bet · FW01JuU16 · 1973-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1973 JuU 1973:16 betänkande i anledning av motionangående straffpåföljden vid totalvägran av värnpliktig. 1 motionen 1973:1082 av herrarLindkvist (s) och i (s) hemställs att mätte beslutaatt hos Kungl. Maj:t begära en översyn av straffpåföljden för totalvägran. Till stöd för yrkandet framhållermotionärerna - som inte ifrågasätter värnpliktslagens grundläggande principer att det från såväl rent humana som allmänpolitiska synpunkter framstår somtvivelaktigt om fängelsevistelse är acceptabel för de som regel ungatotalvägrarna. Enligt motionärerna upplever dessa ungdomar ocksåfängelsevistelserna som personligen förnedrande. Motionärerna ifrågasättervidare huruvida fängelse för totalvägran står i överensstämmelse med dentidsanda som vi nu upplever och där respekten för den personliga integritetenär starkt dokumenterad. De anser därför att fängelsestraffet för totalvägran nubör slopas och ersättas med dagsböter eller ett bestämt bötesstraff. Härutöverframhålls att det är av betydelse att utreda om en ändring avtjänstgöringsförhållandena kan nedbringa antalet totalvägrare samt att en sådanutredning kan ligga inom ramen för den översyn av vapenfrilagen varom yrkandeframställts i en annan vid årets riksdag väckt motion. Enligt I § värnpliktslagen(1941:967) är svensk man värnpliktig från och med det kalenderår under vilkethan fyller till och med det under vilket han fyller . Ivissa fall kan enligt 5 § befrielse medges från värnpliktstjänstgöringen.Vidare kan enligt 1 § lagen (1966:413) om vapenfri tjänst värnpliktig erhållatillstånd att fullgöra vapenfri tjänst i stället för värnpliktstjänstgöring ombruk av vapen mot annan inte är förenligt med den värnpliktiges allvarligapersonUga övertygelse' och skulle medföra djup samvetsnöd för honom. Beslut omtillstånd till vapenfri tjänst meddelas av vapenfrinämnden efter utredning ivarje särskilt fall. Angående antalet ärenden hos vapenfrinämnden kan lämnasföljande uppgifter. Inkomna Bifallna Avslagna Avskrivna Är ansökningar ansökningar ansökningar ansökningar 1967 1968 1969 1970 1971 1972 Vapenfri tjänstepliktig skallenligt 2 § lagen om vapenfri tjänst fullgöra tjänst som är betydelsefull församhället, såsom a) brandtjänst inom civUförsvaret, b) reparationstjänst vidjärnvägarna, eller , c) hälsovårds- ellersjukvårdstjänst inom det allmänt civila medicinalväsendet, d) ekonomi- eUerexpeditionstjänst vid statlig eller . Vapenfritjänstepliktig får enligt samma lagrum inte åläggas att tjänstgöra inomkrigsmakten, om han inte har förklarat sig villig till detta. Vapenfri tjänstepliktig får inte övas i bruk av vapeneller åläggas att bära vapen eller ammunition. Det är arbetsmarknadsstyrelsensom bestämmer vUket slag av tjänstgöring som vapenfri tjänstepliktig skallfullgöra. Styrelsen har tillsyn över vapenfria tjänstepliktigas utbildning ochtjänstgöring. Värnpliktig, som ej erhållit tillstånd till vapenfritjänst, är under tid han i sådan egenskap är tjänstgöringsskyldig vidkrigsmakten att anse som krigsman. Enligt 21 kap. 1 § skallkrigsman som bl. a. vägrar eller underlåter att lyda förmans befallning dömasför lydnadsbrott tUl disciplinstraff eller fängelse i högst om det ej äruppenbart att befallningen ej angår tjänsten. Är brottet grovt kan dömas tillfängelse i högst fyra är. Vid bedömandet av huruvida brottet är grovt skallsärskilt beaktas om befallningen avsett tjänsteåtgärd av större vikt eller ombrottet begåtts inför samlad trupp eller förövats av flera i samråd. Om någon befallning inte givits, men krigsmannen ändockinför förman förklarar att han vägrar fullgöra värnplikt eller bära vapen ellerutrustning, kan han bli fälld tUl ansvar för grovt tjänstefel enligt 21 kap. 18§ (se Nytt Juridiskt Arkiv 1959 s. 202 och 417). För sådant brottstadgas fängelse i högst . För tjänstefel som ej är grovt är påföljdendisciplinstraff. Enligt 2 § lagen (1948:449) om disciplinstraff förkrigsmän kan i stället för disciplinstraff ådömas böter, om sistnämnda påföljdär lämpligare än disciplinstraff med hänsyn till den brottsliges tjänstgöringsförhållandenoch brottets art. Straffbestämmelserna i 21 kap. är ejtillämpliga på dem som fullgör vapenfri tjänst. Ansvarsbestämmelser förvapenfria tjänstepliktiga har i stället upptagits i lagen om vapenfri tjänst.Lagen saknar motsvarighet till bestämmelse om lydnadsbrott menupptar i 16 § ett stadgande om ansvar för tjänstefel. Normalstraffet är böter.Är brottet grovt skall fängelse i högst ådömas. I praxis har totalvägranav vapenfri tjänstepliktig bedömts som grovt tjänstefel (se NJA 1968 s. 294). Angående antalet fall av totalvägranav krigsmän och vapenfria tjänstepliktiga kan lämnas följande uppgifter. Siffrainom parentes anger antalet fall där vederbörande sökt men ej beviljatstUlstånd till vapenfri tjänst. Uppgifterna, vilka erhållits frånförsvarsdepartementet och , omfattar ej medlemmar avJehovas vittnen, vUka regelmässigt frikallas frånvärnpliktstjänstgöring. 698 (162) 64 (24) 8(3) 669(148) 63(22) 7(2) 579(172) 146 (42) 9(4) I anslutning till dessa uppgifterkan nämnas att värnpliktig som totalvägrat ej brukar inkallas tillny tjänstgöring. Vid straffmätningen i mål angående totalvägran görs ipraxis ej åtskillnad mellan krigsmän och vapenfria tjänstepliktiga. I regelådöms en månads fängelse för totalvägran första gången, för andragängen och för tredje gången. Är omständigheterna vid brottetmildrande kan böter ifrågakomma (se NJA 1966 s. 123). Villkorlig dom ellerskyddstillsyn tiUämpas av hänsyn till allmän laglydnad endast undantagsvis. års lagstiftning om brottmot staten och allmänheten gällde för krigsmakten en fristående strafflag.Strafflagen för krigsmakten, som tillkom , var tillämplig på såvälkrigsmän som vissa civilanställda vid krigsmakten. För lydnadsbrott av krigsmanvar straffet fängelse eller straffarbete i högst eller vid vissaförmildrande omständigheter disciplinstraff. Vid försvårande omständigheter fannsmöjligheter till straffhöjning. För lydnadsbrott av annan än krigsman varstraffet fängelse eller i ringa fall disciplinstraff.Tjänstefel bestraffades med disciplinstraff eller vid svårare brott fängelse ihögst . reform innebar bl. a. att strafflagen förkrigsmakten upphävdes och bestämmelser om militära brott infördes i tvåsärskilda kapitel i den då gällande strafflagen (26 och 27 kap.). I sambandhärmed erhöll de särskilda straffbestämmelserna för brott av krigsmän ihuvudsak den lydelse de alltjämt har. Den vid riksdagantagna innebar att brotten av krigsmän överflyttades tUl 21 och22 kap. samt att straffsatserna anpassades till påföljdssystem. Frågan om s. k. samvetsömma värnpliktigas behandling istraffrättsligt hänseende har länge varit föremål för uppmärksamhet. Redan år1902 utfärdades bestämmelser som medgav värnpliktiga att i vissa fall slippaövas i bruk av vapen. Är 1920 tillkom den första lagen i ämnet, som år 1925ersattes med en ny lag. Enligt denna kunde för vapenfri tjänst åberopas inteblott religiös övertygelse utan också etiska betänkligheter. Enligt bådalagarna kunde värnpliktig få tillstånd att antingen tjänstgöra vid krigsmaktenutan att övas i vapnens bruk eller utföra civilt arbete för statens räkning.Efter en lagändring kunde civilt arbete åläggas vapenfria värnphktigasåväl inom försvaret som eljest för statens räkning. trädde också ensärskild lag om straff för vissa förbrytelser i tjänsten av vissa värnpliktigai kraft. Enligt denna lag, som var tillämplig på sådana vapenfria värnpliktigavilka ej lydde under strafflagen för krigsmakten, var straffet för vägran attlyda arbetsbefälets befallning böter eller vid försvårande omständigheterfängelse i högst . En särskild straffbestämmelse för tjänstefel upptogböter eller i synnerligen försvårande fall fängelse . På grundval av ett betänkande (SOU 1942:15) avgivet avsärskilda sakkunniga tillkom är 1943 en lag om vapenfria värnpliktiga och en nylag om straff för förbrytelser i tjänsten av vissa vapenfria värnpliktiga. Ibetänkandet diskuterade de sakkunniga den straffrättsliga behandlingen avvapenfria värnpliktiga och anförde bl. a. att frihetsstraff inte var någonlämplig form för statens reaktion mot insubordinationsbrott, som inte hadeannan grund än samvetets bud. De sakkunniga ansåg dock inte att straff kundeundvaras beträffande dem som, sedan deras ansökan om vapenfri tjänst avslagits,likväl vägrade fullgöra ålagd tjänstgöring; avslaget på framställningen hade jumeddelats sedan det utretts att den värnpliktiges ställningstagande ej varbetingat av samvetsskäl. Än mindre fann de sakkunniga skäl att ömma för dem somvägrade fullgöra vapenfri tjänst. De sakkunniga behandlade även frågan om ensärskild strafform för värnpliktsvägran men fann ej att omständigheternamotiverade en sä genomgripande reform. De sakkunniga föreslog därför endastformella jämkningar av gällande lag. I syfte att bl. a. åstadkomma större rättvisa i allmänhetmellan olika vapenfria värnpliktiga föreslogs i prop. 1943:18 att straffet förordervägran i normalfallet skulle vara fängelse samt vidringa brott dagsböter. Vid synnerligen försvårande omständigheter föreslogs ettstraffmaximum av straffarbete i högst . Andra lagutskottet fann i sitt avriksdagen godkända betänkande (2LU 1943:1 2) ej anledning till erinran häremot. 1 fråga om de vapenfrias tjänstgöringsförhållanden innebar1943 års lagstiftning att de tjänster, tUl vilka vapenfria värnpliktiga skulleuttagas, närmare specificerades. Frågan ombehandhngen av de vapenfria värnpliktiga aktualiserades i och början av1960-talet i anledning av motioner, och tUlsattes en utredning rörandevapenfria värnpliktiga, vars betänkande (SOU 1965:71) låg till grund för dennuvarande lagen om vapenfri tjänst. 1966:107 med förslag till lag omvapenfri tjänst m. m. anförde departementschefen bl. a. att medlemmar avsekten vittnen, som kan antagas inte komma att fullgöra någon form avtjänsteplikt, inte bör kallas in till tjänstgöring. Departementschefenförordade att Kungl. Maj:t från fall till fall skall besluta om medlem avsekten bör kaUas in. Beträffande straffbestämmelserna påpekadedepartementschefen att, eftersom vägran att lyda givna order i praxis bedömtssom grovt tjänstefel, någon motsvarighet tiU bestämmelsen i 21 kap. 1 §brottsbalken ej hade ansetts nödvändig. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen hemställdes iett par i anledning av propositionen väckta motioner (1:733 och 11:902) omutredning angående straffpåföljderna för värnpliktig som vägrar fullgöravapenfri tjänst. Andra lagutskottet föreslog i sitt av godkändabetänkande (2LU 1966:45) att motionsyrkandena inte måtte föranleda någonriksdagens åtgärd samt lämnade i propositionen framlagda förslag utan erinran. Med anledning av en interpellation vid riksdag ombl. a. särskild brottsrubricering för totalvägran anförde chefen för försvarsdepartementetatt det ej fanns skäl överväga att införa en ny straffbestämmelse, avseendeendast värnpliktsvägran och med särskild brottsrubricering. I två vid årets riksdag väckta motioner (I 973:636 och1973:11 14) har hemställts om en översyn av vapenfrilagen. I motionen 1973:636har också begärts en översyn av tillämpningsföreskrifterna till lagen. har i sitt av godkändabetänkande i anledning av motionerna (FöU 1973:7) föreslagit attavslå motionen 1973:636 samt att som sin mening ge Kungl. Maj:t till känna vadutskottet med anledning av motionen 1973:1114 har uttalat om en översyn avvapenfrilagen. Ibetänkandet har anförts bl. a. följande: Enligt vad utskottet inhämtat hararbetsmarknadsstyrelsen f. n. svårigheter att med gällande regler, bl. a. ifråga om kostnadsansvaret, placera de vapenfria tjänstepliktiga till utbildningoch tjänstgöring. Detta är särskilt allvariigt med hänsyn till attvapenfrinämnden nu har hög kapacitet. En del av den tidigare arbetsbalansen inämnden riskerar att återkomma som balans i . Vidare ärdet olyckligt om lämplig tjänstgöring inom t. ex. värdsektorn inte kan erbjudasden som har särskild fallenhet för utbildning inom denna sektor. Ehuru det enligt utskottets mening inte finns anledningtill erinran mot de nu gällande principerna för tillstånd att fullgöra vapenfritjänst eller mot vapenfrinämndens tillämpning av vapenfrilagen anser utskottet,mot den ovan angivna bakgrunden, att det är lämpligt att nu granskaerfarenheterna av vapenfrilagen och dess tillämpning. Översynen bör givetvis utgå från strävan att nå bästamöjliga säkerhet för en rättvis tillämpning av gällande regler. a. avse de förhållanden som är bestämmande förarbetsmarknadsstyrelsens möjligheter att finna lämplig utbildning ochtjänstgöring för de vapenfria. Beträffande tjänstgöringsområdena bör klartsamhällsnyttig verksamhet i regel kunna anses hänförlig till totalförsvaret ivid bemärkelse. Civilförsvaret och andra väsentliga delar av det civilatotalförsvaret bör dock liksom prioriteras vid tilldelning avvapenfria tjänstepliktiga. 1 motionen framförs önskemål om enöversyn av påföljdssystemet vid totalvägran av värnpliktig. Motionärerna ifrågasätter inte värnpliktslagensgrundläggande principer men framhåller att fängelse ej kan anses som enlämplig påföljd för de i regel unga personer vilka av samvetsskäl vägrarfullgöra tjänst vid krigsmakten eller vapenfri tjänst. De anser därför attfängelse som påföljd för totalvägran bör ersättas med någon form avbötesstraff. Som framgår av den ovan lämnade redogörelsen ärtotalvägran av värnpliktig, som är skyldig att tjänstgöra vid krigsmakten, attbedöma enligt regler om lydnadsbrott och grovt tjänstefel medanstraffbestämmelser för vapenfria tjänstepliktiga upptagits i lagen om vapenfritjänst. För lydnadsbrott är stadgat disciplinstraff eller fängelse i högst ettår. För grovt tjänstefel enligt 21 kap. 18 § eller 16 § lagen omvapenfri tjänst skall dömas till fängelse i högst . Av hänsyn till allmänlaglydnad bestämmes i praxis straffet för totalvägran tUl fängelse; endastundantagsvis kommer annan påföljd i fråga. Det svenska militära försvaret bygger på allmän värnplikt.Värnpliktens bärande idé är att försvaret utgör en hela folkets angelägenhetoch att försvarsbördan skall fördelas sä likformigt och rättvist som möjligt.Den särskilda lagstiftningen tUl förmån för dem som hyser samvetsbetänklighetermot den egentliga värnpliktstjänstgöringen innebär ett undantag från dennaprincip och är betingad av respekt för individens åsiktsfrihet. Liksom motionärerna viU utskottet inte ifrågasättagrundprinciperna för värnpliktstjänstgöringen, vilkas upprätthällande kräveratt någon form av kännbar reaktion följer på underlätenhet att fullgöravärnplikten. Att helt slopa påföljden för totalvägran eller endast utkräva ettrelativt Undrigt straff skulle enligt utskottets mening kunna fresta många attav andra skäl än djupa samvetsbetänkligheter vägra fullgöra värnpliktstjänstgöring.Mot ett bötesstraff talar även rättvisesynpunkter. Å andra sidan kan ifrågasättas om fängelsestraff utgör enlämplig reaktionsform mot gärningar som är betingade av djupt religiösa ellermoraliska betänkligheter. Mot fängelsepåföljd talar också att de, som gör sigskyldiga till totalvägran, ofta är så unga att regler omrestriktivitet vid ådömande av fängelse formellt blir tUlämpliga på dem.Beaktas bör även att en viss grupp av totalvägrare, nämligen medlemmarna avsekten vittnen, regelmässigt frikallas från all tjänstgöringsskyldighetoch således undgår straffansvar. (FöU 1973:7) har i ett av godkänt betänkande föreslagit en översyn av vapenfrilagensbestämmelser om de vapenfria tjänstepliktigas tjänstgöringsförhållanden. Medhänsyn härtill och mot bakgrund av vad som ovan anförts finner utskottet inteanledning motsätta sig motionärernas önskemål att jämväl reaktionsformerna vidtotalvägran av värnpliktiga och vapenfria tjänstepliktiga blir föremål förutredning. att i anledning avmotionen 1973:1082 ger Kungl. Maj:t till känna vad utskottet anfört rörandeöversyn av påföljden vid totalvägran av värnpliktiga och vapenfriatjänstepliktiga. Närvarande: (), fröken (),fröken (), herrar (), i (s), i (c), (). i (fp), (), (), herrar Schött (m), Måbrink (vpk). (), i (s)och Stjemström (c). GOTAB 733455 S 1973