bet · FW01LU4 · 1973-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1973 LU 1973: 4 betänkande i anledning av motion om översynav hem-försäljningslagen m. m. I motionen 1973:274 av herrarMöller (fp) och () hemställs att hos Kungl. Maj:t anhållerom dels översyn av hemförsäljningslagen i syfte att ångervecka skaU gälla ävenvid kontant-köp och samtidig leverans, dels förslag om bättre konsumentskyddvid telefonförsäljning. Lagen (1971:238) om hemförsäljning,som trädde i kraft den 1 juU 1971, ger konsument möjlighet att frånträda vissaköp- eller s. k. abonnemangsavtal som har ingåtts i hans bostad eUer underandra Ukartade förhållanden genom att inom "ängerveckan" skriftligen meddela säljaren att han fränträder avtalet. Motivet förlagstiftningen är att köparen vid s. k. hemförsäljning befinner sig i ettpsykologiskt underläge gentemot talföra och påträngande försäljare, varjämtehan saknar möjhghet att jämföra pris, kvalitet m. m. i fråga om konkurrerandeprodukter pä det sätt som han kan göra vid besök i varuhus eller i flera medvarandra konkurrerande butiker. TUl grund för lagstiftningen låg ett avsärskilda sakkunniga avgivet betänkande (SOU 1970: 35) med förslag till lag omhemförsäljning. Enligt 1 § gäller lagen vid yrkesmässig försäljning av lösegendom för enskilt bruk, under förutsättning att köparen avger eller antaranbud vid sammanträffande med säljaren eller dennes ombud i köparens bostadeller i övrigt pä annan plats än säljarens eller ombudets fasta försäljningsställe.Lagen gäller under motsvarande förutsättningar ocksä i fråga om vissa avtalvarigenom en näringsidkare åtar sig att fortlöpande tiUhandagå en konsument medtjänster. I fråga om avtal, som slutes och pä ömse sidor fullgöresvid sammanträffandet, gäller lagen enligt 1 § tredje stycket endast om köparenbetalar köpeskUlingen eller del därav med användande av kreditbevis eller medbelopp som han erhåller som län av säljaren eller genom dennes förmedling.Lagen gäller således inte försäljning mot kontant betalning om godset samtidigtöverlämnas. För att köparen skall få kännedom om sin rätt attfrånträda avtalet, skaU säljaren enligt 2 § vid sammanträffandet lämna honomunderrättelse om hans rättigheter enligt den nya lagen. Underrättelsen skalllämnas och kvitteras pä fastställt formulär. Iakttas inte dessa bestämmelserblir konsumenten över huvud taget inte bunden av sin beställning. Enligt 4§ kan köparen frånträda sitt anbud eller svar genom att 1 1973.8 saml. överlämna eller med post eller telegraf avsända skriftligtmeddelande härom till säljaren inom räknat frän sammanträffandet.Genom att den rättstekniska metod, som lagstiftaren sålunda valt, bygger på attköparen sammanträffar med säljaren eller dennes ombud omfattastelefonförsäljning inte av lagen. I 5 § föreskrivs att om köparen fränträtt avtalet iprincip vardera parten skall lämna tiUbaka vad han har mottagit. Har säljareninte hämtat godset , tillfaller det enligt samma paragrafköparen utan kostnad. De sakkunniga (prop. 1971:86 s. 21)anförde för sin del att de speciella psykologiska förhållanden som utgör detgrundläggande motivet för en särskild skyddslagstiftning inte föreligger vidtelefonförsäljning. Gentemot detta påstående uttalade samhälle i sitt remissvar att förbundet ansåg att konsumenten vidtelefonförsäljning är i ett med övrig hemförsäljning jämförbart psykologisktunderläge. Många konsumenter har enligt förbundet svårt att motstå enförsäljares locktoner i telefon ochsäger hellre ja till anbudet än avbrytersamtalet. Dä bokköp ofta förmedlas pä detta sätt, och enligt pris-ochkartellnämndens utredning böcker utgör en stor del av hemförsäljningensomsättning ansåg förbundet det väsentligt att även telefonförsäljning omfattasav den nya lagen. , som underströk vikten av att man,sedan den föreslagna lagstiftningen genomförts, noga följde utvecklingen påområdet och undersökte i vilken mån de nya reglerna kom att kringgås, anfördetelefonförsäljningen som ett exempel pä företeelser, som vid enefterhandsgranskning kunde behöva särskilt uppmärksammas. Nämnden förklaradesig medveten om de problem bl. a. av praktisk natur, som det skulle medföra attföra en sådan försäljning under den föreslagna lagstiftningen, och föreslogdärför ingen ändring av utredningens förslag utan begränsade sig till att påanförda sätt understryka frågans vikt. anförde följande (prop. s. 69 f.): En särskild fråga är huruvidalagstiftningen, på sätt som har ifrågasatts under remissbehandlingen, böromfatta ocksä försäljning som sker per telefon. Jag är medveten om att ettbehov av skydd för konsumenterna kan föreligga även här. Av naturUga skäl tordeemellertid denna försäljningsform inte ha någon större utbredning. Skyddsbehovetlär ocksä vara mindre än vid de försäljningsformer som jag harbehandlat, eftersom den konsument som inte är intresserad för köp lätt kanavbryta samtalet. Bortsett härifrån skulle det stöta pä stora praktiskasvårigheter att föra in telefonförsäljning under den nu aktuella lagstiftningen.Jag återkommer till frågan om hur skyddet rättstekniskt skall utformas men villförutskicka att jag har funnit den ordning som de sakkunniga har föreslagitvara den från olika synpunkter mest lämpliga. De sakkunnigas förslag innebärsom jag förut har nämnt, att köparen LU 1973: 4 3 skall ha rätt att frånträda sin rättshandling inom visstid frän försäljningstillfället och att en fömtsättning för att han över huvudtaget skall bU bunden av sin rättshandling är att han i samband därmedskriftligen underrättas om sina rättigheter enUgt lagstiftningen. Denna metodbygger pä att köparen sammanträffar med säljaren eller dennes ombud vidförsäljningen. Metoden är sålunda inte praktiskt användbar vid telefonförsäljning.Sakkunnigförslaget innebär vidare, att konsumenten under en"ångerfrist" av skaU kunna frånträda avtalet. Utgångspunktenför fristens beräkning skaU vara sammanträffandet med säljaren eller dennesombud. Vid telefonförsäljning skulle det bli utomordentligt svart att bestämmautgångspunkten för fristen på ett sätt som undanröjer bevissvärigheterna. Jagär mot bakgrund av det sagda inte beredd att förorda att lagstiftningenutvidgas att omfatta också sädan försäljning. Det är emellertid angeläget attutvecklingen pä detta område noga följs. De erfarenheter som man härigenomvinner kan tillvaratas vid det fortsatta arbetet pä konsumentköprättens område. Sammanfattningsvis föreslår jag alltså att den nu aktuellalagstiftningen skall gälla när köparen har företagit den rättshandling somenligt vanliga regler är bindande för honom vid sammanträffande med säljareneUer ombud för denne pä annan plats än säljarens eller ombudets fastaförsäljningsstäUe. Vid riksdagsbehandlingen avförslaget till lag om hemförsäljning uppmärksammades i motionen 1971: 1436 avherr i m. fl. (fp) att telefonförsäljning inte avsägs komma attomfattas av lagen. förklarade sig i sitt av godkändabetänkande (LU 1971: 10 s. 46 f.) ha stor förståelse för de betänkligheter somkommit till uttryck i nämnda remissvar och i motionen med anledning av atttelefonförsäljning inte skulle omfattas av den föreslagna lagen. På de avföredragande statsrådet anförda skälen ansåg emellertid utskottet det inte varalämpUgt att införa regler om sädan försäljning i lagen. Utskottet hänvisade emellertid tiU att pris- ochkartellnämnden i sitt remissvar anfört att det alltid är vanskUgt att förutsehur effektiv en ny lagstiftning kan bli och vUka verkningar den pä det helataget kommer att fä, särskilt när man ger sig in pä ett område som inte förutvarit föremål för någon speciell reglering. Utskottet ansåg i anslutning härtillatt det var viktigt att man noga följde utvecklingen efter det att lagen trätti kraft och att man undersökte i vilken mån de nya reglerna kom att kringgåsoch om aUvarUga missförhållanden alltjämt kvarstod. Vid en sådanefterhandsgranskning syntes telefonförsäljning särskilt behöva uppmärksammas.Utskottet erinrade om att ocksä departementschefen framhållit att det varangeläget att utvecklingen i fråga om telefonförsäljning noga följdes. Maj:ts uppmärksamhet sålunda var riktad pä att ifrågavarandeförsäljningsform kunde komma att brukas för att kringgå den föreslagna lagenansåg utskottet att någon åtgärd frän sida inte var erforderlig. Frågan om telefonförsäljning blevär 1972 ånyo föremål för behandling i anledning av en motion (1972:318), vari yrkades att möjligheterna att införa en ängervecka vid förevarandeslag av försäljning skulle snabbutredas. framhöll i sitt av godkända, idenna del enhälliga betänkande (LU 1972:5), att, eftersom lagen om hemförsäljningendast hade varit i kraft i nägot mer än ett halvt är, nämnvärda erfarenheterav lagstiftningen och dess verkningar uppenbarligen ännu inte vunnits. En av utskottetföretagen undersökning gav också vid handen att det hos konsumentombudsmannen(KO) och statens pris- och kartellnämnd ännu inte förelåg något material somtydde på en ökad frekvens av försäljning per telefon till men förkonsumenterna. Med hänsyn härtiU förelåg enligt utskottets mening inte skäl attföranstalta om utredning i syfte att konstruera en rättsteknisk metod somgjorde det möjligt att bereda konsumenten skydd ocksä vid telefonförsäljning.Utskottet fömtsatte emellertid att försäljnings formens utveckUng följdes meduppmärksamhet bl. a. av KO, som enligt sin instruktion hade att särskiltgranska marknadsföringsåtgärder inom områden där otillbörliga förfaranden kundeantas vara speciellt vanliga eller till särskilt men för konsumenterna. Pägrund av det anförda avstyrkte utskottet bifall tiU motionen. I motionen framhåUs inledningsvisatt motionärerna inte viU försvära eUer stävja hemförsäljningsverksamheten.Vissa luckor i hemförsäljningslagen behöver emellertid enligt motionärernatäppas tiU. En sädan lucka anser motionärerna telefonförsäljning vara.Motionärerna menar att det kan anföras skäl för att konsumenten vid sädanförsäljning befinner sig i samma psykologiska underläge som viddörrförsäljning. Detta gäller bl. a. såväl överraskningseffekten som behovet avatt i lugn och ro få tänka Över ett köp. Motionärerna anser därför att enskriftlig bekräftelse bör krävas vid försäljningsavtal träffade per telefon,när varans pris uppgår till ett visst belopp, förslagsvis . Motionärerna påpekar vidare bl. a. att konsumenten frän ensynpunkt är i sämre läge vid telefonförsäljning än vid hemförsäljning. Vidtelefonförsäljning går det nämligen inte att fä se varan före avtalet, vilketdäremot oftast är fallet vid hemförsäljning. Enligt motionärerna har en delföretag efter hemförsäljningslagens tillkomst slutat med försäljning i hemmenoch i stället gått över till enbart telefonförsäljning. Det finns enligtmotionärernas mening därför anledning att göra telefonförsäljningen tillföremål för speciell granskning. Motionärerna hänvisar även till att KO iskrivelse till begärt en utredning om telefonförsäljning. I en till justitiedepartementetställd daterad skrivelse har KO aktuaUserat vissaproblem som sammanhänger med hemförsäljning och telefonförsäljning tiU konsumenter. KOhänvisar därvid bl. a. till lagutskottets uttalanden vid 1971 och att utskottet förutsatte att KO hade sin uppmärksamhet riktad päfrågor som sammanhängde med hemförsäljningslagens tillämpning och därvidsärskUt följde telefonförsäljningens utveckling. Beträffande sistnämndaförsäljningsform anför KO följande. KO ifrågasätter inte attförsäljning per telefon i stor utsträckning bedrivs på korrekt sätt.Erfarenheterna i KOs verksamhet tyder dock pä att försäljnings formen intesällan missbrukas. KO har också fått den bestämda uppfattningen atttelefonförsäljningen ökat i omfattning som en följd av detskärpta konsumentskyddet vid hemförsäljning. Ett betydande antal anmälningar som rör metoder användavid telefonförsäljning har inkommit till KO. Försäljningen har i dessa fallfrämst gällt olika bokverk. synes i avsevärd utsträckning riktasin försäljningsverksamhet mot åldringar. Det synes inte vara ovanligt att denuppringde efter samtalet tUlsänts böcker som personen i fråga inte anser sig habeställt. Det har inträffat att försäljare sålt praktverk om det svenskakungahuset under falska förespeglingar om att boken är en raritet som kommeratt stiga i värde. Ocksä i andra avseenden exempelvis i fräga om bokverketsutförande och innehåll har ofta lämnats vilseledande uppgifter av försäljaren. I och för sig finns möjhghet att ingripa mot otillbörligametoder av detta slag med stöd av marknadsföringslagen. Säljföretaget kanalltsä enligt I § i lagen förbjudas vid vite att använda exempelvisvilseledande säljargument. Så har genom KO:s försorg skett i åtskilliga fall. män framställningen är uppsätligt vilseledande kan ocksä straffansvarenligt 2 § komma i fråga. Det ligger emellertid i försäljningsformens natur attkontrollmöjligheterna är begränsade. Mot bakgrund härav anser KO att ytterligare åtgärderbehöver vidtas för att bereda konsumenterna skydd vid telefonförsäljning. Missförhållandena torde i och för sig minska om det vidtelefonförsäljning infördes någon form av generell avbeställningsrätt förkonsumenten, motsvarande vad som gäller enligt hemförsäljningslagen.Lagstiftning av denna innebörd torde emellertid kräva ingående principieUa ochpraktiska överväganden. Det kan inte uteslutas att en annan lösning kan finnassom bättre tillgodoser konsumenternas skyddsbehov. Med hänvisning till det anförda får KO föreslå att fråganom förbättrat konsumentskydd vid telefonförsäljning blir föremål för särskUdutredning. De sakkunniga framhöll (prop. att de konsumenter som ingått hemförsäljningsavtal självfallet inte alltidångrar sig. Man torde tvärtom kunna utgä frän att köparen i flertalet fall viUfullfölja avtalet. Framför allt, fortsatte de sakkunniga, kan detta antas i defall dä köparen redan i samband med att han avger sitt anbud eUer sin acceptgör en kännbar ekonomisk uppoffring. I sammanhanget borde ocksä beaktas attköparen kan ha intresse av att fä omedelbar leverans men att man ä andra sidafår räkna med en viss obenägenhet hos säljarföretagen att medge leverans medanångerfristen löper. Det finns således, anförde de sakkunniga, ett konsumentintresse som talar för att lagstiftningen integes ett alltför vidsträckt tillämpningsområde och som bör vägas motkonsumentens intresse av att under vissa omständigheter kunna frånträdahemförsäljningsavtal. Ju större den uppoffring är som köparen gör genom attredan i samband med att han avger anbud eller accept betala hela eller en delav köpeskillingen, desto bättre grund har man för antagandet att han är fulltmedveten om avtalets innebörd och fast besluten att fullfölja det. Härtill kommer enligt de sakkunniga att i de fall dåsäljarens representant uppsöker konsumenten pä dennes egen begäranförhäUan-dena normalt inte är så ogynnsamma för köparen att han behöver enbetänketid. Sakligt sett kan det därför finnas skäl att begränsa lagstiftningentiU de faU dä försäljaren kommer oombedd. Frågan om försäljaren verkligenkommit oombedd eller på köparens begäran kan dock ge upphov tUl tvistigheteroch bevissvårigheter, varför en sädan avgränsning som den nämnda enligt desakunnigas mening måste avvisas. Önskemålet att praktiskt sett utesluta faU däsammanträffandet mellan parterna skett pä köparens begäran kan dock i viss mäntillgodoses om man lämnar utanför lagens tillämpningsområde sådana köp därköparen betalar hela köpeskillingen eller en inte aUtför obetydlighandpenning. Man kan enligt de sakkunniga förutsätta, att en person som självkallar en försäljare till sig och bestämmer sig för ett köp i allmänhet ocksäär angelägen att slutUgt avtal skall komma tiU stånd och sålundaregelmässigt är beredd att betala minst den handpenning som ärföreskriven för att lagen inte skall bU tillämplig. De sakkunniga föreslog därför bl. a. att rena kontantköpskulle undantas frän lagens tillämpning. Frågan om lagstiftningen ocksä borde omfatta kontantköpuppmärksammades vid remissbehandlingen av flera remissinstanser. Sålundaställde sig bl. a. statens konsumenträd, konsumentutredningen, , och samhälle kritiska till de sakkunnigas förslag attkontantköp skulle undantas frän lagens tillämpningsområde. Konsumentutredningenansåg att lagen bör gälla aUa köp . Statens konsumenträdförordade att endast försäljning av böcker till ett belopp understigande 50kronor och försäljning av dagligvaror skulle undantas. Föredragande statsrådet anförde för sin del (prop. s. 75)att det inte syntes honom lämpligt att föra in aUa avtal som ingås vidhemförsäljning och försäljning i likartade former under lagenstillämpningsområde. Någon avgränsning är, framhöll han, nödvändig sä attlagstiftningen inte kommer att omfatta exempelvis kontantförsäljning avlivsmedel från varuhussar och liknande. Om köparen får varan levererad genastoch således redan från början vet exakt vad han får samt dessutom är beredd attomedelbart erlägga hela vederlaget för det köpta, synes behovet av särskiltskydd vara avsevärt mindre än i de typiska hemförsäljningsfallen, där varanlevereras i efterhand och köparen i en eller annan form får kredit, framhöllföredraganden. Han tiUade att det f. ö. frän principiell synpunkt är mindretilltalande att ge köparen rätt att riva upp en affär som för båda parter enligt vanUga regler framstår somavslutad. Sädana situationer som de beskrivna borde därför enUgt föredragandensmening undantas. Vidare underströk föredraganden att ett ganska litet områdeundantas från lagstiftningen om denna inte omfattar kontantköp, eftersom detvid hemförsäljning och likartade försäljningsformer är regel både att varanlevereras i efterhand och att köparen får kredit. Enligt föredraganden tordeman vid köp av dyrbarare kapitalvaror bara i undantagsfall ha anledning atträkna med att köparen helt fullgör sin del av avtalet vidförsäljningstillfället, varför de mest skyddsvärda faUen i praktiken tordekomma att omfattas av lagstiftningen. Vid riksdagsbehandlingenuppmärksammades spörsmålet med anledning av tvä motioner. I motionen 1971;1437 yrkades sålunda att från lagens tiUämpning inte skulle undantas kontantköpmedan i motionen 1971: 1436 hemställdes att lagen skulle bU tillämplig päkontantköp om köpesumman uppgick till . uttalade (LU 1971: 10 s. 49) att det enligtutskottets mening förelåg skäl för att också kontantköp skulle omfattas avlagstiftningen. Sålunda gällde, anförde utskottet, ocksä vid kontantförsäljningatt köparen befann sig i ett psykologiskt underläge och att han saknademöjlighet att jämföra pris, kvalitet m. m. i fräga om konkurrerande produkterpä det sätt som han kunde göra vid besök i varuhus eUer i flera med varandrakonkurrerande butiker, dvs. just omständigheter som föranlett den aktuellalagstiftningen. Ä andra sidan fann utskottet de av föredragande statsrådetframförda skälen för att kontantköp inte skulle omfattas av lagstiftningen varatungt vägande, och utskottet ansåg sig efter övervägande böra inta sammaståndpunkt i frågan som denne. Vid sitt StäUningstagande hade utskottet beaktatatt just i fråga om kontantköp den allmänna meningen torde vara att affären varavslutad när varan betalats, varför det skulle te sig mindre tilltalande att geköparen rätt att riva upp en sådan affär. Utskottet erinrade om att det i annat sammanhang uttalatsig för en efterhandsgranskning av den nya lagstiftningens verkningar. Vidsådan granskning var det, framhöll utskottet, angeläget att ocksåkontantför-säljningen uppmärksammades. 1 den män erfarenheterna gav vid handenatt förhäUandena utvecklat sig dithän att även kontantförsäljning bordeomfattas av lagstiftningen för att denna skall kunna ge åsyftat skydd måstegivetvis frågan tas upp till förnyad prövning, anförde utskottet. Under hänvisning tUl det anförda hemställde utskottet attmotionsyrkandena skulle avslås. biföU utskottets hemställan. Ocksä vid riksdag prövadesi anledning av en motion (1972: 163) frågan om hemförsäljningslagenstillämpning på kontantköp. I motionen framfördes i allt väsentligt samma skälför att lagen skulle gälla kontantköp som åberopades då frågan prövades vidlagens tillkomst. framhöll i sitt avriksdagen godkända betänkande LU 1972:5 i denna del bl. a. att det med hänsyntiU bestämmelserna i hemförsäljningslagen fanns anledning anta att en delförsäljare i större utsträckning skulle komma att sälja mot kontant betalning.Inte heller i förevarande hänseende förelåg det dock hos KO eller hos statenspris- och kartellnämnd något material som visade att kontantförsäljning tillmen för konsumenterna blivit specieUt vanlig och att omedelbara lagstiftningsåtgärderdärför var påkallade. Utskottet fann därför inte skäl att frångå den bedömningsom gjordes då frågan övervägdes vid riksdag. Utskottet ville dockånyo understryka att det var angeläget att utvecklingen av hemförsäljning motkontant betalning och samtidig leverans av varan följdes med uppmärksamhet.Utskottet förutsatte att bl. KO kom att ha sin uppmärksamhet riktad päspörsmålet i fråga. Nägot initiativ från sida kunde därför inteanses erforderligt. I en till betänkandet fogad reservation förordadeutskottets minoritet (4 ledamöter) att ocksä kontantköp skulle omfattas avhemförsäljningslagen. En lämplig undre gräns för lagens tillämpning borde dockfastställas sä att den inte kom att omfatta exempelvis kontantförsäljning frånvarubuss och likannde. Denna gräns föreslogs bli satt vid ett belopp om 200kronor. I motionen framhålls att det är enbrist att hemförsäljningslagen inte är tillämplig vid kontantköp. Motionärernamenar att samma principiella skäl kan anföras för ångervecka vid kontantköp somvid kreditköp. Motionärerna framhåller att inte minst äldre människor iblandförvarar större penningsummor hemma och önskar få ett köp avklarat så fort sommöjhgt. Denna grupp är enligt motionärerna i stort behov av ett lagligt skyddmot överrumplande försäljning i bostaden. Kontantförsäljning av Uvsmedel frånvarubussar osv. kan enligt motionärernas mening lätt undantas från lagenstiUämpning genom att en nedre gräns sätts vid ett varupris pä förslagsvis 200kronor. Motionärerna anför vidare att ängeiveckan som begreppblivit relativt känd. Däremot kan man inte enhgt motionärerna begära att allakonsumenter känner till undantag i lagen - men det gör säljarna, i synnerhet demindre seriösa! Just därför att mänga konsumenter torde tro att de vidhemförsäljning har rätt till ängervecka men sedan till sin besvikelse ochbestörtning finner att de inte har det vid ett gjort kontantköp, dä varanerhållits, synes det motionärerna angeläget att täppa till detta undantag frånlagens tillämpning. 1 synnerhet när det såsom här kan ske utan allvarlig skadaför seriösa säljare men till stöd för utsatta konsumentgrupper. Avslutningsvis framhåller motionärerna att om KO:sskrivelse leder till en översyn av telefonförsäljning är det praktiskt att låtadenna översyn omfatta även kontantköpen. Motionärerna anser att just möjhghetenför de mindre seriösa företagen att ändra sina försäljningsmetoder, om luckorfinns i lagen, gör ett samlat grepp pä problemen nödvändigt. Lagen om hemförsäljning, som träddei kraft , ger konsument möjlighet att frånträda vissa köp- . k. abonnemangsavtal som har ingåtts i hans bostad eller under andralikartade förhållanden genom att inom "ängerveckan" eftersammanträffandet med säljaren eller dennes ombud skriftligen meddela säljarenatt han frånträder avtalet. Lagen omfattar inte försäljning som sker pertelefon. Ej heller gäUer lagen vid försäljning mot kontant betalning om godsetsamtidigt överlämnas. 1 motionen hemställs att hos Kungl. Maj:t skallbegära dels översyn av hemförsäljningslagen i syfte att ångervecka skall gällaäven vid kontantköp och samtidig leverans, dels förslag om bättre konsumentskyddvid telefonförsäljning. Frågan huruvida hemförsäljningslagen borde omfatta ocksåtelefonförsäljning prövades såväl i samband med behandlingen av förslaget tillhemförsäljning vid riksdag som i anledning av motioner vid .