bet · FW01LU36 · 1973-12-31 00:00:00 — Dessutom har en ytterligare avgränsning av lagens tillämpningsområdeskett på det viset att det till förtydligande av konsumentbegreppet iförevarande sammanhang anges att varan skall vara avsedd huvudsakligen förenskilt bruk. Endast köp från näringsidkareavses. Utanför lagen faller alltså i princip förvärv från privatperson. Vidareskall försäljningen äga rum i näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet. Lagen äralltså inte tUl-lämplig om en näringsidkare som privatperson i ett enskilt fallombesörjer försäljningen av en vara som tillhör annan privatperson. Köpet skall avse"vara", dvs. vad som enligt juridiskt språkbruk vanligen betecknassom lösöre. 17andra stycket finns ett undantag från det i paragrafens första styckeuppställda kravet på att köpet skall ske från näringsidkare som säljare. Enligtundantagsbestämmelsen skall lagen under förutsättningar motsvarande dem som iövrigt anges i huvudregeln gälla även i fråga om köp från annan ännäringsidkare, om köpet förmedlas av näringsidkare som ombud för säljaren. Fråganom avgränsningen av konsumentköplagens tiUämpningsom-råde till fall då säljarenär näringsidkare har tagits upp i motionen 1973: 2052 (yrkandet 1).Motionärerna anför att det finns möjligheter att kringgå konsumentköplagenstvingande bestämmelser genom att förvandla ett reguljärt konsumentköp till ettprivatköp. Då detta kan innebära allvarligt men för konsumenten erfordrasenligt motionärerna ett starkare skydd för denne än vad förslaget innebär.Motionärerna föreslår därför att 1 § första stycket kompletteras med en bestämmelseom att med näringsidkare jämställs den som helt eller delvis bedriveryrkesmässig försäljning av viss vara. mening är reglerna om lagens tillämpningsområde formulerade påsådant sätt att någon nämnvärd risk inte föreligger för att lagen skall kunnakringgås genom att köpavtal, som eljest skulle omfattas av lagen, ges formen avatt vara privatförsäljning. I vad först gäller huvudregeln i 1 § första stycketvill utskottet fästa uppmärksamheten vid att kravet på att säljaren skall varanäringsidkare givetvis är uppfyllt även om näringsidkaren anlitar enprivatperson som ombud. Som exempel på köpavtal som således redan på grund avhuvudregeln faller in under lagen har föredragande statsrådet pekat på s. k.home-party-försäljning. I fråga om sådana former av "privatför- LU 1973: 36 12 säljning"biträder utskottet statsrådets uppfattning att den som uppträder som säljaretorde antingen vara att anse som ombud för näringsidkare eller också vara attsjälv betrakta som näringsidkare. I vad härefter gällerundantagsbestämmelsen i 1 § andra stycket enligt vUken också vissa former av s. k.förmedlingsaffärer omfattas av lagen vill utskottet understryka attbestämmelsen tUlkommit just med tanke på att motverka kringgående av lagen ochfånga in vissa situationer som i fråga om skyddsbehovet typiskt sett nära överensstämmermed huvudfallen. Liksom beträffande konsumentköp i allmänhet krävs det enligtundantagsregeln att köpet rör vara, som är avsedd huvudsakligen för enskUtbruk och som säljs i näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet. Kravet på attköpet skall ha förmedlats av näringsidkare som ombud för säljaren innebär inteatt köpeavtalet måste ha slutits av näringsidkare. Såsom framhålls i propositionen,omfattar regeln nämligen också fall då en privatperson själv formellt uppträdersom part, t. ex. genom att underteckna avtalet, men en förmedlandenäringsidkare aktivt medverkar vid köpet och exempelvis ställer sittkontraktsformulär tUl förfogande. Genom kravet på att köpet skall ha förmedlatssom ett led i näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet utesluts emellertid fall,då en näringsidkare i egenskap av privatperson i ett enskilt fall ombesörjerförsäljning av en vara som tillhör annan privatperson. Som exempel kan nämnasdet fallet att en näringsidkare, vars yrkesverksamhet avser försäljning avhushållsmaskiner, för en släktings räkning säljer en bil till en privatperson.I fall av detta slag finns det ju typiskt sett inte något behov av att skyddaköparen genom tvingande regler. Huruvida köpet är att hänföra tillnäringsidkarens yrkesmässiga verksamhet får givetvis bedömas efteromständigheterna i det särskilda fallet. Såsom framhålls i propositionen tordei vissa situationer även förmedling av köp av sådana varor som näringsidkareninte själv normalt saluför få anses ligga inom ramen för dennes yrkesmässigaverksamhet. Så kan enligt föredragande statsrådet t. ex. vara fallet om enbensinstationsmnehaväre förmedlar köp av en begagnad motorcykel. Utskottet villbeträffande det av motionärerna föreslagna tillägget till 1 § första stycketytterligare framhålla att termen näringsidkare har kommit till användning i ett flertal lagar som antagits . I propositionen framhålls sålundaatt termen näringsidkare i överensstämmelse med vad som är fallet imarknadsföringslagen och avtalsvUlkorslagen bör fattas i vidsträckt mening,dvs. såsom omfattande varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigtdriver verksamhet av ekonomisk natur. Utskottet vill i anslutning härtillbetona att termen näringsidkare efter hand i nyare lagstiftning fått en ganskabestämd innebörd. I överensstämmelse med vad lagrådet anförde vid granskningenav det remitterade förslaget till skadeståndslag (se prop. 1972:5 s. 636)brukar sålunda med näringsidkare förstås envar som LU1973: 36 13 yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art oavsett omverksamheten är inriktad på vinst eller ej. Att verksamheten avser att främjaett ideellt eller välgörande syfte utgör alltså ej hinder för att den betraktassåsom näringsverksamhet. I kravet på yrkesmässighet ligger att ett visst måttav varaktighet fordras. Verksamheten behöver dock inte vara stadigvarande. Ävenden som bedriver verksamhet av ekonomisk art kan därföranses utöva näringsverksamhet. Kravet på yrkesmässighet innebär inte heller,att den ekonomiska verksamheten skall utgöra vederbörandes huvudsysselsättning.Verksamhet som utövas såsom deltidssysselsättning eller som extraarbete påfritid anses alltså också enligt den gängse tolkningen av begreppet varanäringsverksamhet. Mot bakgrund av den sålunda angivna innebörden av termennäringsidkare innefattar enligt utskottets mening det av motionärernaföreslagna tillägget tUl 1 § första stycket inte någon utvidgning avkonsumentköplagens tillämpningsområde. Utskottet avstyrker på anförda skäl bifall till motionen1973: 2052, såvitt nu är i fråga. Förhållandet mellan konsumentköplagen och den allmännaköplagen Förslaget till konsumentköplag måste ses mot bakgrund av de köprättsligaregler som f. n. gäller. För konsumentköp gäller liksom för andra köp av lösegendom de bestämmelser om parternas inbördes rättigheter och skyldigheter somär meddelade i köplagen (1905: 38 s. 1). Denna lag är präglad av sin tids synpå det ekonomiska livet. Den utgår sålunda från bilden av avtalskontrahenternasom två socialt och ekonomiskt likvärdiga parter. I konsekvens härmed gäller påköprättens område grundsatsen om avtalsfrihet. Köplagens bestämmelser ärföljaktligen undantagslöst dispositiva de kan alltså frångås genomavtalsklausuler. Vid vissa kategorier av konsumentköp, framför allt vid köpav varaktiga konsumtionsvaror, används numera i stor omfattning standardiseradeköpevillkor, som tas in i kontrakt, ordersedlar, garantibevis etc. Denna s. k.formulärrätt har till stor del ersatt köplagens regler. Villkoren har oftastbestämts ensidigt av säljaren eller annan för hans räkning och innebär för detmesta att säljarens rättsliga ställning förstärks i jämförelse med vad somgäller enligt köplagen. Konsumenten har mycket små möjligheter att påverkainnehållet i formulärrätten. Det nu framlagda förslaget tUl konsumentköplag tar framförallt sikte på områden där formulärrätten har vunnit stor utbredning och syftartUl att åstadkomma ett minimiskydd mot att vissa grundläggande befogenheterfrånkänns köparen genom standardavtal. Eftersom konsumentköplagen sålundafrämst garanterar köparen ett grundskydd i händelseav kontraktsbrott på säljarens sida innehåller lagen inte någon fullständigreglering av alla frågor rörande konsumentköp. Konsumentköplagenskaraktär av minimiskydd för köparen har kommit till uttryck på två sätt ilagtexten. I 2 § första stycket slås till en början fast att köparen vidkonsumentköp alltid skall ha de befogenheter som tillerkänns honom i lagen. Ianslutning härtUl föreskrivs att förbehåll som inskränker sådan befogenhet ärogiltigt. De föreslagna reglerna innebär således att köparen alltid kan stödjasig på konsumentköplagens bestämmelser, oavsett vad som kan ha avtalats mellanparterna eller vad som gäller enligt andra tillämpliga rättsregler. Lagenskaraktär av grundskydd för köparen kommer också till uttryck på ett annat sätti lagen. Genom en särskild bestämmelse i 2 § andra stycket klargörs att lageninte hindrar tillämpning av sådana avtalsvUlkor och dispositiva rättsregler somger köparen bättre befogenheter än den tvingande lagstiftningen. Bestämmelseni paragrafens andra stycke innefattar en anvisning om att köparen har rätt attvälja mellan att åberopa den tvingande lagen och dispositiva regler, t. ex. bestämmelsernai köplagen. Motivet härför är att det ibland kan vara mer förmånligt förköparen att åberopa den allmänna köplagens normalregler än konsumentköplagensminimiregler. Förhållandetmellan konsumentköplagen och den allmänna köplagen tas upp till behandling imotionen 1973: 2053 (yrkandet 1). Motionärerna hemställer att isamband med antagandet av förslaget till konsumentköplag uttalar att deminimiregler för konsumentens rätt vid köp från näringsidkare, vilka finns idenna lag, inte utgör hinder för tillämpning av den allmänna köplagens reglerfullt ut också vid konsumentköp. Eftersom konsumentköplagens regler är mindrelångtgående är bestämmelserna i den allmänna köplagen anser motionärerna attdet finns risk för att säljaren nöjer sig med att stanna på den nivå somkonsumentköplagen föreskriver. Detta skulle enligt motionärerna innebära attden allmänna köplagens regler inte skulle komma att tillämpas fullt ut i frågaom konsumentköp. Denna risk har också påtalats i KO:s remissyttrande överköplagsutredningens betänkande, anför motionärerna. Såsomframgår av det i propositionen intagna referatet av KO:s remissyttrande (prop.s. 6466) har KO avstyrkt att de dispositiva reglerna i den allmänna köplagenkompletteras med tvingande regler, som håller en från konsumentsynpunkt lägrestandard än köplagen. Enligt KO:s mening kan detta nämligen antas leda till atttUlampningen av avtalsvUlkorslagen försvåras. Ifrågavarande spörsmål behandlarutskottet i ett särskilt avsnitt nedan (s. 22). Beträffande samspelet mellankonsumentköplagen och den allmänna köplagen i övrigt har KO endast framhållitatt det i många fall kommer att bli svårt att avgöra vilkendera lagen som ärtillämplig i frågor som regleras i båda lagarna (prop, s. 123). Redan av den ovan lämnade redogörelsen förinnehåUet i 2 § förslaget tUl konsumentköplag torde framgå, att motionärernassynpunkter angående den allmänna köplagens relation tiU konsumentköplagen ärtillgodosedda i propositionen. Såsom föredragande statsrådet framhållit är detemellertid angeläget att något missförstånd inte uppstår beträffande derättigheter konsumenten har i olika situationer. Utskottet vill därför ianslutning till framställningen i propositionen något närmare utveckla hurförhållandet mellan de båda lagarna gestaltar sig. motionen berörda frågan gäller problemet hur de tvingande reglerna ikonsumentköplagen förhåller sig till dispositiva rättsregler på köprättensområde. Såsom framhålls i propositionen uppstår liknande samordningsproblem såsnart man inför en tvingande civilrättslig reglering vilken skall gälla vidsidan av dispositiva rättsregler. Som exempel nämns i propositionenförhållandet mellan tvingande och dispositiva regler i lagen (1927: 77) omförsäkringsavtal. Den föreslagna konsumentköplagen skiljer sig dock framförallt i ett hänseende från tidigare motsvarigheter, nämligen genom att detvingande reglerna inte avses ingå i samma lag som innehåller de dispositivanormalreglerna. Detta förhållande ger enligt föredragande statsrådet anledningatt i fråga om konsumentköplagen särskilt överväga behovet att klargöra lagensförhållande till dispositiva rättsregler. Eftersomdet tvingande skyddet i konsumentköplagen skall representera en minimistandardi fråga om köparens rättigheter, så kan man knappast undvika attkonsumentköplagens regler i vissa fall blir mindre förmånliga än de dispositivaregler som den allmänna köplagen innehåller. Föredragande statsrådet pekaremellertid på att ett stort antal köp sker utan att partema träffar någotsärskilt avtal som innebär avvikelse från den allmänna köplagen. Hit hörexempelvis det stora flertalet köp av dagligvaror. Såsom framgår av 2 § andrastycket förslaget till konsumentköplag kommer ett genomförande av förslagetinte att medföra att konsumenten vid sådana köp i fortsättningen får sämrerättigheter än han har f. n. Köparen skall nämligen enligt denna bestämmelsealltid kunna åberopa reglema i den allmänna köplagen om dessa är förmånligareför honom än konsumentköplagens bestämmelser och något avtal om avvikelse frånden allmänna köplagen inte föreligger. Det torde enligt utskottets mening intenog kraftigt kunna understrykas, att köparen i sådana fall enligt förslagetinte kommer i sämre ställning än köpare på vars köp den tvingande lagen överhuvud inte är tillämplig. Beträffandeden närmare innebörden av regeln i 2 § andra stycket framhålls i propositionenatt frågan om en bestämmelse i den allmänna köplagen skall vinna tillämpning istället för den tvingande lagen självfallet måste avgöras på grundval av enjämförelse mellan den dispositiva regeln och den tvingande bestämmelsen. LU 1973: 36 16 föreisenatt den förra regeln tillerkänner köparen längre gående befogenheter än densenare, lägger konsumentköplagen inte något hinder i vägen för att tillämpa dendispositiva regeln. Exempel pä hur jämförelsen bör gå till lämnas iköplagsutredningens betänkande (SOU 1972: 28 s. 91). Ianslutning till det anförda vill utskottet för sin del understryka detangelägna i att beträffande förevarande paragraf liksom i fråga om övrigaregler i konsumentköplagen behövlig information lämnas till näringsidkare,konsumenter och berörda offentliga organ. Under förutsättning att så kommeratt ske anser utskottet i likhet med föredragande statsrådet attbestämmelserna i 2 § förslaget till konsumentköplag inte, såsom KO ifrågasatt,behöver leda till tolkningssvårigheter. Underhänvisning till det anförda finner utskottet ej erforderligt med någonriksdagens åtgärd i anledning av motionen i denna del. I enlig het härmedavstyrker utskottet därför bifall till motionen 1973: 2053 såvitt nu är ifråga. Köparensreklamationsplikt vid kontraktsbrott av säljaren Enligt det genom propositionen framlagda förslagetkan köparen i garantifallen välja mellan att reklamera hos säljaren ellergarantigivaren. Ett väsentligt motiv för förslaget att ge köparen valfrihet ifråga om vem reklamationen skall riktas till är att köparen i fall av berördaslag annars lätt riskerar att till följd av särskild klausul om reklamation iköpekontrakt e. d. gå miste om sina rättigheter enligt lagen, därför att hanreklamerat hos fel adressat. Principen om köparens valfrihet i fråga omreklamation hos säljaren eller garantigivaren kommer till uttryck i 11 och 13§§ förslaget tUl konsumentköplag. Vill köparen rikta anspråk mot säljaren, harhan att iaktta vad som föreskrivs i förstnämnda paragraf. Somhuvudregel gäller enligt 11 § första stycket första punkten att köparen, om hanvill göra gällande befogenhet på gmnd av fel i varan, skall underrättasäljaren om felet inom skälig tid efter det att han märkt eller bort märkadetta, dock ej senare än från det han mottog varan. Till huvudregeln omköparens skyldighet att reklamera hos säljaren har i 11 § första stycket andrapunkten fogats en bestämmelse om rätt för köparen att i stället lämnaunderrättelsen om felet till cen som för säljarens räkning har åtagit sig attavhjälpa fel i varan, t. ex. tillverkare som lämnat garanti beträffande varanför . Påföljdenav att köparen försummar sin reklamationsskyldighet är enligt 11 § andrastycket att han förlorar rätten att göra gällande befogenhet, på grund avfelet. Kravet på att köparen "försummat" sin reklamationspliktinnebär att oaktsamhet skall ligga honom till last i detta hänseende. LU 1973: 36 17 I motionen 1973: 2052 (yrkandet 2) hemställs attriksdagen beslutar om ett tillägg till 11 § första stycket av innebörd, att detskall åligga köparen vid reklamationsanmälan att ange vartill anmälansyftar. Till stöd för motionsyrkandet framhåller motionärerna, att det kan innebäravissa nackdelar för säljaren att det inte åligger konsumenten att han, då hananmäler fel hos en vara, åläggs att anmäla vartill hans reklamationsyftar: avdrag på köpeskUlingen, häv-ning av köpet eller byte av vara. Utskottetvill till en början framhålla att förevarande bestämmelse i första hand riktarsig mot sådana klausuler i köpekontrakt och garantibevis m. m. som stipulerarviss kortare reldamationsfrist för att köparen skall få utöva befogenhet pågrund av fel. Av 11 § första stycket första punkten jämförd med paragrafensandra stycke framgår emellertid att regeln har en vidare innebörd. Den tarsålunda även sikte på sådana formföreskrifter som i övrigt kan ha förknippatsmed viss reklamationsklausul i standardformulär, t. ex. att reklamation skallske skriftligen, att garantisedel skall företes vid reklamation osv. Lagenlägger visserligen inte hinder i vägen för att säljaren rekommenderar visstförfaringssätt från köparens sida vid reklamation. Såsom framhålls ipropositionen kan det ofta ligga i köparens intresse att följa en sådanrekommendation. Sålunda kan köparen exempelvis genom att förete garantisedelundvika invändningar från säljarens sida som går ut på att varan över huvudtaget inte härrör från denne. En klausul som tUl en rekommendation av nämndaslag knyter den rättsföljden att köparen vid underlåtenhet att iaktta vadsäljaren rekommenderar går miste om sina rättigheter blir emellertid ogUtigenligt konsumentköplagen. Utskottetvill vidare erinra om att det i 52 § köplagen skiljs mellan köparens skyldighetatt underrätta säljaren om huruvida han vill "tala å fel eller brist igodset", s. k. neutral reklamation, och köparens plikt att meddelasäljaren huruvida han vill häva köpet eiler kräva gUlt gods. Såsom, framgår avden föregående redogörelsen är enligt 11 § förslaget till konsumentköplagköparens reklamationsplikt vid fel i varan inskränkt till ett krav på neutralreklamation. Förevarande paragraf innefattar i förhållande tUl allmännaköplagens dispositiva reklamationsbestämmelse väsentligen den fördelen förköparen att någon särskild hävningsförklaring inte erfordras inomreklamationsfristen, om köparen vill häva köpet. Beträffandeden närmare innebörden av att köparen skall underrätta säljaren om felet framhållerföredragande statsrådet att det bör framgå av underrättelsen dels att köpareninte godtar den levererade varan, dels i vilket avseende han anser att den ärfelaktig. Det bör således inte räcka med att köparen i största allmänhet sägersig vara Ä andra sidan behöver köparen inte precisera vilka anspråk han ämnarrikta mot säljaren på grund av felet. Utskottetdelar statsrådets uppfattning om vad en reklamation bör innehålla. Såsomframhålls i propositionen är det nämligen ett viktigt skäl för att det i denallmänna köplagen uppställda kravet på särskild hävningsförklaring inte börgälla vid konsumentköp att ett sådant krav skulle kunna medföra risk förrättsförlust i fall då köparen inte känner tUl lagens innehåll. Särskilt tordesådan risk föreligga i fall då säljaren lämnats tillfälle att avhjälpa feletoch gått utan att detta avhjälpts. I motsats till vadmotionärerna anfört torde det vidare enligt utskottets uppfattning inte hellerför säljarsidan vara förenat med några större nackdelar, om reklamationspliktenvid konsumentköp begränsas till en skyldighet för köparen att för säljaren getill känna att han anser varan behäftad med fel och att han inte vill låta signöja härmed. Det skäl som ligger bakom köplagens krav på särskildhävningsförklaring, nämligen behovet av skydd för säljaren mot att köparenspekulerar på hans bekostnad genom att även låta köpet gåtUlbaka, har väsentligen aktualitet vid handelsköp eller köp av värdepapper ochsaknar följaktligen bärkraft för konsumentköpens del. På grund av det anfördakan utskottet inte tUlstyrka motionärernas förslag till en ytterligareprecisering av reklamationskravet i lagtexten. Beträffandereklamationsbestämmelsens utformning vill utskottet emellertid tilläggaföljande. Inom utskottet har väckts fråga om inte konsumentköplagen, såsomnågra remissinstanser föreslagit, bör innehålla regler om rätt för säljarenatt efter neutral reklamation avkräva köparen besked om denne avser att hävaköpet eller inte. Emellertid är också en sådan ordning ägnad att i onödan ledatill rättsförluster för köparen, förutsatt att någon form av rättsverkan skallinträda om köparen försummar att lämna klart besked. A andra sidan finns detingen anledning att genom föreskrift i lagen ge säljaren eninter-pellationsrätt av ifrågasatt slag, om man inte är beredd att knyta någrarättsverkningar till att köparen försummar att lämna ett svar på hansförfrågan. Utskottet finner därför i likhet med föredragande statsrådet attnågon bestämmelse om interpellationsrätt för säljaren inte bör införas ikonsumentköplagen. Utskottet vill understryka att det även utan någonlagreglerad interpellationsrätt givetvis står säljaren fritt att begära beskedfrån köparen, om denne dröjer med att meddela sin eventuella avsikt att hävaköpet. Man torde för övrigt kunna räkna med att köparen i en sådan situationkommer att besvara säljarens förfrågan, eftersom det som regel ligger i köparenseget intresse att snabbt erhålla rättelse. Pågrund av vad sålunda anförts avstyrker utskottet bifall till motionen 1973:2052 i denna del. Förbudetmot användning av växlar För många konsumenter är köp på avbetalning ellermed liknande kredit den enda möjlighet som står till buds för att inomöverskådlig tid förvärva en dyrbar kapitalvara. Karakteristiskt förutvecklingen på konsumtionskreditmarknaden är att det harblivit allt vanligare att det inte är säljaren själv utan ett i förhållandetill denne fristående företag som i sista hand lämnar krediten till köparen. Medhänsyn till konsumtionskreditens stora betydelse upptas i förslaget tillkonsumentköplag vissa regler om köparens ställning vid kreditköp (1517 §§).Reglerna syftar tiU att skydda köparen mot att behöva betala tUl kreditgivare,som i sista hand har finansierat köpet, i sådana fall då säljaren inte harfullgjort sin prestation enligt köpavtalet och köparen därför skulle ha varitfri från betalningsskyldighet mot säljaren om fordringen tUlkommit denne. I17 § första stycket första punkten förslaget tUl konsumentköplag meddelas ettstraffsanktionerat förbud lör säljaren att av köparen ta emot växel beträffandedet som inte erlagts av köpeskillingen. Enligt förslaget gäller förbudet motväxlar endast fall då köparen är växelgäldenär (acceptant, trassent ellerendossent). Från förbudet föreslås att undantag görs med avseende på egen växel(postväxel) som utställts av bankinstitut och upptar köparen sombetalningsmottagare samt av honom överlåts till säljaren för att likvideramellanhavandet med denna. I 17 § tredje stycket upptas en straffbestämmelse avinnehåll att den som uppsåtligen bryter mot förbudet dömes till böter. Ipropositionen föreslås inte någon ändring i de bestämmelser i växellagen(1932: 130) som ger skydd åt godtroende förvärvare av växel. Skulle säljaren istrid mot det nu föreslagna förbudet förmå köparen att acceptera en växel, blirdenna således inte ogUtig. Överlåts den till tredje man som är i god trobeträffande köparens invändningar åtnjuter innehavaren skydd i vanlig ordningenligt växellagen mot invändningarna.