifter eller meddelanden i vad ämne som helsttill författare eller utgivare m. fl. av tryckt skrift. Denna rätt, som avseratt trygga pressens informationsfrihet, kompletteras av stadgandet i 3 kap. 4 §om förbud mot offentliggörande av vem som lämnat uppgiften för publicering.Förbudet är straffsanktionerat. Enligt radioansvarighetslagen (1966:756) gällersamma anonymitetsskydd för den som lämnar meddelanden för offentliggörande iradio- eller televisionsprogram. Förarbeten m. m. Enligt strafflagen i dess före år1948 gällande lydelse var endast löstagande av brottsUng straffbelagt. Vid revisionav strafflagen infördes ett straffstadgande enligt vilket denbrottsliga handlingen kunde bestå i ej blott att befria någon utan även attannorledes främja hans flykt. Genom bestämmelsens allmänna avfattning kom denatt inbegripa även sådana förfaranden som att upplåta bostad åt rymlingen. Stadgandet om främjande av flykt erhöll sin nuvarandelydelse vid införandet av . 1962:10 med förslag tillbrottsbalk framhöll departementschefen bl. B 251) att det ej föreliggernågon aUmän skyldighet för medborgarna att bistå myndigheterna vid efterspaningav förrymda personer, exempelvis genom att lämna upplysningar om den förrymdesvistelseort, om man av någon anledning fått kännedom om denna, och att det dåsyntes leda för långt att ett bispringande blott och bart genom att låta denflyktade få husrum och uppehälle skall vara kriminaliserat. Enligtdeparteinentschefen borde det krävas att man verkligen är aktivt verksam föratt hjälpa rymlingen att hålla sig undan, t. ex. i bil transporterar honom ort där han lättare undgår upptäckt, eller om man mottagit honom i sinbostad och vid husrannsakan vidtar särskilda åtgärder för att hålla honom dold. Som svar på en interpellation omskyldighet att hjälpa polisen vid efterspaning av brottslingar anfördejustitieministern att en anledning tUl att bestämmelsen omfrämjande av flykt utformats så restriktivt säkerligen är att man inte haransett sig böra medge straffrihet för annan än rymlingen själv, således inteför nära anhöriga. Som aktiv hjälp tUl en rymling, fortsatte justitieministern,vågade man nog karakterisera att exempelvis en journalist transporterarrymlingen till ett undangömt ställe, oavsett om det primära syftet är attostört kunna göra en längre intervju. Ett annat fall kunde tänkas vara att entidning tUlhandahåller en rymUng en penningsumma som formellt är en ersättningför en intervju men som i realiteten sätter rymlingen i stånd att välja ensäkrare vistelseort. Ett tredje fall är att en journalist lämnar vilseledandeuppgifter om platsen för en intervju, vilket medför att polisens spaningsarbeteförsvåras. Justitieministern ansåg det dock osäkert om ett sådant förfarandefaller inom det straffbara området. Han framhöll vidare att det kundediskuteras om avgränsningen av det straffbara området i alla avseenden ärlämplig men att man måste komma ihåg att fråga är om ett område där konfliktermellan motstridiga intressen lätt uppstår. För egen del hade justitieministerninte funnit anledning att överväga någon ändring av bestämmelserna. Utskottet har inhämtat yttrandenöver motionen från riksåklagaren, , ,. FöreningenSveriges åklagare och . Samtligaremissinstanser avstyrker bifall till motionen. Riksåklagaren () delar motionärens uppfattning att detär föga tUlfredsställande att förrymda interner fått framträda med uttalanden imassmedia i form av reportage m. m., varvid massmediarepresentanter besöktinternerna på deras uppehållsplatser utan att underrätta polisen om var denefterspanade befinner sig. Enligt RÄ torde emellertid införandet av en skyldighetatt underrätta polisen om internens uppehållsplats knappast komma att ledatill en nämnvärd ökning av sådana upplysningar som är värdefulla för polisen.Intervjuerna torde nämligen komma till stånd först sedan vederbörande reporterlovat att ej avslöja mötesplatsen. Om ett betryggande sådant löfte ej ges kanförutsättas att något sammanträffande ej kommer till stånd och att reporternalltså inte får sådan kännedom om internens uppehållsplats att han kan vidarebefordranågon upplysning till polisen. Även efter införandet av en straffsanktioneradupplysningsplikt skulle det enligt RÅ väl förekomma några fall av intervjuerefter vilka reportern vägrade att lämna polisen upplysningar; dessa fall skulleleda till nya brottmål utan att polisens möjligheter att nå de förrymda ökade.1 sammanhanget påpekar RÅ att efterforskning kan komma i konflikt med det itryckfrihetsförordningen och radioansvarighetslagen stadgadeanonymitetsskyddet för den som lämnar uppgift för publicering i tryckt skrift eller iradioprogram. Införandet av en plikt att lämna upplysningar om rymlingarskulle enligt RÅ strida mot en generellt iakttagen men ej lagfäst princip attingen förutom i särskilt angivna fall är skyldig att lämna upplysningar tillpolisen. RÄ anser att man ej kan bortse från att en sådan upplysningspliktskulle kunna leda tUl mindre tUltalande former av "jakt" på rymUngar. Avslutningsvis anför RÅ att den föreslagna lagändringenskulle innebära en specialreglering för en liten del av polisensverksamhetsområde. Eftersom ändringen utgör en del av det mycket störrekomplexet om allmänhetens skyldighet att i olika hänseenden biträda polisen,anser RÄ det i vart fall inte lämpligt att genomföra en sådan ändring utan enmera ingående utredning om vad som i dagens samhälle bör vara medborgerligaskyldigheter i förhåUande till polisens verksamhet. ifrågasätter om ej andra möjligheter än somföreslagits i motionen står till buds då det gäller att komma till rätta med depåtalade missförhållandena. I vart fall kan hovrätten inte biträda denföreslagna lösningen, vilken skulle innebära en alltför vidsträcktupplysningsskyldighet för medborgarna. framhåller inledningsvis att polisen isitt spaningsarbete är starkt beroende av allmänhetens och massmedias hjälpinte bara när det gäller att uppdaga och utreda brott utan också när det ärfråga om att uppspåra rymlingar. Oaktat det inte föreligger någon allmänskyldighet för medborgarna i dessa avseenden bistår allmänheten i betydandeomfattning polisen, varigenom tidsödande och arbetskrävande polisinsatser mångagånger kan undvikas. Enligt skulle en vidgad hjälp frånaUmänheten i än högre grad främja polisens arbete då det gäller att förhindraeller utreda brott. En sä omfattande utvidgning av det straffbara området förfrämjande av flykt som föreslås i motionen anser emellertid rikspolisstyrelsenknappast stå i överensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen. anser att någon allmän skyldighetatt lämna polisen upplysningar om brottslingar ej bör åläggas enskildapersoner. Enligt styrelsens mening skulle en sådan upplysningsplikt få ytterstliten eller ingen praktisk betydelse. Efter en redogörelse för innehållet ijustitieministerns interpellationssvar i frågan vid riksdag anförstyrelsen att den delar dennes uppfattning om vilka handlingar som bör varastraffbara. Då en sådan bedömning inte kan anses oförenlig medstraffstadgandets nuvarande utformning finner styrelsen det inte nödvändigtatt ändra denna i avvaktan på vägledande rättsfall. Om ett förtydligande ellerannan ändring av gärningsbeskrivningen skulle erfordras utgår styrelsen frånatt frågan kommer att prövas vid en översyn av . Föreningen konstaterarinledningsvis att vid en jämförelse med gällande bestämmelser i brottsbalkenoch , vilka ålägger enskild person upplysningsplikt, ettbifall till motionsförslaget såsom det utformats skulle innebära enlångtgående utvidgning av upplysningsplikten för ett bestämt fall utanegentlig motsvarighet bland bestämmelser i övrigt. Något sådantanser föreningen inte böra ifrågakomma. I fortsättningen redogör föreningen fördet straffstadgande om främjande av flykt som gällde före brottsbalkensikraftträdande och anför därefter: gällande bestämmelser ger välicke täckning för straffansvar i de fall motionären avser, dvs.journalists undanhållande av uppgift för polismyndighet om vistelseort förrymling, som blivit föremål för intervju. Omständigheterna vid en intervjukan emellertid vara sådana att förfarandet överskrider gränsen för det straffbaraområdet. Med hänsyn härtill och tUl att allmänhetens reaktion mot de fallmotionären åsyftar i och för sig kan ge anledning räkna med att massmedia iframtiden iakttar återhållsamhet synes knappast erforderligt att - för atttillgodose motionärens syfte taga ett steg tUlbaka mot en lagstiftning somvidgar det straffbara området i samband med bistående av rymling. Föreningen delarmotionärens uppfattning att det måste framstå som stötande för en del avallmänheten med händelser av det slag som inträffat i samband meduppmärksammade rymningar. Föreningen anser det emellertid tveksamt om denföreslagna bestämmelsen skulle hindra ett upprepande och ifrågasätter om integällande bestämmelser ger möjlighet att beivra straffvärda fall. Föreningenframhåller även att bevissvårigheter skulle kunna uppstå och att bestämmelsenskulle kunna kringgås. finner att den av motionärenföreslagna ändringen står i strid med de rättsgrundsatser som gällandeavfattning av straffbestämmelsen om främjande av flykt bygger på. En ändring avdessa grundsatser i av motionären angiven riktning kan styrelsen inte biträda. 1 detta betänkande behandlas enmotion som tar upp vissa frågor rörande brottet främjande av flykt. Den brottsliga handlingen vid sådant brott kan enligt 17kap. 12 § bestå i antingen att man befriar någon, t. ex. fångeeller häktad, som är berövad friheten eller att man främjar en rymmares flykt.För att hjälp ät den som redan avvikit skaU vara straffbar förutsätts meringripande åtgärder än att t. ex. låta rymlingen få mat och husrum. Det krävsatt man är aktivt verksam för att hjälpa honom att hålla sig undan, exempelvisgenom att i bU transportera honom till en plats där han lättare undgår upptäckt,eller, om man hyser honom i sin bostad, genom att vid husrannsakan vidtasärskUda åtgärder för att hålla honom dold. Även rymlingen närstående kan dömasenUgt lagrummet. 1 motionen yrkas att beslutar om sådan ändringav berörda lagrum att den som har vetskap om var en förrymd intern befinner sigmen vägrar uppge detta för polisen kan dömas för främjande av flykt. Motionärenhänvisar till att förrymda och efterspanade interner vid flera tillfäUen intervjuats i massmedia samt tUl attmassmedierepresentanter i samband med intervjuerna besökt rymUngarna utan attunderrätta polisen om deras vistelseort. Att sådana kontakter med förrymdainterner och underlåtenhet att avslöja deras vistelseort inte kan medförastraffansvar strider enligt motionären mot den allmänna rättsuppfattningen. MotionärenframhåUer också alt allmänheten upplever det som stötande att rymlingar pådetta sätt får framträda och skyddas av massmedia och att sådana framträdandenkan bidra tUl en ökad misstänksamhet mot myndigheter och intagna i stället föratt skapa ökad förståelse för de intagnas situation. Utskottet kan i och för sig ställa sig bakom den imotionen och i flertalet remissyttranden framförda uppfattningen att det ärotillfredsställande att förrymda interner kan intervjuas i massmedia medanpolisen saknar möjlighet att avkräva den som intervjuat rymlingarna uppgift omdessas uppehållsort. Ett genomförande av motionsförslaget skuUe sannoliktbidra tUl att antalet sådana framträdanden minskade. Ä andra sidan skulle enlagändring i enlighet med motionärens förslag knappast öka polisens möjligheteratt uppspåra rymlingarna, eftersom några sammanträffanden av berört slagtroUgen ej skuUe komma tiU stånd om det förelåg en straffsanktioneradskyldighet att upplysa poUsen om rymlingarnas vistelseort. Invändningar kan också resas mot förslaget från merprincipiella synpunkter. Som en allmänt iakttagen ehuru inte lagfäst regelgäller i vårt land att ingen utom i vissa undantagsfall, som främst avser grovabrott mot person eller rikets säkerhet m. m., är skyldig att bistå polisen idess arbete t. ex. genom att lämna upplysningar. Att införa en plikt att underrättapolisen om rymlingars vistelseorter skulle som flera remissinstanser framhåUitstrida mot denna regel. En sådan lagändring skulle också, som RÅ påpekat,innebära en specialreglering pä ett begränsat rättsområde, vUken ej börgenomföras utan en ingående undersökning om vad som bör vara medborgerligaskyldigheter i förhållande tUl polisens verksamhet. Mot ett genomförande avförslaget talar också enUgt utskottets mening att vissa gränsdragningsproblemskulle uppstå när det gäller frågan om straffrihet för närstående. Beaktas bör vidare att efterforskning av en rymUngsvistelseort kan komma i konflikt med det i tryckfrihetsförordningen ochradioansvarighetslagen stadgade anonymitetsskyddet för den som lämnarupplysningar för offentliggörande i tryckt skrift eller radioprogram. Mot bakgrund av det anförda och med hänsyn till attbestämmelsen om främjande av flykt i dess nuvarande lydelse torde medge attflertalet fall av medverkan tiU en rymUngs flykt kan bestraffas avstyrkerutskottet bifaU tUl motionen. Utskottet vill tillägga att frågan om i vUken utsträckningförrymda interner skall tillåtas framträda i massmedia bör avgöras enligt deetiska normer som gäller för massmedieverksamhet. I konkreta fall kan frågantas upp till bedömning inom radionämnden och pressens opinionsnämnd. att avslår motionen 1973:141. Närvarande: (), fröken (),()*, fröken (), herrar i (c), (). i (fp). Polstam (c)*, (), herrar Schött(m), i (fp), Karisson i (s)* och iMalmö (s). *Ej närvarande vid betänkandets justering. GOTAB 735177 S 1973