bet · FW01KrU17 · 1973-12-31 00:00:00 — Kulturutskottetsbetänkande nr 1973 KrU 1973:17 betänkande i anledning av motion om översyn av bestämmelserna om tillvaratagande av fornfynd. 1 motionen 1973:905 av herrKarlsson i (s) hemställs att begär en översyn av denuvarande bestämmelserna för tillvaratagande av fornfynd. Motionären anför att gällandebestämmelser om fornfynd innebär att markägare kan åsamkas ganska kännbarautgifter för undersökning av fomlämningar som berörs av arbetsföretag.Motionären anser att forn-minneslagen har uppenbara brister och att en översynav lagstiftningen är motiverad. Han anser vidare att staten bör ta på sig dekostnader som uppstår i samband med fornfynds upptäckt och tillvaratagande. Gällande ordning m. m. Enhgt lagen (nr350) om fornminnen är det förbjudet att "utan tillstånd utgräva, rubba,överhölja eller eljest genom plantering eller bebyggelse eller på annat sättförändra eller skada eller borttaga fast fornlämning". En grundsats ilagen är att fast fornlämning hör samman med sitt omgivande markområde och attområdets gränser, om så påfordras, kan bestämmas. Fornlämningen har alltså ettmiljöskydd. Om det med anledning av allmänt eller större enskilt företag somberör fast fornlämning erfordras, att särskild undersökning av fornlämningenföretas eller särskild åtgärd vidtas för att bevara den, skall kostnaden därföråvila företaget, såvitt det inte på grund av särskilda förhållanden finnesobilligt (9 §). Med anledning av motioner väckta vid riksdagangående kostnaderna för bevarande av fast fornlämning hemställde hosKungl. Maj:t om utredning av denna fråga. Utredningsuppdraget överlämnadestill musei- och utställningssakkunniga (MUS 65) som redovisatuppdraget i betänkandet (SOU 1972:45) Kulturminnesvård. De sakkunniga haranfört bl. a. följande: Lagskyddet för fasta fomlämningarhar av ålder haft servitutskaraktär Innebärande en till förmån för allmännaintressen gällande inskränkning i rätten att utnyttja marken vilken ägaren haransetts skola tåla. En sådan inskränkning är inte en förfornminnesvårdslagstiftningen exklusiv företeelse. I andra lagar ochförordningar finns liknande restriktioner som tillsammans bildar ett komplex avbestämmelser för tillvaratagande av det allmännas intresse. Lagskyddet innebar inte att fomlämningar under allaförhållanden måste bevaras. Enligt 6 § fornminneslagen måriksantikvarien lämna tillstånd att ta bort fast fornlämning om fornlämningenbefinnes medföra hinder eller olägenhet som inte står i rimligt förhållandetill dess betydelse. I 9 § fornminneslagen avses det fall att det med anledningav allmänt eller större enskilt arbetsföretag behöver företas särskildundersökning av fast fornlämning eller vidtas särskild åtgärd för att bevaraden. Bestämmelsen fastslår principen att kostnaden för sådan undersökningeller åtgärd skall åvila företaget, om det inte på grund av särskildaförhållanden befinnes obilligt. Att förekomsten av fasta fomlämningar kanorsaka ökade kostnader får inte ses som något för kulturminnesvårdsområdetunikt. Som jämförelse må nämnas den stegring av exploateringskostnaderna somförorsakas av de särskilda åtgärder som måste vidtas på grund av dåUgagmndförhållanden. Kostnaderna för den arkeologiska undersökning som måsteföregå ett friare utnyttjande av marken är en utgiftspost som måste vägas motden markvärdestegring som inträder sedan fornlämningen avlägsnats.Grävningskostnaden bör därför ingå som en del i den kalkylerade totalkostnaden. Med utgångspunkt i dessa synpunkter har de sakkunnigafunnit att inga principiella skäl talar för en ändring av fomminneslagens 6 och9 §§. De sakkunniga har ansett det vara av intresse att klargörahur och i vilken utsträckning undantagsbestämmelsen har tillämpats ochhar.därför företagit en utredning för att belysa den omfattning i vilkenkostnaderna för åtgärder enligt 9 § bestritts av företagare eller det allmännasamt dessa kostnaders relation till de totala byggnadskostnaderna. De sakkunniga konstaterar att de kulturminnesvårdandeorganen utnyttjat de möjligheter tOl subventionering som undantagsbestämmelseni 9 § medger och att grävningskostnaderna som följd härav inte i nämnvärd gradpåverkat hyressättningeri och inte heller kan förmodas leda till sådanpåverkan. Såsom framgår av den livliga byggnadsverksamheten . i stadskärnornatorde icke heller grävningskostnaderna ha inverkat på viljan tillinvesteringar i städemas centrala delar. Den av de sakkunniga företagna utredningen liksom ovanframlagda synpunkter ger vid handen att huvudregeln i fomminneslagens 9 § börbibehållas. Utredningen visar emellertid att många arkeologiskaundersökningar föranledda av mindre arbetsföretag i äldre stadskärnor harkunnat genomföras till rimlig kostnad för byggherren endast genom olika formerav subventioner. Denna handlingspolitik, som har stöd i paragrafensundantagsbestämmelse, har möjliggjort tillvaratagandet av de vetenskapligaintressena som belastningen på arbetsföretagen kunnat hållas på acceptabelnivå. Subventionsformen har emellertid i alltför hög grad karaktären avtillfälliga och av situationen framtvingade provisorier. De sakkunniga anser att grundprincipen i 9 §fornminneslagen bör bibehållas. För att ge vidgade möjligheter att tillämpaparagrafens undantagsbestämmelse bör dock förfoga överfasta resurser i en storleksordning som bättre svarar mot den totala grävningsvolymeni hela landet. De sakkunniga föreslår därför att anslaget för bidrag åtuppdragsgivare som genom taxesättningen belastas med alltför högautgrävningskostnader räknas iipp från nuvarande . till 200 000 kr.Samtidigt föreslås att medlen inte enbart skall användas inom ämbetetsuppdragsverksamhet utan att de även skall kunna disponeras för grävningar somutföres i annan regi. Som framgår av den i det föregåendelämnade redogörelsen har en översyn av lagen om fornminnen utförtsav musei-och utställningssakkunniga. De sakkunniga har i betänkandet(SOU 1972:45) Kulturminnesvård föreslagit vissa ändringar i lagen - dock intebeträffande förutnämnda grundprincip i 9 § och en kraftig ökning av deanslagsmedel som står till förfogande för bidrag tUlmarkägare i nu avsedda fall. Betänkandet remissbehandlas ochutskottet anser sig därför inte böra föreslå att göra det i motionenönskade uttalandet. Under åberopande av det anfördahemställer utskottet att avslår motionen 1973: 905. Närvarande vid ärendets slutbehandling: herrar iLane-Herrestad (c), i (s), Källstad (fp), (),i Agnas (m), (), herrar (), (),(), herrar (), i Ulfsbyn (c), (), frulohansson (s), () och (vpk). GOTAB 733631 S 1973