bet · FW01JuU26 · 1973-12-31 00:00:00 — Med hänsyn till den korta tid som stått tiUbrottskommissionens förfogande - mindre än har det inte varitmöjligt för kommissionen att göra några mer omfattande eller ingående analyserav brottslighetens orsaker eller att göra någon samlad bedömning av samhälletsinsatser mot brott i ett längre perspektiv. Det är enbart fråga om förslag tUlmer omedelbara åtgärder. I denna begränsning ligger inte något avståndstagande tilleller någon undervärdering av behovet av mer socialt präglade åtgärder somangriper bakomliggande orsaker till brott och ordningsstörningar. Tvärtomframhåller kommissionen att det är av största vikt att åtgärder vidtas i syfteatt lösa de bakomliggande sociala problemen. Som närmare framgår av detföljande framläggs också på grundval av kommissionens överväganden förslag tillförstärkningar på den sociala sektorn. Kommissionen drar även upp riktlinjerför fortsatta insatser på olika områden. Redan av vad nu sagts framgår att den kritik mot förslageni stort som kommit till uttryck i motionen 1973:1977 och som främst går ut påatt dessa innebär en prioritering av polisväsendet på socialvårdens bekostnadskjuter över målet. Ytterligare bör emellertid understrykas att de ipropositionen framlagda förslagen inte står i motsatsförhållande till dengrundsyn på brottslighetsbekämpningen som statsmakterna vid många tillfällengivit uttryck åt. Denna grundsyn innebär att kampen mot brottsligheten måsteföras på en mycket bred front, där insatser krävs inte bara av samhäUet utanockså av de enskilda medborgarna. I stor utsträckning är det fråga om åtgärdersom ligger utanför vad som brukar betraktas som kriminalpolitik i gängsemening. Det är t. ex. insatser inom skolans område och inom ungdomsvården,åtgärder för att skapa bättre hem-, bostads-, arbets- och fritidsmiljöer,bättre social och kulturell .service och över huvud taget åtgärder som ärägnade att förbättra betingelserna för grupper som är särskilt utsatta för riskatt glida in i kriminalitet och annan asocialitet. Det gäller alltså initiativ,väsentligen i förebyggande syfte, vilka spänner över ett mycket brett fält ochsom till väsentlig del först på kan resultera i envaraktig minskning av brottsligheten. Vad särskUt beträffar motionärernas önskemål om satsningarpå den sociala sektorn finns det anledning framhålla att det inte har ankommitpå brottskommissionen att behandla frågan om den kommunala socialvårdensomfattande uppgifter och principiella inriktning. Dessa frågor behandlas f. n.av socialutredningen. Vidare bör erinras om att propositionen i de delar denbehandlas av socialutskottet innefattar förslag om ökade statsbidrag tUlkommunerna för social jourverksamhet samt för vårdcentraler, behandlingshem ochvård i enskilda hem för narkotikamissbrukare ävensom medel för nyabehandlingsformer för sådana missbrukare. I anslutning till yrkandet i motionen 1973:1977 om förnyadbearbetning av det problem som brottsligheten utgör som social avvikelse villutskottet också utöver vad ovan anförts erinra om att Kungl. Maj:tsamtidigt med brottskommissionens tUlsättande beslutat att ett centralt rådskaU inrättas för samordning av samhällets insatser mot brott i ett merlångsiktigt perspektiv. Betänkande rörande rådets huvudsakliga arbetsuppgifteroch organisation har lagts fram (Ds Ju 1973:6), och rådet kommer enligtvad som uppges i propositionen att inrättas . Bland de frågor somenligt utredningens mening påkallar särskUd uppmärksamhet kan i dettasammanhang nämnas den enskildes medverkan i det brottsförebyggande arbetet,alkoholen som brottsfaktor, information för att ändra allmänhetens attityderoch samarbetet meUan skola, polis och barnavård samt mellan socialnämnder ochkriminalvård. Under hänvisning tiU det anförda ansluter sig utskottettiU grundtankarna i propositionen 1973:115 samt avstyrker det berördayrkandet i motionen 1973:1977 (yrkande 1). Den grundläggande argumenteringen rörande brott ochbrottsbekämpning i de motioner, 1973:266, 1973:598 och 1973:599, pårättsvårdens område, som väcktes vid denna riksdags början och som utskottet ideras återstående delar behandlar i detta sammanhang, överensstämmer i stortmed de av utskottet i det föregående anförda synpunkterna. Vissa säryrkanden imotionen 1973:598 behandlas av utskottet senare i detta betänkande (s. 17-20och 29). 1 den utsträckning motionerna har avseende på den särskilda del avkriminalpoUtiken som kriminalvården utgör har de av utskottet behandlats isamband med ställningstagandena till den genomgripande reform påkriminalvårdens område som beslutats tidigare detta år (prop. 1973:1, bU. 4,JuU 1973:15, rskr 1973:152). Den avvägning mellan angelägenheten avlagöverträdarnas anpassning till normalt samhällsliv och samhällets behov avskydd som innefattas i reformen ligger i linje med ställningstagandena ovan,och reformen utgör ett mycket viktigt led i den kamp på bred front motbrottsligheten som utskottet i det föregående framhållit som nödvändig. Grundtankar i motionerna är att den brottsförebyggandeverksamheten skall ges ökat utrymme i det kriminalpolitiskahand-Ungsprogrammet och att ett förbättrat samarbete härvidlag måste komma tUl ståndinte bara meUan samhällets rättsvårdande instanser utan på ett vidare fält där även hemmen, skolan, ideeUaorganisationer, fackföre-riingar, arbetsgivare m. fl. aktiveras att delta.Utskottet, som i enlighet med vad ovan anförts ansluter sig tiU dessasynpunkter, vill erinra om att huvuduppgiften för det ovannämnda centrala rådetavses bli att på det brottsförebyggande planet samordna samhäUets och enskildasinsatser mot brott. Beträffande särskilt samarbetet mellan ,skola och polis, som också berörs i den ovan behandlade motionen 1973:1977, börframhållas att departementschefen i propositionen 1973:115 (s. 35) aviserar ensärskild undersökning huruvida intentionerna bakom det särskUda cirkuläret(1970:513) om intensifierat samarbete mellan , skola och polisrealiserats i praktiken. Utskottet - som anser det angeläget att det i ökadutsträckning inrättas samarbetsorgan av det slag som avses i cirkuläret - viUuttrycka sin tillfredsställelse över att denna undersökning kommer tiU stånd.Liksom departementschefen viU utskottet också betona värdet av attsamrådsorganen ägnar den vikt.iga frågan om saintjänstgöring mellan polis ochsocialarbetare särskild uppmärksamhet med .sikte på att söka finna de meständamålsenliga samarbetsformerna. Den särskilda frågan om förhållandet mellanpolisen och aUmänheten behandlar utskottet i ett senare avsnitt (punkt 9). 1 samband med överväganden rörande behovet av en översynav skUda straffbestämmelser har brottskommissionen till särskUd bedömning tagitupp frågan om böter bör bibehållas i straffskalan för våld eller hot mottjänsteman om brottet är ringa (prop. 1973:115 s. 97). För en lagändring kanenligt kommissionen bl. a. anföras att en viss tendens synes ha förmärkts iunderrättspraxis att bedöma även våld mot polis, som inte varit bagatellartat,såsom ringa våld mot tjänsteman och aUtså förskyllande enbart böter. Å andrasidan framhåUer kommissionen att det finns fall av ringare våld mot tjänsteman,där omständigheterna exempelvis på grund av provocerande uppträdande fråntjänstemannens sida är så mildrande att ett fängelsestraff skulle varastötande. Enligt kommissionen kan böter därför inte undvaras i straffskalan. Som kommissionen framhåller är bötesstraffet för ringavåld eller hot mot tjänsteman endast avsett för undantagsfall, och dennyssnämnda tendensen att bedöma även icke bagatellartat våld som ringa synesstå i niindre god överensstämmelse med gällande rätt som den kommit tilluttryck i överrättspraxis. Med anledning härav och med hänsyn till det ökade antaletfall av våld mot polisman och till vikten av att såväl polismän som andratjänstemän i utsatt ställning får det stöd i sin verksamhet som lagstiftarnaavsett vill utskottet understryka kommissionens uttalande att det fårförutsättas att riksåklagaren följer utvecklingen och vid behov ingriper så attpraxis på detta område kan visa önskvärd enhetlighet. Förenklade handläggningsformer m. m. I anledning av önskemålen imotionen 1973:266 om en effektivisering av rättsvården, särskUt avutredningsförfarandet beträffande bl. a. den omfattande trafikbrottsligheten,kan utskottet upplysa att den försöksverksamhet i anledning avtrafikmålskommitténs förslag, som motionärerna apostroferar, f. n. är föremålför uppföljning och utvärdering. räknar enligt vad utskotteterfarit med att anvisningar för ett förenklat utredningsförfarande kanföreligga omkring kommande årsskifte. I sammanhanget bör även erinras om attåtalsrättskommitténs utredningsarbete är inriktat på bl. a. frågorna omåtalsunderlåtelse och möjligheterna att begränsa förundersökning vid lindrigarebrott. FramhåUas kan också att arbetet inom 1968 års brottmälsutredning bl. a.syftar till förenklade och mer rationella handläggningsformer inomrättsväsendet. Med hänsyn tUl vad utskottet sålunda och under föregåendepunkt anfört saknas anledning till några särskilda tUlkännagivanden för Kungl.Maj:t i enlighet med önskemålet i motionen 1973:266. Inte heller syneserforderiigt att överlämna motionen " 1973:599 till det ovannämndacentrala rådet, vars verksamhet i betydande utsträckning torde bU inriktad påde frågor som behandlas i motionen. Utskottet avstyrker således bifall tUlmotionerna i de delar de behandlas under denna och föregående punkt (yrkande Dresp. yrkande 3). I anslutning tUl vad sagts rörande åtalsunderlåtelseoch förenklad handläggning vid vissa lindrigare brott viU utskottet i Hkhet medbrottskommissionen understryka att dyUka åtgärder inte innebär att samhäUetaccepterar ifrågavarande gärningar. Uttalandet har särskilt avseende påbutikssnatterier. De nya riktlinjerna för handläggningen av dessa förseelsersynes ha missuppfattats av många; en utbredd uppfattning tycks vara attbutikssnatteri inte är straffbart när det stulnas värde är mindre än tjugokronor. I Ukhet med brottskommissionen finner utskottet det angeläget att mangenom information kan rätta till detta och liknande missförstånd. I sammanhanget vill utskottet också med tanke särskilt påde unga lagöverträdarna understryka angelägenheten av att tiden meUan enbegången brottslig handling och myndigheternas slutliga stäUningstagande blirså kort som möjhgt. Utskottet delar kommissionens uppfattning att åtgärder börvidtas som möjliggör att samtliga berörda myndigheter, dvs. polis, åklagare,barnavårdsnämnder och domstolar, kan behandla förekommande ärenden mederforderlig skyndsamhet så att nödvändiga stöd-och hjälpinsatser sätts in påett så tidigt stadium som möjligt. De närmare övervägandena härvidlag skuUe somframhåUs i motionen 1973:598 (1973:241) kunna anförtros det centrala rådet somenligt det ovannämnda betänkandet avses med förtur ta upp frågor rörandeungdomsbrottsligheten och olika samarbetsfrågor på rättsvårdsområdet. Den isamma motion i detta sammanhang framförda tanken på jourdomstolar - en tankesom i ett vidare perspektiv också framförts av brottskommissionen - kan dockutskottet inte stäUa sig bakom. I sistnämnda motion liksom imotionen 1973:1975 aktualiseras också frågan om införande av en ny påföljd förunga lagöverträdare i form av kortvarigt frihetsberövande. Utskottet avstyrkermotionärernas förslag under hänvisning till tidigare stäUningstaganden avriksdagen (se ILU 1970:5). Det behov som en sådan påföljd främst avser attfylla är i erforderlig utsträckning tillgodosett genom regler omanstaltsbehandling i samband med skyddstillsyn samt i fråga om det yngreklientelet - genom barnavårdslagens bestämmelser om omhändertagande förutredning och intagning på ungdomsvårdsskola. Under hänvisning tUl det anförda avstyrker utskottet motionerna1973:598 och 1973:1975 i nu berörda delar (yrkande 2 b resp. yrkande 5). Permission från fångvårdsanslalt m. rn. I motionen 1973:1975 tas också uppde av riksdag godkända riktlinjerna för den kriminalpolitiskabehandlingen av vissa kategorier lagöverträdare som dömts till långvarigafrihetsstraff för brott av viss beskaffenhet (prop. 1972:67, JuU 1972:14, rskr1972:213). Dessa riktlinjer tog närmast sikte pä den organiserade yrkesmässigakriminalitet, ofta med internationell anknytning, som vunnitinsteg här i landet. Särskilt nämndes den grova illegala narkotikahanteringenoch den verksamhet som bedrivs av internationella bedragarligor. Det framhöllssom angeläget att lagöverträdare, som tillhörde dessa kategorier och beträffandevilka risken för rymningar och fortsatt brottslig verksamhet av särskiltsamhällsfarlig natur var uppenbar som samhälleliga stödåtgiirderkunde förväntas sakna effekt, inte skulle bevUjas permissioner eller fåförmånen av vård i öppen anstalt i samma omfattning som . Ävenmöjligheterna till villkorlig frigivning efter halva straffverkställighetstidenborde användas med största återhållsamhet. För att möjliggöra en enhetligbedömning överfördes beslutsfunktionen i fråga om placering i öppen anstalt ochkorttidspermission i vissa fall tUl beträffande personersom dömts till fängelse eller internering med en minsta tid eller däröver. Enligt motionärerna finns det skäl att öppna möjlighetertill en mera restriktiv behandling av personer som tiUhör ovannämnda kategorierbrottslingar även om de inte dömts till så stränga straff som fängelse.Härigenom skulle, framhåller motionärerna, kunna åstadkommas en merlångtgående differentiering av kriminalvårdsklientelet, vilket är nödvändigt omen human grundsyn beträffande kriminalvården skaU kunna bibehållas. Denföreslagna ordningen bör enligt motionärerna ej tillämpas schematiskt, utan vidbedömning av det klientel som skall underställas krimmalvårdsstyrelsensprövning bör självfaUet stor hänsyn tas till den enskildes stäUning, sinnelagoch relationer. 1 anledning av vad motionärerna sist anfört vill utskotteterinra om att utskottet i sitt av godkända betänkande (JuU 1972:14) betonade angelägenheten av att inskränkningarna begränsades till det specieUa, brottsfixerade klientel som har bedömts varaoåtkomligt för en aktiv, resocialiserande kriminalvård. Avgörandena huruvidapermission och placering i öppen anstalt skall beviljas har inte förutsattskomma att ske efter schematiska grunder. ställningstagande utesluterinte heller att i det enskilda fallet hänsyn tas tUl särskilda förhållanden. För flertalet intagna är möjligheterna tUl permission ochplacering på öppen anstalt omistliga inslag i behandhngen om det primära syftetmed kriminalvården, den dömdes återanpassning i samhället, skall kunnaförverkligas. Med hänsyn härtill är det självfallet av yttersta vikt att denintagne ej underkastas en mera restriktiv behandUng i dessa hänseenden än somär oundgängligen nödvändigt. HittiUs föreUgger erfarenheter av de nyareglema. Underlaget är därför enligt utskottets mening otillräckligt för enbedömning av reglernas ändamålsenlighet. 1 än högre grad gäller detta behovetav ytterligare åtgärder. Beaktas bör också att den av årets riksdag godkändareformen av kriminalvårdens organisation och verksamhet (prop. 1973:1, bU. 4,JuU 1973:15, rskr 1973:152) innebär ökade möjligheter tUl differentiering avanstaltsklientelet samt att i motionen upptagna frågor ånyo kan förväntas bliföremål för prövning i samband med behandlingen av en tillinnevarande års höstsession aviserad proposition rörande' de ändringar i bl. a.brottsbalken och lagen om behandling i fångvårdsanstalt som betingas avnyssnämnda reform. Under hänvisning till det anförda avstyrker utskottetmotionen 1973:1975 i denna del (yrkande 6). Samhällets kostnader för brott I motionen 1973:598 (1973:241)behandlas också frågan om samhällets kostnader för brott. Motionärerna yrkaratt ges i uppdrag att göra sammanställningar och beräkningaröver vad brottsligheten kostar den enskilde med utgångspunkt i till poliseninkomna anmälningar om brott. Rättsväsendets del av de totala kostnaderna för samhäUetsåtgärder mot brott redovisas i det inledande avsnittet i bilaga 4 till åretsstatsverksproposition. Med utgångspunkt i siffrorna för /73 ochmed vissa förenklingar och begränsningar anges kostnaderna inom olikaåtgärdsgrupper till följande belopp: Förebyggande åtgärder Övervakning av regelefterlevnadenBrottsutredning och andra åtgärder i brottmålsförfarandet VerkstäUandet av påföljderRehabUiterande åtgärder Forskning och utveckling Vid fördelning av anslagen förrättsväsendets kostnader på verksamhetsgrenar erhålls för samma budgetårföljande uppställning: Polisväsendet 1 102 milj. kr. Kriminalvården 373 milj. kr. Domstolsväsendet 133 milj. kr. Åklagarväsendet 81 milj. kr. 1 anslutning tiU siffrorna bör, somdepartementschefen framhåller, påpekas att insatser som har direkt ellerindirekt betydelse för att hindra brottslighet görs på många samhäUsområden ochberör även andra verksamhetsområden än . Det föreliggerdärför naturligen svårigheter att göra en säker bedömning av samhällets totalakostnader för åtgärder mot brott. Än svårare är det att beräkna samhälletstotala kostnader för brott, innefattande de skadelidandes kostnader. I motionenhänvisas till vissa försök som gjorts inom i dettahänseende. Härom kan sägas att det vid poUsbyrå II inom kontinuerligt pågårinsamling och sammanställning av sådana uppgifter som motionärerna avser.Frågan behandlas även inom samarbetsorganet för ADB inom rättsväsendet och haräven uppmärksammats av försäkringsbolagen, som försökt beräkna kostnaderna förvissa typer av skador. Även om andra värderingar än rent ekonomiska ytterstblir avgörande i kampen mot kriminalitet, finns det som brottskommissionenuttalar anledning att intensifiera arbetet med att undersöka vad den samladebrottsligheten kostar. Något särskilt uppdrag åt rikspohsstyrelsen i dettahänseende i enlighet med motionärernas förslag erfordras dock inte. Utskottetavstyrker därför bifaU till motionen 1973:598 i denna del (yrkande 2 c). Särskilda åtgärder för att förebygga rån motpenninginrättningar Mot bakgrund av den fortlöpandeökningen av antalet rån mot banker och andrapenninginrättningar läggs i propositionen 1973:115 fram förslag tiU ändringar ilagarna om bankrörelse, sparbanker och jordbrukskasserörelsen som syftar tiUatt förhindra eller försvåra sådan brottslighet. Ett genomförande av förslageninnebär att bankinspektionen får uttrycklig rätt att meddela föreskrifter ombrottsförebyggande åtgärder, exempelvis hur banklokaler bör utformas ellerutrustas. Utskottet delar uppfattningen att särskUda åtgärder ärerforderliga för att stävja den ofta mycket grova rånbrottslighet som riktarsig mot banker och andra penninginrättningar. Anledning finns till antagandeatt bristande skyddsanordningar bidragit till den oroväckande ökningen av dennabrottslighet. Med hänsyn tiU att som framhålls i propositionen deskyddsåtgärder som åstadkommits på frivillig basis inte haft tillräcklig effektfinner utskottet det erforderligt att berörda institutioner lagstiftningsvägenåläggs att vidta vissa brottsförebyggande åtgärder. Utskottet, som inte har någon erinran mot förslagetsnärmare utformning, utgår från att bankinspektionen vid utfärdandet av föreskrifteri erforderUg mån samråder med och berörda bankinrättningar och därvid beaktar bl. a. det behov avdifferentiering som kan föreligga med hänsyn till geografisk belägenhet,kundfrekvens och andra faktorer. Utskottet förutsätter vidare att erforderligaföreskrifter i fråga om postlokalernas inredning och utrustning kommer attutfärdas av Kungl. Maj :t. Enligt 17 § polisinstruktionen(1972:511) skaU poUsman, om det är nödvändigt för att upprätthåUa allmänordning, tiUfälligt omhänderta den som genom sitt uppträdande stör ordningeneller utgör en omedelbar fara för denna. Sådant omhändertagande skaU även skenär det fordras för att avvärja straffbelagd handling. I barnavårdslagen (1960:97), lagen (1954:579) omnykterhetsvård, lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård ivissa fall samt i utlänningslagen (1954:193) finns bestämmelser som innebär attpolisstyrelse i avbidan på stäUningstagande av annan myndighet kan beslutaomhänderta någon för att underlätta att lämplig vård sätts in eller annanåtgärd vidtas. I anslutning till dessa bestämmelser finns i 18 §polisinstruktionen föreskrifter som gör det möjligt för polisman att i sådantfaU göra ett tillfälligt omhändertagande i avbidan på polisstyrelsens beslut,om dröjsmål med omhänertagandet innebär fara för den omhändertagnes ellerannans liv eller hälsa eller fara i annat hänseende. 1 propositionen 1973:115 föreslås att förutsättningarnaför omhändertagande regleras i en särskild lag om tiUfälligt omhändertagande.Förslaget innebär att de nuvarande bestämmelserna i polisinstruktionen omförutsättningar för omhändertagande i oförändrat skick överförs tiU densärskilda lagen samt att polisman i vissa nödfallsliknande situationer skallkunna ombesörja att barn, som kan antas vara under , skyndsamt flyttasfrån en skadlig eller farlig miljö, där de påträffas. Har omhändertagandetavsett person som genom sitt uppträdande stört allmän ordning eller utgjortomedelbar fara för denna, skall enligt förslaget utredning göras beträffandeden omhändertagnes levnadsförhållanden, dock endast i den mån behov av sådanutredning kan antas föreUgga. Utredningens syfte skaU vara att utröna om denomhändertagne är i behov av hjälp- eller stödinsats från samhällets sida. Sådanutredning skall om möjligt göras av social myndighet. I förslaget upptas ocksåen bestämmelse av innehåU att den som omhändertagits på nyssnämnda grunderskall friges så snart utredning och förhör slutförts och anledning föreliggeratt den omhändertagne ej längre kommer att utgöra omedelbar fara för allmänordning och säkerhet, dock senast efter omhändertagandet. Iövrigt innehåller förslaget vissa bestämmelser om förfarandet vidomhändertagande som nära ansluter sig tiU nu gäUande regler ipolisinstruktionen. I motionen 1973:1977 påpekas att polisen med stöd avbestämmelserna i polisinstruktionen redan har de nödvändiga befogenheterna föratt upprätthålla allmän ordning och göra de tiUfälliga omhändertaganden som är erforderliga. Motionärerna anser därför att denföreslagna lagen inte är nödvändig eUer önskvärd samt att erforderligapreciseringar och ändringar kan ske i gällande lagstiftning. SärskUt allvarligtär enligt motionärernas uppfattning att ett omhändertagande på grund av ordningsstörandeuppträdande skall föranleda utredning om vederbörandes personliga förhållandenoch därigenom medföra registrering och negativa konsekvenser för dennesframtid. Som den viktigaste invändningen mot lagförslaget anger motionärernaatt det riktar sig mot de avvikande eller underprivilegierade och på grundhärav kommer att ytterligare fördjupa konflikten mellan dem som är socialtvälanpassade och dem som är utslagna eller håller på att bli utslagna.Slutligen påtalar motionärerna att den föreslagna sextimmarsregeln medger enoinskränkt poUskontroll av vederbörande utan att misstanke om brott föreligger.Motionsyrkandet innebär avslag på lagförslaget. Utskottet vUl till en början framhålla attfrihetsberövande åtgärder aUtid utgör ett allvarligt ingrepp i den personligaintegriteten. Redan från rättssäkerhetssynpunkt talar därför såsom departementschefenframhåller starka skäl för att förutsättningarna för och förfarandet vidomhändertagande regleras i lag och inte som i poUsinstruktionen.Utskottet vUl understryka att de förutsättningar för tillfälligaomhändertaganden som anges i polisinstruktionen bibehålls oförändrade i den nyalagen. Att polisman därjämte ges befogenhet att ta hand om barn sompåträffas under förhållanden vilka uppenbarUgen innebär en överhängande ochallvarlig risk för barnets hälsa eller utveckling framstår enligt utskottetsmening som i hög grad motiverat.