bet · FW01KU20 · 1973-12-31 00:00:00 — Detta har ansetts vara till fyllest förmedborgare frän flertalet av de aktuella länderna. Om ettärstiden överskridits,vUket förekommit, måste ny ansökan om svenskt medborgarskap göras, om inteförlängning begärts. Prövningen av en sådan ansökan sker medförtur. Ansökan om förlängning av villkorstiden har enligt hittUlsvarandepraxis inte tagits upp tUl prövning förrän den ettåriga fristen utgått och dåbehandlats som en ny ansökan om medborgarskap Gfr exempel 74 och 103). VidbifaU har sökanden fått ett nytt vUlkorsbeslut. Denna procedur har kunnatupprepas Gfr prop. 1971:155 s. 48). I sin ovannämnda framställning till Kungl. Maj:t föresloginvandrarverket att möjlighet skuUe öppnas att redan från början bestämma enlängre villkorstid för att i vissa fall undvika en onödig omgång. Departementschefendelade denna uppfattning och framhöll att i de flesta fall torde varatiUräckligt, men att även än undantagsvis borde kunnaföreskrivas, om invandrarverkets erfarenhet gav vid handen att detta i särskUdafall var nödvändigt. Likaså delade departementschefen invandrarverketsuppfattning att bevis om svenskt medborgarskap inte slutligt borde utfärdasförrän villkoret uppfyllts eller undanröjts. Härigenom skallexpeditionsavgiften i fortsättningen tas ut först sedan förvärvet av detsvenska medborgarskapet blivit gällande och inte som tidigare i samband medbeslutet om den villkorliga naturaUsationen. Detta torde i sin tur komma attminska risken för missförstånd om innebörden i den först utfärdade handlingenGfr exempel 96). Expeditionsavgiften för av invandrarverket utfärdade bevis omsvenskt medborgarskap, som varit , har Maj:ts beslut satts nedtUl , medan avgiften för bevis utfärdade av länsstyrelserna avseende unga utlänningar och invandrare från de nordiska länderna samtidigtsänkts frän 100 tUl . Det kan nämnas att år 1971rekommenderat att denna avgift helt slopas. Befrielse frän föreskrivet villkor har i praxis medgettsden som vägrats befrielse från utländskt medborgarskap liksom den som inte inomrimlig tid fått svar pä sin ansökan om sådan befrielse, om han vidtagit deåtgärder för villkorets uppfyllande som skäligen kunnat begäras. Vidare harvillkoret undanröjts i de fall vederbörande visat sig vara politisk flykting,dä det skuUe vara oskäligt att sådan sökande skuUe behöva sätta sig i förbindelsemed representanter för den rådande regimen i hemlandet för att erhållabefrielse. Det kan i detta sammanhang även nämnas att genomsin anslutning tiU angående flyktingars rättsliga ställning(ratificerad av ) förpliktat sig bl. a. att såmycket som möjUgt underlätta flyktingarnas införlivande med samhället och derasnaturaUsation (artikel 34). Enligt samma arrikel skall fördragsslutande statsärskUt bemöda sig om att påskynda naturalisations-förfarandet och att såmycket som möjligt nedbringa avgifterna och kostnaderna för detta.' I den tiU propositionen 1968:158 fogade bilagan medredovisning av Kungl. Maj:ts praxis i naturalisationsärenden anfördes rörandebefrielse från utländskt medborgarskap endast följande: om att sökanden somvUlkor för naturaUsation skaU styrka att han har bUvit befriad från sittutländska medborgarskap meddelas endast om föreskriften tjänar något ändamål.En sådan föreskrift är givetvis inte aktuell, när sökanden enligt sitt hemlandslag automatiskt förlorar sitt medborgarskap vid förvärv av annat. Inte heUerfinns anledning att uppstäUa villkoret för medborgare i stat som inte erkännerbefrielseinstitutet. För medborgare i land, där egen medborgare genom särskiltbeslut kan befrias från medborgarskap i det landet, ges dock i regel sådanföreskrift. Av i exempel 27 redovisad PMframgår för vilka staters medborgare som villkor om befrielse frånutländskt medborgarskap föreskrivs. Av denna framgår även att praxis sedan1968 ändrats för sökande med främlingspass, vilka ej längre endast på dennagrund kan naturaUseras utan villkor. Maj:ts praxis undersenare rid hänvisas även till exempel 89-100. Som framgår av ovan redovisade tabell 2 har Kungl. Maj:tunder den aktueUa undersökningsperioden avgjort sammanlagt 70 ärenden (avseende78 personer) rörande befrielse frän stipulerat vUlkor vid förvärv av svensktmedborgarskap. 56 av dessa ärenden har gällt besvär över invandrarverketsbeslut om villkorlig naturaUsation, medan det i 14 fall gällt ansökningardirekt hos Kungl. Maj:t om befrielse från av Kungl. Maj:t i samband medvederbörande naturalisationsbeslut stipulerat viUkor. Över sistnämndaansökningar har invandrarverket angivit yttran- ' har i sittbetänkande V Flyktingskap (SOU 1972:84) erinrat härom och konstaterat att MbL:sbestämmelser om naturaUsation är helt förenliga med artikel 34 i konventionen(s. 129). Främlingspass kan i vissa fall ges även åt personer som inte är politiska flyktingar. Av de 56 besvärsärendena har i 9 fall besväreninkommit efter besvärstidens utgång och därför ej upptagits till Kungl. 13 besvärsärenden (avseende 14 personer) har av Kungl. Maj:t lämnatsutan åtgärd, sedan det upplysts att invandrarverket redan beslutat antingen omnaturaUsation utan villkor eller om förlängning av vUlkorstiden. Maj:thar befriat från vUlkor i 11 fall (4 ansökningar och 7 besvär), i samtliga utomett (exempel 93) i enlighet med invandrarverkets förslag. I ett faU (17/12 1971nr 71) har Kungl. Maj:t lämnat de av invandrarverket tillstyrkta besvären utanbifall, sedan det upplysts att klaganden (25-årig iransk medborgare) numerautvandrat tUl . I detta sammanhang kan ytterligare nämnas att Kungl. Maj:ti ett fall (17/12 1971 nr 66) bifallit en av invandrarveret tUlstyrkt ochjämUkt 9 a § överlämnad ansökan om befrielse från vUlkor, sedan det upplystsatt vederbörande (40-årig iransk medborgare), om han befriades från sitt gamlamedborgarskap, enligt det landets lag skulle kunna återvända till sitt hemlandendast en gång och under sin återstående livstid men önskadebibehålla möjligheten att sammanträffa med föräldrar och släkt i sitt hemland.Detta fall har av invandrarverket bedömts som prejudicerande. Genomgängen av Kungl. Maj:ts handläggning av vUlkorliganaturalisationsärenden synes visa att denna i allt väsentligt överensstämmermed ovan redovisade praxis. Sålunda kan t. ex. nämnas att endast denomständigheten att sökanden önskat behåUa sitt gamla medborgarskap för attsedermera eventuellt återvända till sitt ursprungliga hemland ej varittUlräcklig grund för befrielse från vUlkor Gfr exempel 95 - medprinciputtalande i saken av invandrarverket och 96). Frågan om sökanden gjorttillräckligt för att befrias från föreskrivet villkor belyses av exempel 91-93och 100. Frågan om sökanden kunde anses vara politisk flykting belyses avexempel 90 och 97-99 (jh även exempel 5 och 6). Av exempel 89 framgår attbefrielse från villkor medgetts, då det bedömts vara meningslöst att föreskrivadyUkt vUlkor. I ett fall (exempel 94) har sökanden på särskUda skäl (bl. a. högålder) befriats från fullgörande av nämnda viUkor. Även detta faU torde bedömassom prejudicerande. Som anförts vid behandlingen av hemvistrekvisitet harnumera i praxis dispens från den föreskrivna hemvisttiden börjat gestUl sökande som naturaUseras med villkor och för vilka befrielseförfarandeterfarenhetsmässigt tar (]ixexempel 27). Överlämnande till Konungen av ärenden jämlikt 9 a §MbL 1 den i MbL införda 9 a §föreskrivs att om särskUda skäl föreligger får den centralautlänningsmyndigheten överlämna ärende som avses i 6 §, 8 § första stycketeller 9 § till Konungen för avgörande.' ' 8 § första st. avser svenskmedborgare, som är född utom riket och aldrig haft hemvist här, vilken förlorarsitt svenska medborgarskap när han fyller tjugotvå är men på gjordansökan kan av invandrarverket medges att bibehålla sitt medborgarskap; 9 §avser den som önskar befrias från sitt svenska medborgarskap, då han är ellerönskar bli utländsk medborgare, och efter ansökan kan fä dylik befrielse avinvandrarverket. I propositionen (1968:158) framhölldepartementschefen (statsrådet ) bl. a. att han i och för sigdelade uppfattningen att en myndighet som tilläggs beslutanderätten på ettområde också bör utöva beslutsfunktionen helt och odelat, såvida inte alldelesspecieUa skäl i något fall talar däremot, men att i bedömningen avmedborgarskapsärenden undantagsvis kunde komma in ett utrikespolitiskt momentav sådan styrka att Kungl. Maj:t borde avgöra ärendet. Han anförde vidare (s.73) följande: Jag har framhållit att ocksåandra ärenden av särskUt grannlaga natur samt ärenden, i vilka avgörandet fårsärskUd betydelse för prövningen av andra ärenden, bör avgöras av Kungl. Maj:toch inte av den centrala utlänningsmyndigheten. TUl den senare kategorienärenden hör framför allt sädana i vilka utlänningsmyndigheten avser att mjukaupp praxis i fråga om dispens frän naturalisationsviUkoren. Att ärenden av dettaslag bör hänskjutas till Kungl. Maj:ts avgörande är särskUt angeläget mot denbakgrunden att ärenden, i vilka sådan ändrad praxis tillämpats, inte kanbesvärsvägen bli föremål för Kungl. En bestämmelse omhänskjutningsförfarandet bör tas in i medborgarskapslagen som en ny paragraf,betecknad 9 a §. Den centrala utlänningsmyndigheten bör således alltidhänskjuta avgörandet i de nämnda ärendegrupperna tiU Kungl. Maj:t. Medhänsyn tiU att ett naturaUsationsärende i enstaka fall kan vara av sådankänslig beskaffenhet att det -utan att tUlhöra dessa kategorier ärenden ändåbör avgöras av Kungl. Maj:t, anser jag emeUertid att föreskriften bör utformasinte som ett åläggande för den centrala utlänningsmyndigheten utan som en aUmänrätt för denna att hänskjuta ärende till Kungl. Maj:ts prövning, när särskildaskäl föreligger. Jag utgår från att utlänningsmyndigheten kommer attundantagslöst utnyttja möjligheten att hänskjuta avgörandet tUl Kungl. Maj:t ide ärenden för vilka hänskjutningsförfarandet således i första hand är avsett. I sitt utlåtande (ILU 1968:54) överpropositionen hade första lagutskottet ingen erinran mot detta förslag, vilketäven bifölls av (rskr 1968:395). Maj:t har under den aktuellaundersökningsperioden avgjort sammanlagt 23 ärenden (avseende 26 personer),vUka ärenden i enlighet med vad ovan anförts överlämnats av invandrarverkettill Konungen för avgörande jämlikt 9 a §. 10 av dessa ansökningar harbifallits av Kungl. Maj:t, samtliga efter tiUstyrkan av invandrarverket, medan13 ansökningar (avseende 16 personer) lämnats utan bifall, i ett faU (seexempel 104) trots tUlstyrkan av invandrarverket. I ett ärende (17/12 1971 nr66) avsåg den överlämnade ansökningen befrielse från fullgörandet av stipuleratvUlkor vid naturaUsation (se ovan s. 60). Dessa ärenden har delats in i följande gmpper, nämligen a)ärenden i vilka uppfyUandet av hemvistvUlkoret (MbL 6 § första st. )ifrågasatts, b) ärenden i vilka ifrågasatts uppfyllandet av vandelsvillkoret(MbL 6 § första st. ), c) ärenden i vUka ifrågasatts uppfyllandet avförsörjningsvillkoret (MbL 6 § första st. och d) ärenden i vUka de i MbLföreskrivna villkoren i och för sig synes uppfyUda men som likväl av särskUda,ej närmare angivna skäl överlämnats till Konungens avgörande. Det kan nämnasatt i samtliga ärenden i sistnämnda grupp d) förekommer sekretessbelagdahandlingar. I den förstnämnda gruppen a)redovisas endast ett ärende (exempel 101) i vilket invandrarverket, som fanndet tveksamt om tillräckliga skäl förelåg för dispens från hemvistvUlkoret, medhänsyn tiU ärendets brådskande natur funnit skäl föreligga att överlämnaärendet till Kungl. Maj:t för avgörande. I den andra gmppen b) redovisas två ärenden (exempel 103)avseende ansökningar från personer som efter det att föreskriven vUlkorstidgått ut inkommit tUl invandrarverket med beslut av vederbörande utländskamyndigheter om befrielse frän sina utländska medborgarskap. Under vUlkorstidenhade de dömts för brott och uppfyllde därför enligt verkets mening inte längrevandelsvillkoret i 6 § MbL. Verket framhöU bl. a. att om sökandena haft tvä årpå sig att uppfylla det föreskrivna vUlkoret skulle sannolikt den aktuellasituationen ej ha uppstått. Med hänvisning även till önskvärdheten avbegränsning av statslöshet tillstyrkte invandrarverket att dispens skuUe gesfrån vandelsviUkoret, men Kungl. Maj:t har lämnat båda ansökningarna utanbifall. I grupp b) redovisas även ett ärende (avseende två personer), därinvandrarverket vid överlämnandet hänvisat tiU att ejtUlstyrkt medborgarskap för den ene av två sökande makar. Kungl.Maj:t har lämnat båda dessa ansökningar utan bifaU (exempel 102). I den tredje gruppen c) redovisas tio ärenden (exempel104-107) rörande tillämpningen av försörjningsvillkoret, främst mot bakgmndenav oUka humanitära skäl. I exempel 104 (som avsåg sju avgjordaärenden) var det fråga om ansökningar om svenskt medborgarskap av ungerska ochjugoslaviska medborgare (flertalet i 60-årsåldem), vUka under åren 1956-1960kommit från flyktingläger utan att de av förklarats vara politiskaflyktningar och som av hälsoskäl helt eUer delvis saknade förmåga att försörjasig genom eget arbete. I exempel 105 och 106 gäUde det ansökningar frånrelativt unga personer (ca 30 är), som pä grund av sjukdom inte kan arbeta utanförsörjer sig pä sjukpenning eller sjukbidrag, {exempel 105 redovisas ävenvissa aktuella regler i lagen (1962:381) om allmän försäkring. I exempel 107redovisas särskUda yttranden av och invandrarverketrörande innebörden av försörjningsförmågebegreppet vad avser sökande med sjuk-bidrag eller sjukpenning. Den sistnämnda gruppen d) av överlämnandeärenden består avsju ärenden (avseende nio personer). SamtUga dessa ärenden har lämnats utanbifall av Kungl. Då det som ovan (s. 61) nämnts i dessa fall förekommitsekretessbelagda handUngar av avgörande betydelse för utgången av ärendena hardet bedömts olämpligt att i exempelsamUngen redovisa ens starkt förkortadesammandrag av dessa ärenden. Det kan i detta sammanhang vara tiUräckligt attanmärka att Kungl. Maj:t i samtliga fall - utom då det förekommitatt anmärkningar förelegat mot endast den ena av två sökande makar -synes ha gmndat sina beslut pä av rikspoUsstyrelsen anförda synpunkter Gfr ävendet i exempel 102 under gruppen b) redovisade ärendet). Något om betydelsen av statslöshetvid bedömningen av ansökningar om svenskt medborgarskap Medborgarskapslagstiftningen byggeri olika länder pä skilda huvudprinciper i fråga om förvärv av medborgarskap,nämligen härstamnings- principen sanguinis) eller territorialprincipen Gissoli). Härigenom uppkommer naturligt nog konflikter mellanmedborgarskapslagstiftningen i skUda länder, så att i vissa fall en personinte får medborgarskap i någon stat utan bUr statslös, medan i andra faU en personkan bU medborgare i tvä eller flera stater pä samma gäng. Som tidigareframhålhts (s. 57) har en ledande princip inom svensk medborgarskaps-rätt, sombygger på härstamningsprincipen, alltid varit att undvika såväl dubbla ochflerfaldiga medborgarskap som statslöshet, eftersom dylika förhållanden oftamedför olägenheter för både stater och enskilda Gfr även redovisningen i PMiexempel 27. I propositionen 1968:128 föreslog Kungl. a. attriksdagen skulle godkänna den i avslutadekonventionen om begränsning av statslöshet. föreslogs godkännande avdels den i avslutade konventionen om begränsning avfall av flerfaldigt medborgarskap och om mUitära förpUktelser i faU avflerfaldigt medborgarskap (jfr ovan s. 57), dels vissa förslag till ändringar iMbL. I enlighet med första lagutskottets hemställan (ILU 1968:54) biföllriksdagen propositionens ovannämnda förslag (rskr 1968:395). om begränsning av statslöshet syftartill att begränsa statslöshet genom att pä olika sätt underlätta för personer,som enligt nationella lagar i allmänhet skulle vara statslösa, att erhållamedborgarskap. Konventionen får särskild betydelse för barn som riskerar attbli statslösa. Vidare innehåller konventionen bestämmelser, som har tUl ändamålatt förhindra att personer med medborgarskap i någon stat förlorar detta utanatt förvärva annat medborgarskap. Departementschefen (statsrådetKling) framhöll i propositionen bl. a. att olägenheterna av statslöshet i vissafall kan bli ytterst kännbara och att det var angeläget att ansträngningar görsför att komma till rätta med sädana problem. Det framhölls att en utväg är attgenom internationella överenskommelser och intern lagstiftning skapa en iekonomiskt och socialt hänseende mera tryggad ställning för de statslösa. Dettorde dock dessutom vara nödvändigt att, främst genom internationellaöverenskommelser pä medborgarskapsrättens område, inrikta ansträngningarna päatt undanröja eller i varje fall begränsa förekomsten av statslöshet.FN-konventionen var ett led i sädana strävanden och borde, enligtdepartementschefen, hälsas med tUlfredsstäUelse, även om dess verkningar kommeratt bli begränsade, då det endast är ett relativt ringa antal personer som ärstatslösa de jure. Även om departementschefen, liksom flera remissinstanser,inte gillade vissa bestämmelser i konventionen förordades en anslutning tilldenna frän sida. Det kan vidare nämnas att Kungl. Maj:t genom lagen (1969:644)om vissa rättigheter för statslösa personer och politiska flyktingar fått rättatt i vissa fall förordna om att viss rättighet skall tUlkomma också statslösperson eller politisk flykting. Av propositionen i fråga (1969:109) framgår bl.a. att den nya lagen gjort det möjligt att återkalla vissa av de förbehåll somgjorts vid ratifikation av 1951 och angåenderesp. flyktingar och statslösa personers rättsliga stäUning.' ' Se även utlänningsutredningens betänkande VFlyktingskap (SOU 1972:84). Slutligen bör i detta sammanhangerinras om att frågan om naturaUsation av vissa politiska flyktingar vilkaofta i praktiken torde kunna hänföras till kategorin de facto statslösa diskuterats i i samband med behandlingen av förslaget (prop.1950:217) tiU MbL. Första lagutskottet anförde i sitt av godkändautlåtande (ILU 1950:27 s. 35) bl. a., att det för utlänningar som lämnat sitthemland under sådana omständigheter att det med säkerhet kan antas att de intekan återvända dit och som genom att bosätta sig här, ta anställning och iövrigt tydligt dokumenterat sin vilja att stanna här, kan ifrågasättas om deinte tidigare än andra kan vinna den nära anknytning tiU som bör varaen förutsättning för naturaUsation. Det vore enUgt utskottets mening önskvärtom dessa synpunkter, för vilka även humanitära skäl talade, i varje fall undernormala tider, kunde vinna beaktande, då det gäUer sädana utlänningarsmedborgarrättsliga stäUning. Stöd härför fanns enligt utskottet i den av Kungl.Maj :t medgivna allmänna dispensbefogenheten.' Den företagna undersökningen avKungl. Maj :ts praxis visar att Kungl. Maj :t avgjort sammanlagt fjorton ärendenavseende besvär från statslösa personer över invandrarverkets avslagsbeslut.Ett av dessa ärenden (7/9 1971 nr 62, rörande en f. d. dansk medborgare) har ejupptagits till prövning, då besvären inkommit . I åtta ärenden harbesvären, i enlighet med invandrarverkets förslag, lämnats utan bifaU (bl. a.exempel 47, 49 och 74), medan i fyra fall besvären bifaUits på "särskUdaskäl" (exempel 13, 15, 18 och 31) och i ett fall besvären bifaUits,eftersom klaganden numera uppfyUde naturaUsationsvUlkoren (exempel 58). Isamtliga fall utom det sistnämnda (se ovan s. 53) har invandrarverket tiUstyrktbifaU till besvären. Beträffande de tretton besvärsärenden som sakprövats avKungl. Maj:t har det i tio fall gäUt för kort hémvisttid och i tre fall otiUfredsställandevandel. Vidare har Kungl. Maj:t lämnat tvä ansökningar som överlämnats jämlikt9 a § MbL utan bifall, eftersom sökandena inte uppfyllt vandelsvUlkoret (seexempel 103 och ovan s. 62). I båda dessa fall hade ansökningarna tiUstyrkts avinvandrarverket. 1 detta sammanhang bör slutligen beaktas att det i någrafall ej gått att med säkerhet fastställa vederbörandes eventueUa medborgarskap,men att det i dessa fall sannolikt ej varit fråga om statslösa personer (senedan under V.). Maj:ts naturalisationsärenden, fördelade eftermedborgarskap i olika länder De 374 naturalisationsärenden(avseende sammanlagt 407 personer) som Kungl. Maj:t avgjort 1/71969 - 31/12 1972 har i underbilaga 2 redovisats efter vederbörande sökandesmedborgarskap. Av denna sammanstäUning framgår bl. a. att flertalet (225ärenden) avsett utlänningar från de östeuropeiska staterna, främst frånJugoslavien (68 ärenden), (66 ärenden). (38 ärenden) ochTjeckoslovakien (36 ärenden). Endast 17 ärenden har avsett medborgare från denordiska länderna, flertalet från . Några andra mera vanligtförekommande medborgarskapsgrupper har varit från (23 ärenden),(15 ärenden) och (7 ärenden). 1 Enligt uppgift fräninvandrarverket har, i varje fall under senare är, dylik dispens ej givits. 2 1ett fall (1/12 1972 nr 50) gällde det även åldersvillkoret. rörande medborgare från 39 olika länder och, som ovannämnts, 16 ärenden som gäUt statslösa personer. I fem faU har det ej gått attmed säkerhet faststäUa vederbörandes ev. medborgarskap; detta gäller 5/6 1970nr 76 (troligen palestinsk medborgare) och 7 7/6 1970 nr 105-108 (jfr exempel66; samtliga dessa sökande zigenare, enligt uppgift födda i ). Några administrativa frågor rörandehandläggningen av Kungl. Den normala gången för ettnaturaUsationsärende enligt MbL 6 § är att vederbörande fyUer i en särskUdansökningsblankett, som finns hos alla polismyndigheter i landet och hossvenska ambassader och konsulat i utlandet. Blanketten lämnas tillsammans medpersonbevis och intyg om kunskaper i svenska språket in tUl polisen på den ortdär sökanden bor (resp. tUl vederbörande svenska ambassad eller konsulat).Efter utredning skickas ansökningen tUl invandrarverket, som avgör ärendet.Enligt uppgifter från verket tar dess behandling för närvarande 8-10 månadertiU följd av en viss uppkommen balans. Vid bifall utfärdar invandrarverketbevis om svenskt medborgarskap vilket, som ovan (s. 59) nämnts, numera kostar115 kronor (förut ) för varje självständigt naturaliserad person. Förbarn som såsom biperson tas upp tillsammans med föräldrarna eller en av dessauttas ingen avgift. För den som naturaUseras med vUlkor (enligt 6 § tredje st.MbL) att han först skall befrias frän sitt gamla medborgarskap, innan detsvenska blir gällande, tas avgiften ut först när detta vUIkoruppfyUts eller eftergetts. Medellösa personer kan befrias frän nämnda avgift. Om invandrarverket avslåransökningen får sökanden ett meddelande härom, vilket från och med hösten 1969även anger motiven för avslaget. Avslagsbeslutet kan överklagas hos Kungl. Majlgenom besvär, som skaU ha inkommit till senast tre veckorfrån det vederbörande delgivits avslagsbeslutet. Maj:t tar ej upp försent inkomna besvär tiU prövning, vUka sålunda ej heller blir föremål förremissförfarande. Den som fått avslag kan givetvis även göra ny ansökan, som däbehandlas pä ovannämnda sätt. Som nämnts i tidigare avsnitt av undersökningen kaninvandrarverket även överlämna naturalisationsansökan tUl Kungl. Maj:t jämlikt9 a § MbL. Detta skall bl. a. ske dä praxisändring övervägs (se framför alltexempel 103-107. Om invandrarverkets organisationkan helt kort nämnas att det leds av en styrelse bestående av generaldirektören(ordförande) och sex andra ledamöter utsedda av Kungl. För samtligaledamöter utser Kungl. Maj:t personliga suppleanter och som generaldirektörensstäUföreträdare tjänstgör en avdelningschef. AUa viktigare frågor avgörs avstyrelsen, som är beslutför när generaldirektören och minst tre andra ledamöterär närvarande. Ärende som inte skall avgöras av styrelsen avgörs avgeneraldirektören ensam. I instruktionen (SFS 1969:137) finns även föreskrifterom rätt för vissa tjänstemän att närvara vid ärendes handläggning (17 § och 18§) och att låta anteckna skUjaktig mening (19 §). Vid den företagnaundersökningen av Kungl. Maj:ts praxis i naturalisationsärenden haruppmärksammats ett antal faU där skiljaktiga meningar redovisats vid behandlingen av remissyttrandeöver besvär' om medborgarskap (se exempel 15, 31, 61, 87 och 88). I tre avdessa ärenden har Kungl. Maj:t följt minoritetens förslag (exempel 87, 88 och103).