bet · FW01LU24 · 1973-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1973 LU 1973:24 betänkande i anledning av motioner ominförande av strikt skadeståndsansvar för arbetsgivare m. m. 1 motionen 1973:1091 av herrarJonsson i (s) och i (s) hemställes att hos Kungl.Maj:t begär en sådan översyn av skadeståndslagstiftningen att striktskadeståndsansvar införes för arbetsgivaren för skador som drabbar arbetstagareunder arbete vid upptagningsmaskiner för pappersmassa eUer maskiner förtillverkning och mllning av papper. 1 motionen 1973:1097 av m. fl. (vpk) hemställes att uttalar sig för en förändringav skadeståndslagen innebärande 1. attett strikt arbetsgivaransvar införs, 2. attansvarighetsförsäkring blir obligatorisk för arbetsgivare, 3. att bevisbördanvid inträffade olycksfall därvid vänds, så att skyldighet åligger arbetsgivarenatt bevisa sig vara fri från ansvar för olycksfallen i fråga. Genom 3 kap. 1 § skadeståndslagen(SkL; 1972:207) infördes som en betydelsefull nyhet i svensk rätt en allmänregel om s. k. principalansvar. Enligt detta lagrum skall en arbetsgivarebetala skadestånd för skada som hans arbetstagare vållar genom fel ellerförsummelse i tjänsten. Arbetsgivarens skadeståndsansvar gäller oavsett om denskadelidande är en utomstående person eller annan anställd. Vid lagenstillämpning skall enligt 5 kap. 8 § SkL vissa andra kategorier, bl. a.värnpliktiga och skolelever i vissa fall, likställas med arbetstagare. Däremothar en företagare såsom huvudregel intet ansvar för vållande av andra självständigaföretagare t. ex. entreprenör vilka han anlitar i sin verksamhet. En förutsättning för principalansvar är att skadan vållats"i tjänsten". Arbetsgivaren svarar således inte för skada somarbetstagaren vållat utan samband med arbetet. Det är den skadelidandes sak att bevisa att fel ellerförsummelse förekommit från någon arbetstagares sida. Han behöver dock intepeka ut någon bestämd person, som bevisligen varit vårdslös. Det räcker med attdet kan konstateras att den vållande måste ha varit någon för vilkenarbetsgivaren ansvarar. Arbetsgivaren svarar nämligen också för "anonyma"fel. Likaså omfattar principalansvaret "kumulerade" fel, dvs. när varoch en av flera befattningshavare gjort sig skyldig till en mindre vårdslöshet, som inte för någon av dem skulle varatillräcklig att leda till skadeständsskyldighet för arbetsgivaren men somtillsammans innebär en avsevärd brist i aktsamheten. Principalansvaret enligt 3 kap. I § SkL omfattararbetsgivare och arbetstagare av alla kategorier. Paragrafen är tillämpligockså på stat och kommun när dessa utövar privaträttslig verksamhet ~ t. ex.när staten driver ett trafikföretag som SJ, när en kommun anlägger vägar ellernär en landstingskommun driver ett sjukhus. Vid myndighetsutövning dvs. denoffentliga verksamhet som är ett uttryck för samhällets makt över medborgarna gäller däremot särskilda regler om skadeståndsansvar för stat och kommun. Principalansvaret omfattar personskada och skada påegendom (s. k. sakskada). Vid personskada innefattar ersättningen även vissaformer av ideell skada, närmare bestämt sveda och värk samt lyte eller annatframtida men. Vid personskada som leder till dödsfall omfattar skadeståndsskyldighetenersättning till den avlidnes efterlevande för förlorat underhåll.Principalansvaret omfattar vidare ekonomisk förlust utan samband med person-eller sakskada om förlusten framkallats genom brott i tjänsten (s. k. renförmögenhetsskada). Slutligen omfattar principalansvaret också ersättning förlidande som .åsamkas någon genom vissa brott mot den personliga integriteten,t, ex, ärekränkning eller ofredande ("ren ideell skada"). Huvudregeln är att fullt skadestånd skall dömas ut. Eftersomdet nya principalansvaret, som infördes genom SkL, gäller för alla arbetsgivare-också privatpersoner som tillfälligt anlitar anställd hjälp, ideella föreningar,stiftelser för välgörande ändamål och andra som inte sysslar med ekonomiskverksamhet i vanlig mening kan skadeståndsansvaret i vissa fall verka mycketsträngt. Det har därför införts en möjlighet att lindra delta ansvar. Dels ärjämkning möjlig, när skadeståndet anses vara oskäligt betungande med hänsyntill den skadeständsskyldiges ekonomiska förhållanden och övrigaomständigheter. Dels kan ersättning för sakskada jämkas, om det är skäligt medhänsyn till föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter. Liksomtidigare kan skadeståndet också jämkas på grund av den skadelidandes medvållande. .Arbetstagares skadeståndsansvar enligt SkL I dagens komplicerade arbetslivriskerar en arbetstagare i många .sammanhang att själv bli skadad men också attskada andra - en arbetskamrat, arbetsgivaren eller en helt utomstående"tredje man" - tUl person eller egendom. Före SkL:s tillkomst hadearbetstagaren ett oinskränkt skadeståndsansvar för skador som han vållar påarbetsplatsen. I praktiken synes det dock förhållandevis sällan ha framställtsskadeståndskrav mot arbetstagaren. I allmänliet torde det sålunda ha fordratsett särskilt klandervärt beteende från arbetstagarens sida för att han skulleha avkrävts skadestånd. En viktignyhet i SkL är att principen om fullt ersättningsansvar inte längre gäller för arbetstagare. Enligt 4 kap. I § SkLgäller som huvudregel att arbetstagaren ej blir skadeståndsskyldig när hanvållat skada i tjänsten. Blott i undantagsfall, när "synnerliga skäl"föreligger, skall han bli ersättningsskyldig. Genom att arbetsgivaren äransvarig enligt det nya principalansvaret tillgodoses nämligen denskadelidandes intresse utan att arbetstagaren i normala fall behöver betungas.1 de situationer där möjligheterna att kräva skadestånd av arbetsgivaren är avmindre värde för den skadelidande kan dock på grund av 4 kap. I § SkLskadeståndsrätten mot arbetstagaren hållas öppen. Arbetsgivaren kan skydda sig mot de flesta skaderisker påarbetsplatsen genom ansvarsförsäkring, vanligen s. k.företagsansvarsförsäkring. Men det hör till undantagen att en anställd kan fåförsäkringsskydd beträffande skada i yrkes- eller tjänsteutövning. Det är baravissa yrkesutövare - läkare, advokater, brevbärare m. fl. som har dennamöjlighet. Däremot skyddas arbetstagarna i regel av arbetsgivarnasansvarsförsäkringar. Möjligheterna för en försäkringsgivare att utöva regressmot en skadevållande arbetstagare är enligt försäkringsvillkoren begränsadetill vissa undantagsfall. 1 de flesta bolag gäller villkor om regress viduppsåtligt handlande och vid skadegörelse i berusat tillstånd. Eftersom deflesta arbetsgivare har ansvarsförsäkring och regressrätten är starkt begränsadhar de fall då arbetstagare personligen fått bära skadeståndsansvar varitsällsynta. Efter SkL:s tillkomst torde de ha blivit ännu mera sällsynta,eftersom 4 kap. 1 § SkL kan åberopas även då försäkringsregress är aktuell. Somexempel kan nämnas att en arbetstagare i berusat tillstånd har vållat enarbetskamrat skada som ersatts av arbetsgivarens försäkring. Ett regresskravfrån försäkringsbolaget kan nedsättas eller t. o. m. avvisas med tillämpning av4 kap. I § SkL. Strikt ansvar enligt speciell skadeslåndslagstifining m.m. SkL:s bestämmelser är i första handtillämpliga i utomobligatoriska förhållanden, dvs. när det inte finns någotavtal mellan den skadelidande och den som han kräver skadestånd av eller närskadefallet i varje fal! inte har något samband med ett sådant avtal. Vid sidanav SkL finns det dock en hel del speciella skadeståndsregler för särskildasituationer. Inom sitt tillämpningsområde har dessa speciella skadeståndsreglerföreträde framför SkL:s principer. De speciella reglerna är av två slag. Delsfinns det kontraktsrättsliga eller "inomobligatoriska" regler, dvs.lagbestämmelser eller allmänna grundsatser som skaU tillämpas, när det finnsett avtal mellan parterna och skadefallet står i samband med detta avtal. Delsfinns det speciella skadeståndsregler förvissa rent utomobligatoriska förhållanden.I första hand är det här fråga om skadeståndsrättslig speciallagstiftning påsärskilda verksamhetsområden eller för vissa slags skador. Härutöver finns idomstolspraxis utbildade regler eller grundsatser om skadestånd i speciellasituationer. De speciella lagarna om utomobligatoriskskadeståndsskyldighet skiljer sig från SkL:s principer framför allt beträffandeförutsättningarna för att skadeståndsansvar skall föreligga. Ofta är det fråga omverksamhet som kan betecknas som mer eller mindre farlig för omgivningen. Dethar då ansetts rimligt att den som driver verksamheten får svara för risker somden medför, inte bara när han eller hans anställda bevisligen har varitvårdslösa utan också annars. föreskriver specialreglerna enskadeståndsskyldighet oberoende av fel eller försummelse alltså vad sombrukar kallas rent strikt ansvar eller rent objektivt ansvar. 1 vissa andrafall slipper den skadelidande att bevisa vållande på motpartens sida - vilkethan ju måste enligt SkL:s regler - utan det är i stället denne som får skaffafram bevisning om att han, eller de som han ansvarar för, inte har varitoaktsamma. Man lägger alltså en bevisbörda på svaranden i skadeståndsmålet. Ettansvar av denna typ kallas ofta iö-t presumtionsansvar. Den i praktiken viktigaste av de särskildaskadeståndslagarna är bilansvarighetslagen (1916:312), vaken i sina huvuddragbygger på ett presumtionsansvar. Ett ansvar av denna typ gäller vidare enligtsjölagen (1891:35 s. 1) i de flesta fall för redaren. Regler om strikt ansvar återfinns i ett flertal lagar ochgäller därutöver enligt oskrivna rättsprinciper inom vissa områden av farligverksamhet. Järnvägsansvarighetslagen (1886:7 s.lj innehåller vid sidan avregler om utsträckt principalansvar ett antal speciella regler om striktansvar. Luftansvarighetslagen (1922:382) bygger generellt på strikt ansvar,likaså atomansvarighetslagen (1968:45). Strikt ansvar föreskrivs vidare ielan-läggningslagen (1902:71 s. 1). Miljöskyddslagen (1969:387) innehållerersättningsbestämmelser, som för många fall föreskriver strikt ansvar förstörningar, som härrör från miljöfarlig verksamhet. \ jordabalken stadgasstrikt ansvar för fastighetsägaren vid särskilt ingripande grävningar, somorsakar skada på grannfastigheten. Lagregler om strikt ansvar återfinns också ilagen (1943:459) om tillsyn av hundar och i ägofredslagen (1933:269). PåADB-teknikens område har nyUgen införts regler om strikt skadeståndsskyldighettiU skydd för bl. a. enskUdas integritet (CU 1973:9; KU 1973:19). Sluthgen harsåsom tidigare nämnts utan stöd av lag i rättspraxis utbildats regler om striktansvar för vissa former av farlig verksamhet. På denna väg har sålunda striktansvar ålagts för skador, som uppstått vid omfattande sprängningsarbetenävensom vid särskilt farliga militärövningar. I propositionen 1973:140, somännu ej behandlats av , har lagts fram förslag till lag om ansvarighetför oljeskada till sjöss, varigenom strikt ansvar för redaren föreslås bliinfört på detta skadeömråde. Vissa försäkringsformer som har betydelse inomskadeståndsrätten Försäkring på den skadelidandes sida Socialförsäkringen omfattar denallmänna försäkringen (sjukförsäkringen, folkpensioneringen ochtilläggspensioneringen) s'ami yrkesskadeförsäkringen. Socialförsäkringen gerett ekonomiskt grundskydd vid skadefall. Ideell skada (sveda och värk, lyteeller annat men) ersätts inte. Under akut sjukdomstid efter en skada utgårsjukpenning som ersättning Vidare ersätts helt eller delvis allläkarvård och sjukhusvård samt mediciner etc. Vid långvarig arbetsoförmåga kanen skadad få förtidspension eller sjukbidrag från den allmänna försäkringen och- vid yrkesskada - yrkesskadelivränta från yrkesskadeförsäkringen. Pensioneller sjukbidrag förutsätter nedsättning av arbetsförmågan med minst 50procent, livränta nedsättning med . Till efterlevande utgårfamiljepension från den allmänna försäkringen och vid yrkesskada - eftedevandelivräntafrån yrkesskadeförsäkringen. Invaliditets- och efterlevandeförmånerna kankompletteras med vissa tUlägg. Om en skadad person får ersättning frånsocialförsäkringen och har rätt till skadestånd enligtskadeståndsreglerna skall försäkringsersättningen reducera skadeståndet. Det finns dessutom ett stort antal försäkringstyper somger skydd mot förluster i samband med personskada. 1 första hand kan nämnasliv-, olycksfalls- och sjukförsäkringar. Sådana försäkringar gäller kollektivt gruppförsäkringar eller enskilt. Tjänstegrupplivförsäkringen (TGL) ärexempel på ett skydd av detta slag som arbetsgivaren bekostar. Ett annatexempel är den allmänna gruppsjukförsäkringen (AGS), som infördes påarbetsmarknaden . Ett tredje exempel är förarplatsförsäkringen.Personförsäkringar inom denna kategori är för det mesta s. k. summaförsäkringar.Därmed menades ursprungligen att ett visst på förhand överenskommet belopputbetalas (på en gång eller i periodiska poster) då skadefallet inträffar. försäkring av detta slag kan också vara anpassad till den konkreta skadan(t. ex. inkomstföriust till en viss nivå). Försäkringsersättningar av de formersom nu har angetts räknas normalt inte av på skadestånd som utgår . Vid sakskada finns i många fall sakförsäkring som skyddarden skadade egendomen, t. ex. brandförsäkring för byggnad och kaskoför-säkringför bil. Mera vardagliga skador är ofta skyddade genom moment i kombineradeförsäkringar. Den vanliga hem- eller villahemförsäkringen skyddar personliglösegendom mot skador genom brand, explosion, oberäknad utströmning av vätskaeller annan plötslig och oförutsedd händelse. Försäkring på den skadeståndsskyldiges sida Ansvarsförsäkringen täcker iprincip den skadeståndsskyldiges ansvar enligt skadeståndsreglerna. Frivilligansvarsförsäkring ingår i de flesta fall i en paketförsäkring (hem- ellervälahemförsäkring) eller annan kombinerad försäkring (t. ex.företagsansvarsförsäkring; se ovan s. 3), En särskild form av ansvarsförsäkring är den s. k.trygghetsförsäkringen, som genom kollektivavtal införts fr. o. m. den Ijanuari 1972 för anställda på vissa områden (plåtslagare, stuvare m. ).Försäkringen gäller personskada som drabbar arbetstagare på dessa områden genomolycksfall i arbetet. Den praktiska innebörden av försäkringen är att arbetstagarengaranteras ersättning enligt skadeståndsrättsliga regler vid olycksfall iarbetet. Såväl ekonomisk som ideell ersättning kan utgå. 1* 1973. männen har genom avtal mellanavtalsverket och de statsanställdas fyra huvudorganisationer fått motsvarandetrygghetsförmån sedan den {statens personskadeförsäkring). Obligatorisk ansvarsförsäkring har föreskrivits på någraområden, t. ex. enligt trafikförsäkringslagen (1929:77). 1 förevarande motion hänvisas ifråga om argumenteringen till vad samma motionärer anfört i motionen 1973:1189om anvisningar för arbete vid upptagningsmaskin för pappersmassa m. m. Motionärerna påpekar att det inom massa- ochpappersindustrin inträffar något hundratal olycksfall vid arbete vidupptagningsmaskiner för pappersmassa och vid maskiner för tUlverkning ochrullning av papper. Även om de påtalade olycksfallen vanligen kalladespetsdragningsolyckor utgör ett litet antal av det totala antalet olycksfallinom industrin är följdverkningarna synnerligen allvadiga, detta på grund av attolyckorna medför skador med grav invaliditet som följd, exempelvis förlust avfingrar, armar och i några fall förlust av livet. Motionärerna erinrar om att arbetarskyddslagen föreskriveri 32 § att arbetsmaskiner, med hänsyn till beskaffenhet och utrustning, skallerbjuda betryggande säkerhet och vara försedda med erforderliga skydd samt i 38§ att arbetsmaskin inte får smörjas, rengöras och repareras utan att maskinenstannats, såvitt ej betryggande skyddsåtgärder vidtagits. Motionärerna anmärker härtill, att när det gäller arbeteti de påtalade maskinerna är det från teknisk synpunkt omöjligt att vid vissarengöringsarbeten samt vid onidragning av massa- och pappersbanor stannamaskinerna. Vanligen måste arbeten utföras i nära kontakt med roterande valsar. De ständigt återkommande olycksfallen skulle enligtmotionärernas mening starkt kunna reduceras om arbetarskyddsstyrelsenutarbetade anvisningar för skyddsanordningar på de åberopade maskinerna samt ianvisningarna föreskrev nödvändigheten av att ge maskinpersonalen erforderiigainstruktioner. Maskinerna representerar i allmänhet stora kapitalvärden, vUketi sin tur medför att ägarna gör allt som är möjligt för att uppnå optimaldrift. Från arbetstagarnas sida har aldrig såsom exempelvis i vissa öststater- gjorts anspråk på att öka säkerheten genom att begränsa maskinhastighetereller genom att ta särskilt farliga maskiner ur drift. Med hänsyn till de storarisker som är förenade med arbetet och till att tekniska förutsättningar saknasför att uppnå total säkerhet bör enligt motionärernas mening striktskadeståndsansvar införas för arbetsgivaren vid olyckor i de påtalademaskinerna. \ motionen anförs inledningsvis attca 300 000 människor skadas i vårt land genom olycksfall i arbetet. Avdessa får mer än 2 000 så svära skador, att de får kvarstående men för livet, ochungefär 500 skadefall får dödlig utgång. Motionärerna anser att nu gällande lagstiftning angåenderätt till skadestånd i anledning av olycksfall i arbetet är i högsta gradotillfredsställande. Motionärerna framhåller att någon obligatorisk prövninghuruvida ersättning skall utgå till den som drabbats av olycksfall i arbetetinte sker. Ersättningar utöver dem som betalas av försäkringskassa ellerriksförsäkringsverket såsom ersättning för inkomstbortfall, sveda och värk samtframtida men utgår således inte. Motionärerna anför att olycksfall mestadels bedöms som renolyckshändelse, vilket innebär att den skadade erhåller sedvanlig ersättningfrån försäkringskassa och sedermera från , därest sjukskrivningsperiodenvarar . Medför skadorna invaliditet fastställes graden avdenna av , och viss invahditetsersättning utgår, grundadpå bedömning. Skulle total arbetsoförmåga bli följdenfår den skadade s. k. förtidspension. Oavsett vad som händer kommer den somdrabbats av olycksfall i arbetet med beteckningen "ren olyckshändelse"i ett väsentligt sämre läge ekonomiskt, framhåller motionärerna. Företagens skadeståndsansvar, fortsätter motionärerna,grundar sig i huvudsak på tidigare avgöranden av domstolarna, framför allt avhögsta domstolen. Hela bevisbördan ligger på dem som yrkar skadestånd, anförmotionärerna. De pekar på 7 § arbetarskyddstagen som det viktigaste lagrummeti vållandefrågan. Motionärerna framhåller att denna paragraf är mycketopreciserad, där alla krav som ställs på företagen i arbetarskyddshänseendegäller under förutsättning av vad som "skäligen kan erfordras". Motionärerna framhåller att arbetarna befinner sig påarbetsplatserna för att producera och för att samhället skall fungera och förden egna försörjningen. Om olycka inträffar måste arbetaren leda i bevis attföretaget är direkt vällande för att han skall kunna få fortsatt försörjning påsamma nivå som före olyckstillfället. Kapitalägaren, anför motionärerna, tarvinsten av produktionen men överlåter till den skadade och samhället att ståför kostnaderna vid de förekommande olycksfallen. Motionärerna anför vidare attom man menar att arbetarna skall stå för skador, som de i nuvarande juridiskamening orsakar sig själva, så påstår man att de i största allmänhet ärpresumtiva självstympare, eller tar man inte hänsyn till ackordshetsens ochstressens farliga följder. Motionärerna framhåller att strikt företagaransvar såledeshandlar om trygghet för individerna och om social rättvisa, eftersom arbetare produktion löper större risk att skadas än t. ex. tjänstemän. Omföretagen skulle stå för alla kostnader som olycksfallen orsakar, skullearbetarskyddet enligt motionärerna väsentligt förbättras. Motionärerna anföratt den cyniska arbetsköparinställningen att arbetarskydd skall löna sig skulleinnebära väsentligt större satsning på arbetarskyddet, om företagen måstebetala de reella kostnaderna för inträffade olycksfall. Då är, påpekar motionärerna, ändå inte hänsyn tagen till samhällets subvention av sjukvården. Företag med effektivtarbetarskydd skulle få lägre försäkringspremier, framhåller vidaremotionärerna. En annan svaghet i nuvarande lagstiftning sägs vara attnågon skyldighet inte föreligger för företagen att ha ansvarighetsförsäkring.Detta innebär, anför motionärerna, att i små företag tryggheten är mindre förde anställda, eftersom tillgångar att täcka stora skadestånd kan saknas. Detfinns en passus i lagen som säger att därest en företagare inte tecknatansvarighetsförsäkring men blir fälld till skadeståndsansvar kan detsammajämkas om företagaren inte har tillräckligt med ekonomiska resurser. Motionärerna framhåller att den antagnaskadeståndslagen visserligen innebär en förbättring av villkoren för denanställde. Men den förbättringen finner motionärerna endast kunna betecknas sommarginell. Motionärerna anför, att enligt experter hos de fackliga förbunden,som har att bedriva förhandlingar vid inträffade olycksfall där den drabbadehar skadeståndsanspråk, innebär införandet av principalansvaret enligtskadeståndslagen möjligen en förbättring av fall med positivt utslag för denskadade på högst . Tillämpningen av den nya skadeståndslagen kommeratt visa vilken procentsats som är den rätta. Det intressanta är emellertid,framhåller motionärerna, att förevarande problemkomplex inte blivit löst i ochmed att skadeståndstagen antagits. De problemställningar, somaktualiseras av förevarande motioner, diskuterades ingående under det omfattandeutredningsarbete som föregick antagandet av SkL. Identiska eller närbesläktadespörsmål hade också tagits upp i vissa motioner som behandlades i samband meddetta lagstiftningsärende. Sålunda hade i motionen 1971:720 bl. a. hemställtsdels under punkt 1 att strikl arbetsgivaransvar skulle införas och attansvarighetsförsäkring skulle bli obligatorisk för arbetsgivare, dels underpunkt 3 att bevisbördan vid inträffade olycksfall skulle vara omvänd, så attskyldighet skulle åligga arbetsgivaren att bevisa sig vara fri från ansvar.Vidare hade i motionen 1972:1491 hemställts att skadeståndskommittén skulle fåi uppdrag att utreda och komma med förslag om en straffsanktioneradobligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare. Slutligen hade i motionerna 1972:13,1972:435 och 1972:1490 punkt 3 c) tagits upp frågor om ersättning förkroppsskada, som polisman ådragit sig i tjänsten. 1 det följande lämnas ettkortfattat referat av innehållet i propositionen 1972:5 och lagutskottetsbetänkande LU 1972:10 i de delar som är av intresse i förevarandeärende. Strikt skadeståndsansvar för alla arbetsgivare Beträffande tanken på att införaett rent strikt skadeståndsansvar för alla arbetsgivare framhölldepartementschefen (prop. s. 102) att detta skulle innebära att man bröt denutvecklingslinje som har följts ända sedan början av detta sekel, då man justpå yrkesskadornas område övergick från ett ersättningssystem byggt på striktansvar för arbetsgivare till ett av arbetsgivarna bekostat försäkringssystem, somdärefter successivt har byggts ut och förstärkts. Departementschefen ansåg attdet måste kunna anföras mycket starka skäl för en sådan omläggning av kursen,och han avvisade därför tanken på ett rent strikt skadeståndsansvar förarbetsgivare. Utskottet delade den uppfattning som departementschefengett uttryck åt (betänkandet s. 135). Utskottet tillade att det skulle varaonödigt dyrbart och innebära slöseri med tillgängliga resurser att för regleringav ersättning för olycksfall i arbetet ha två system, ett skadeståndsrättsligtbyggt på strikt ansvar och ett system byggt på yrkesskadeförsäkringen. 1 likhetmed departementschefen ansåg utskottet att det behov av förbättringar avskyddet som kan föreligga på detta område i stället bör tillgodoses genom enfortsatt utbyggnad av yrkesskadeförsäkringen och genom kompletterandeersättningsanordningar i form av kollektiva försäkringar. Vidare ansågutskottet det vara av största betydelse att åtgärder vidtas för att förebyggaohälsa och olycksfall i arbetslivet.