bet · FW01NU50 · 1973-12-31 00:00:00 — Näringsutskottetsbetänkande nr 1973 NU 1973:50 betänkande i anledning av motioner ikonsumentfrågor. I detta betänkande behandlas sjumotioner med yrkanden i konsumentfrågor. De förslag som framförs i motionernagäller utvidgad prisinformation, bl. a. genom obligatoriskjämförprismärkning för vissa varor, varudeklarations-och produktsäkerhetsråd inom , konsumentskyddi samband med bUreparationer, konsumentskyddi samband med offentliga myndigheters verksamhet, stimulans av lokal konsumentpohtisk verksamhet, bl. a. iform av lokala konsumentkommittéer. Motionerna är följande: 1973:222 av (), vari hemställs att lagen(1970:412) om otUlbörlig marknadsföring samt lagen (1971:112) om förbud mototillbörliga avtalsviUkor ändras så att de blir tUlämpliga även för offentligamyndigheters verksamhet, 1973:343 av m. fl. (fp), vari hemställs attriksdagen hos Kungl. 1. att förslag tUllag om produktsäkerhet föreläggs , 2. att ettallsidigt sammansatt varudeklarations- och produktsäkerhetsråd inrättas inomkonsumentverket, 3. att förslag tiUlag om jämförprismärkning för vissa varor föreläggs , 4. att förslag omobligatorisk varudeklaration för dyrbarare tekniska hushållsartiklar, bilar,fritidsbåtar samt hyres-och bostadsrättslägenheter föreläggs , 5. att åtgärdervidtas för att stimulera den kommunala konsumentpo-Utiska verksamheten, bl. a.i form av lokala konsumentkommittéer, 19 73:344 av herrar Henmark (fp) och i (fp), vari hemstäUs att anhåUer att Kungl. Maj:t senast tiU framlägger förslag till utbyggnad av hemkonsulentorganisationen, 1973:348 av (), vari hemställs att riksdagenhos Kungl. Maj:t anhåller om att överläggningar sker i syfte att åstadkomma att tydliga priser anges på eUer intUl varor som konsumentererbjuds och att motsvarande sker i fråga om tjänster, 1973:1449 av m. fl. (m), vari hemstäUs attriksdagen hos Kungl. Maj:t anhåUer att det inom skapas en enhetmed namnet varudeklarationsrådet, vUken skaU ha samma sammansättnmg och sammafunktion som den forna varudeklarationsnämnden, 1973:1499 av m. fl. (vpk), vari föreslåsatt hos regeringen hemställer 1. om initiativ isyfte att kommunerna delges rekommendation att medverka tUl bUdandet av lokalafristående konsumentkommittéer, 2. att frågan omomfattningen och formerna för erhållandet av statligt stöd för denna verksamhetupptas till skyndsam utredning, 1973:1503 av herrar i () och (),vari hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om att förslag föreläggsriksdagen på grundval av konsumentutredningens bilbetänkande i vad avserkonsumentskydd i samband med biheparationsverksamhet. Motionärerna noterar medtUlfredsstäUelse att en utredning rörande principfrågor i samband medvarudeklarationer har tUlsatts, Deklarationsverksamheten bör, uttalar de, iförsta hand inriktas på kostnadskrävande och för den enskUde konsumentenväsentliga varor och tjänster. Man bör vidare eftersträva en sådan utbyggnadatt deklarationsplikt införs i vissa faU. Varor och tjänster som är viktigafrån konsumentsynpunkt och för med sig stora utgifter bör då i första handkomma i fråga, anförs det. Som exempel nämns dyrbara tekniska hushållsartiklar,bUar, fritidsbåtar, monteringsfärdiga hus samt hyres- ochbostadsrättslägenheter. Varudeklarationerna föreslås utformade som enklabruksdeklarationer. har iaprU 1973 avgivit betänkandet (SOU 1973:20) Varudeklaration ett medel ikonsumentpolitiken, vari huvudsakligen principiella rättsliga och ekonomiskaspörsmål i samband med varudeklarationer behandlas. Utredningen framläggerförslag tiU förbättring av det frivilliga varudeklarationssystemet i olika hänseenden.Den har emellertid kommit till den bestämda slutsatsen att det inte ärtUlräckligt att arbeta med enbart frivilliga varudeklarationer. Vidsidan av de frivilUga bör enligt utredningens mening finnas obligatoriskadeklarationer. För- och nackdelar med sådana diskuteras i betänkandet. Ett sättatt täcka behovet av obligatoriska deklarationer kan, framhålls det, vara attutfärda speciallagstiftning för olika varuområden. finnssärskilda bestämmelser i fråga om bl. a. livsmedel, gifter, bekämpningsmedel,läkemedel samt brandfarliga och Denna metod anses otillräcklig. Samhälletmåste enligt utredningens mening få större handlmgsberedskap på deklarationsområdenän hittiUs. Utredningen framlägger förslag om en fullmaktslag enligtvilken överlämnar åt Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:tbestämmer att införa deklarationsplikt och deklarationsbestämmelser.Fullmaktslagen skaU ha formen av en central ramförfattning och mnehållaallmänna och grundläggande principer för varudeklaration. Med stöd av dennaramförfattning skaU särskUda tiUämpningsförfattningar och föreskrifter kunnautfärdas i administrativ ordning. Lagen föreslås gälla deklaration av aUavaror, avsedda att säljas direkt tUl konsumenter för enskUt bruk. Etthuvudsyfte med lagen skaU vara att undanröja sådana hälso- och säkerhetsriskersom kan elimineras genom ökad adekvat mformation om produkter och omprodukternas avsedda användning, förvaring, skötsel och hantering. Lagen harockså till uppgift att tUlförsäkra konsumenterna information om varor för attunderlätta deras köpval och så långt som möjligt minska risken för köp av varorsom inte passar den enskUde konsumentens behov eUer ekonomi. I fråga om varor som kan medföra fara från hälso- ochsäkerhetssynpunkt skaU kunna föreskrivas att de inte får saluföras utan attuppfylla bestämda krav i vad gäller innehåll eUer beskaffenhet (grundkrav).Uppgift om dessa grundkrav och om att varan uppfyller kraven skaU lämnas påvarorna. Vid sidan av nu angivna regler innehåller lagförslagetbestämmelser som gäller alla varor. De bestämmelserna innebär att Kungl. Maj:teller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer får möjlighet att föreskriva att enprodukt för att få saluföras skaU vara försedd med deklaration. Utredningen harinte funnit skäl föreslå att denna typ av deklaration skaU kunna förenas medgrundkrav. En deklaration skall enligt lagförslaget kunna omfatta en rad olikauppgifter. Deklarationskravet skall sålunda kunna avse varuslag och innehäUsamt varans mätt, vikt, volym, storlek eller pris. För att konsumenterna skall tillförsäkras tillräckUginformation skall företag med stöd av lagen också kunna åläggas att ivarudeklaration markera att en produkt har eller vid viss användning kan hahälsofarliga egenskaper. Härunder inbegrips skyldighet att förse produkter medvarningsmärkning. Det skaU vidare kunna föreskrivas att uppgifter om vissaväsentliga egenskaper för bedömning av en varas kvalitet och bruk skall lämnasi varudeklarationen. Egenskapsdeklarationer kan avse dels deklarationer avkonventioneU typ, VDN Fakta, dels bruksanpassade deklarationer som anger varanslämpliga användningsområde på grundval av egenskaperna. Krav på uppgift om en varas kommersiella ursprung skaUockså kunna StäUas. En föreskrift om obligatorisk deklaration skaU i vissa faUkunna omfatta en fullständig deklaration, medan i andra fall endast en ellerett fåtal faktauppgifter behöver göras obligatoriska. På områdensom inte berör liv-hälsaaspekter bör enligt utredningens mening en övergång tiU obligatoriska deklarationer iallmänhet inte ske förrän det visat sig omöjligt att på frivUlig väg få framtUlräcklig anslutning till en deklarationsnorm. i första handbör således genom överläggningar med företrädare för näringslivet söka fåföretagen att ansluta sig tUl det frivilliga deklarationssystemet. Om det intevisar sig möjligt att nå resultat den vägen bör deklarationsplikt utgöra ennaturlig utväg. Utrednmgen förordar att föreskrifter om obligatoriskadeklarationer i viss utsträckning förenade med grundkrav utfärdasbeträffande barnsängar, barnvagnar och bUbarnsitsar. Obligatorisk varudeklarationmed grundkrav föreslås vidare införd för rädd-njngsvästar (flytvästar) ochskyddshjälmar. Andra varuområden på vilka enhgt utredningens mening entillämpning av lagen kan aktualiseras är bilar, fritidsbåtar,hushållskapitalvaror, kosmetika, monteringsfärdiga hus och skor samt textiliermed avseende på skötselråd. Utredningen förutsätter att noggranna undersökningarvidtas innan beslut om en deklarationsplikt fattas. Myndigheterna måste isamråd med näringslivets organisationer utreda analys-, provnings- ochkontrollresurser hos företag. Vidare bör kapaciteten hos förekommande statligaoch privata provningsorgan undersökas. Effekter på företagens kostnader och påkonsumentpriserna måste noggrant övervägas. Man måste också studera tänkbaraåterverkningar på marknadsföring och konkurrens, produktutveckling,internationell handel och företagsstruktur. Det torde ibland bli nödvändigt attmedge undantag från deklarationsplikt inom visst varuområde. Undantagen kangälla hantverksmässig framställning av produkter, korta provserier vidinnovation, begagnade varor osv. I lagförslaget lämnas öppet vilken myndighet som böranförtros tillsynen över att lagen och dess tillämpningsbestämmelser efterlevsi det särskilda fallet. Utredningen förutsätter dock att det i första hand blhkonsumentverket som får tiUsynsuppgifter. I vissa faU får dock även andramyndigheter kopplas in. harprövat frågan huruvida lagen om varudeklaration även bör omfatta hyresrätteroch bostadsrätter. Den framhåller att inom bostadsstyrelsenbedrivs ett arbete som tar sikte på att på olika sätt öka konsumentupplysningenom bostäder. uttalade i sin anslagsframställning för budgetåret1970/71 att en fömtsättning för en rätt värdering av olika bostadsalternativ äratt bostäderna egenskapsredovisas eller varudeklareras. Istatsverkspropositionen 1970 underströk chefen för inrikesdepartementetbehovet av en informations- och upplysningsverksamhet för bostadskonsumenternasom tillgodoser vidare syften än dem som företräds av den producentdominerademarknadsföringen. (SU 1970:50 s. 17) anförde att ettmotionskrav rörande varudeklarationsnormer för bostäder kunde anses helttillgodosett genom tillsättandet av en utredningsgrupp, vartillbostadsstyrelsen hade tagit Denna grupp påbörjade arbetetmedUtt åstadkomma modeller för enhetlig redovisning av bostadsområden ochbostäder för att underlätta ett riktigt bostadsval. Arbetet som bl. a.innefattat remiss tUl ett sextiotal instanser av ett förslag tUl modell redovisas närmare i varudeklarationsutredningens betänkande. Trots attbostadsföretagens organisationer framfört tvekan inför en enhetlig utformningav informationen har fuUföljt arbetet på modellen, som benämnsBOFAKTA. anför att arbetet på attåstadkomma från konsumentsynpunkt värdefuUa deklarationer av bostäder nyligenhar inletts och uppenbarligen äimu inte har kommit så långt att det kan läggastiU grund för ett system med obligatoriska deklarationer. Utredningen ärdärför inte beredd att föreslå att hyresrätter och bostadsrätter förs in underden nya lagstiftningen. Med hänsyn tUl att deklarationer av bostäder iåtskiUiga hänseenden skiljer sig från deklarationer av varor räknar utredningenmed att det kommer att ligga närmare tUl hands att reglera frågor omobligatoriska deklarationer av bostäder i en särskUd lagstiftning.Deklarationsfrågorna bör enligt utredningen ges hög prioritet ibostadsstyrelsens fortsatta arbete. harövervägt om den föreslagna lagen bör förutom varor omfatta också tjänster.HittiUs har endast en deklarationsnorm tagits fram på tjänsteområdet, nämligenen norm för sällskapsresor. Någon ytterligare norm är inte under utarbetande ikonsumentverket. Inte heUer kan man peka på att några deklarationer av tjänsterskett vid sidan av varudeklarationsnämndens arbete. Företagens information tiUkonsumenterna sker på tjänsteområdet i andra former än genom deklarationer. Depraktiska erfarenheterna av deklarationer på tjänsteområdet är således mycketbegränsade. Med hänsyn härtiU har utredningen inte funnit lämpligt att låta dennya lagen omfatta också tjänster. Först sedan vunnit mererfarenhet på tjänstesidan och området blivit föremål för civUrättsligreglering bör frågan om obligatoriska deklarationer på tjänsteområdet tas upptUl närmare behandling. En civUrättslig reglering av tjänsteområdet övervägs förnärvarande av konsumenttjänstutredningen (Ju 1972:07; utredningsman: professorUlf ), vars uppdrag är att verkställa utredning om konsumentskydd vidprivat serviceverksamhet. avstyrkte 1972 (NU1972:40) en motion med förslag att skulle besluta om införande avobligatorisk varudeklaration för vissa produkter, nämligen dyrbarare tekniskahushållsapparater, bilar, fritidsbåtar och lägenheter. 1* 1973. redningens pågående arbete och uttalade att inteborde föregripa utredningens resultat genom ett beslut om införande avobligatorisk varudeklaration. En ingripande åtgärd av detta slag borde inteföretas innan konsekvenserna därav klarlagts. Utskottet underströk atttUlsättandet av varudeklarationsutredningen kunde uppfattas som vittnesbörd ompositiv mstäUning tUl ett system med i viss utsträckning obligatoriskavarudeklarationer. I vad gällde frågan om varudeklaration av lägenheternoterades att frågor som rör själva bostaden enligt propositionen i huvudsakskulle faUa utanför konsumentrådets arbetsområde, en uppfattning som utskottetinstämde i. representanter i utskottet önskade att riksdagenskulle hos Kungl. Maj:t hemställa om förslag rörande obligatoriskvarudeklaration för dyrbarare tekniska hushållsapparater, bUar, fritidsbåtaroch lägenheter. följde utskottets förslag och avslog motionen. Vid statens pris- och kartellnämnds(SPK:s) undersökningar 1969 och 1970 av sortiment och priser i livsmedelshandelnkonstaterades att prisskillnaderna mellan varianter av en vara kunde varabetydande om priserna omräknades att gälla samma mängd. SPK fann att detbehövdes en betydligt bättre prisinformation än den som förekom i detaljhandelnför att konsumenterna skulle kunna ta med prisfaktorn vid sin bedömning isamband med köp. Utom styckepris borde finnas prisangivelse per enhet (kilo,liter etc.) av varan. inledde SPK en kampanj för bättreprismärkning inom detaljhandeln under beteckningen Klart pris. Blandkampanjmålen ingick att försöka åstadkomma ökad frekvens av prisangivelser perenhet. Sådana lanserades under beteckningen jämförpriser. På initiativ av bUdades enarbetsgrupp för jämförpriser, i vUken förutom företrädare för ingickrepresentanter för ochVarudeklarationsnämnden. Arbetsgruppens verksamhet koncentrerades på att vidgaanvändningsområdet för jämförprismärkningen. utfärdadearbetsgruppen efter diskussioner med representanter för handeln enrekommendation till livsmedelshandeln rörande tUlämpning av jämförpriser. Under1972 förekom överläggningar med leverantörer och fabrikanter i syfte att finnalämpliga beräkningsunderlag för jämförprismärkning på flera varugrupper,huvudsakligen inom det kemisk-tekniska sortimentet. Även rörande detta områdeutfärdades en rekommendation. - i aprU 1971, aprU 1972 och december1972 - har SPK kartlagt prisinformationen i butikerna. Undersökningarna, vUkasresultat har publicerats, har i första hand gäUt förekomst och utformning avpris- och jämförprisangivelser på ett antal varor. Det har visat sig viddessa undersökningar att jämförpriserna ännu inte slagit igenom i butikerna i godtagbar omfattning. träffadesen överenskommelse mellan SPK och handeln enligt vilken handeln utfäste sigatt verka för ökad användning av jämförpriser på områden där praktiskaförutsättningar för jämförprismärkning finns. 1 samband härmed bUdade handelnen egen arbetskommitté på området, vUken utfärdade enrekommendation tiU handeln att denna skulle öka sinjämförprismärkning. En första etapp, omfattande vissa varor, skulle varaavslutad . SPK anser att det är angeläget att fortsätta kontakternamed företagen - även på tillverkningssidan för att påskynda utvecklingen avsystemet med jämförpriser. Nämnden tänker också fullfölja undersökrungarna avprisinformationen för att kunna avläsa i vUken utsträckning praktiska åtgärdergenomförs i handeln. Det förutses att en eller flera sådana undersökningarskall ske . ParaUellt med undersökningarna bedriver SPK informationom nyttan av jämförpriser. Som komplement till tidigare informationsinsatserhar SPK framställt material som kan användas i vuxenstudier och iskolan. I detta material ingår bl. a. en skrift . Motionerna 1973:343 och 1973:348 Den enskilde konsumenten har mycketatt vinna på att jämföra priserna på olUca märken av samma vara, sägs det imotionen 1973:343. Det betecknas därför som väsentligt att systemet medjämförpriser slår igenom ordentligt inom livsmedelshandeln. Motionärernaerinrar om SPK:s kampanj Klart pris. Med hänvisning tUl att frekvensen avjämförprismärkning efter en ökning i början av kampanjen sedermera återminskat, trots att handelns organisationer ställt sig positiva tUl systemet medjämförpriser, uttalar motionärerna att en självsanering inom handeln inte ärtUlräcklig. Starka skäl anses tala för en lagstiftning om jämförpriser,utformad som en fullmaktslag som ger Kungl. Maj :t eller därtill förordnadmyndighet rätt att utfärda bestämmelser om jämförpriser för viss vara ellervarugrupp i fall då sådan prismärkning är starkt angelägen och handelns egnainsatser visar sig vara otillräckliga. Bestämmelserna måste utformas så attprismärkningen inte medför någon nämnvärd eller onödig fördyring av varan,framhålls det. I motionen 1973:348 påpekas att systemet med jämförpriserinte är tUlämpligt för alla slags varor. Tydliga prisangivelser avtraditionellt slag bör emellertid, menar motionären, krävas för aUa varor ochtjänster. Avsaknaden av sådana exempelvis hos konditorier, frisersalonger ochbilfirmor - drabbar i synnerhet resurssvaga konsumenter, sägs det vidare.Regeringen bör således omgående låta påbörja förhandUngar med berördaorganisationer så att en ändring kommer tiU stånd. Deklarationskravet enligtvarudeklarationsutredningens lagförslag skall bl. a. kunna avse varans pris.Det är avsett att lagen skaU ge möjlighet att föreskriva obligatorisk jämförprismärkning. Det kan enligtutredningens mening inte komma i fråga att införa generell obligatoriskjämförprismärkning. När jämförprismärkning är av väsentlig betydelse förkonsiimenter-na och inte har fått tUlräcklig utbredning på friviUig väg bör denemellertid kunna föreskrivas som obUgatorisk. Innan sådan föreskrift utfärdasför viss vara bör dock enligt utredningen kostnadskonsekvenserna såväl fördetaljhandeln som för konsumenterna noga prövas i relation tiU konsumentnyttan.Härvid bedöms det få övervägas att i vissa faU från ett obUgatorium undantaföretag för vilka kostnaderna kan bli besvärande, exempelvis friståendesmåbutiker med låg omsättning. har de bådasenaste åren (NU 1971:3, 1972:40) avstyrkt motionsyrkanden om att hosKungl. Maj:t skulle begära att få sig förelagt ett förslag tiU bestämmelser omprisangivelser. uttalade utskottet att det borde ankomma på dekonsumentpolitiska organen, inklusive SPK, att i första hand ta stäUning tUlvUka åtgärder som kunde vara lämpliga på detta område. företrädarei utskottet viUe vid båda tUlfällena tillstyrka motionärernas förslag.Riksdagen följde utskottet. BristfäUiga eller på annat sättfarliga konsumentprodukter är en orsak till olyckor i hemmen, sägs det imotionen. Brister hos en produkt kan göra användningen farlig. Varor som avsesge skydd kan vara konstruerade eller tUlverkade så att de mte fyller sinfunktion. En del produkter kan ha farliga biverkningar. Säkerhetsregler finnspå vissa produktområden, och säkerhetsläget är enligt motionärerna bättre än imånga jämförbara länder. De punktinsatser som görs hindrar emellertid inte attdet på marknaden finns och kan framkomma produkter som medför onödiga ochonödigt stora skaderisker, anför de. Regler som ger möjlighet att ingripa motoch stoppa farliga produkter finns blott för mycket begränsade produktområden.Förslaget till lag om hälso- och miljöfarliga varor utgör ett steg mot en mergenerell säkerhetslagstiftning, säger motionärerna, men det är nödvändigt attgå ett steg längre och införa en aUmän lagstiftning mot tUlverkning ochförsäljning av farliga produkter. Denna borde byggas upp kring engeneralklausul och göra det möjligt att helt eller temporärt förbjuda varor somfrån säkerhetssynpunkt är farliga för konsumenterna. En produkt som innebärorimligt stora risker i förhållande tUl nyttan med dess användning bör intedeklareras utan förbjudas. Lag om hälso- och miljöfarliga varor har antagitförslag till en ny lag om hälso- och mUjöfarliga varor (prop. 1973:17, JoU1973:19). Lagen medför en väsentligt vidgad och skärpt kontroll övervaror sommed hänsyn tiU sina kemiska eller fysUcalisk-kemiska egenskaper och hanteringkan befaras medföra skada pä människor eller i miljön. Den skaU efter Kungl.Maj:ts föreskrift kunna tillämpas även på annan vara, om det är av särskild betydelsefrån hälso- eUer miljöskyddssynpunkt. Lagen, som träder i kraft den 1 juh 1973,ersätter bl a. giftförordningen (1962:702), bekämpningsmedelsförordnmgen(1962:703) och PCB-lagen (1971:385), vilka medger ingrepp endast mot enstakaämnen och produkter. Den nya lagen har fått formen av en centralramförfattning. Den innehåller dels grundläggande bestämmelser om tUlverkning,försäljning, annan hantering och import av hälso- och miljöfarhga varor, delsbemyndigande för Kungl. Maj:t eUer myndighet som Kungl. Maj.t bestämmer attingripa mot olika kemiska varor. Lagen skall tUlämpas på s. k. hälso- ochmiljöfarliga varor. Sådana varor utgörs av ämnen, beredningar och andra kemiskavaror som med hänsyn tUl sina kemiska och hknande egenskaper och hantering kan befarasmedföra skada på människor eller i mUjön. Varor som på ett effektivt sätt ärunderkastade direkt produktkontroU i annan ordning, t. ex. läkemedel, livsmedeloch fodermedel, undantas från den nya lagstiftningen. Lagen går ut på attskadeverkningar skaU förebyggas så långt det är möjligt. En grundregel är attden som hanterar hälso- och miljöfarliga varor skaU vidta de åtgärder ochiaktta de försiktighetsmått som behövs för att hindra eller motverka attvarorna får skadUg verkan. Detta förutsätter en långtgående undersökningsskyldighet.Bl. a. krävs av tUlverkare och importörer att de vidtar aktiva åtgärder för attförvissa sig om sammansättningen av sina varor och att de klarlägger riskernaför skada på människor eller i mUjön. Vissa risker för produktskadorkvarstår även om åtgärder har vidtagits för att konsumenterna skaU få skydd motprodukter som innebär hälso-och säkerhetsrisker. För att utarbeta förslag tUlett system som möjUggör att enskilda skadelidande när en skada inträffar kan fårimlig ersättning utan långa och svåra processer tUlsattes i december 1972produktansvarsutredningen. Det skadeståndsrättsliga problem som här möter röri första hand frågan om den som tUlverkat eller sålt eller i övrigttillhandahållit produkten kan åläggas att ersätta skadan. Skadeståndslagen(1972:207) har närmast karaktären av en aUmän ramlagstiftning och reglerarendast skadeståndsansvar när skadan har uppkommit genom någons vållande, dvs.när den orsakats uppsåtligen eller av vårdslöshet. Om skadan beror av attprodukten som sådan eller något däri ingående ämne på grund av själva sinbeskaffenhet har skadebringande t. ex. giftiga eUer explosiva egenskaper,kan den skadelidande normalt inte få någon ersättning enligt De sakkunniga har frihet attpröva olika tänkbara lösningar när det gäller den närmare uppbyggnaden ochutformningen av ett nytt ersättningssystem. I fråga om finansieringen anges idirektiven att det uppenbarhgen Ugger närmast tUl hands att den ekonomiskabördan läggs på produkternas tUlverkare respektive importör. Som ett tänkbartalternativ nämns att man bygger upp ett frän skadeståndsrätten friståendeförsäkringssystem som verkar direkt till de skadelidandes förmån. UtredningenskaU i första hand inrikta sitt arbete på en lösning av ersättningsproblemen påpersonskadeområdet. Som ovan angivits syftar den avvarudeklarationsutredningen föreslagna lagen bl. a. till att undanröja hälso-och säkerhetsrisker. Utredningen meddelar att den under sitt arbeteofrånkomligen har kommit in på frågan om produktkontroll.