bet · FW01NU50 · 1973-12-31 00:00:00 — Det står aUdelesklart, anförs det, att tiUräckligt skydd mot hälso- och säkerhetsrisker kanvinnas endast genom en produktkontroll som innebär antingen att vissa produkteröver huvud taget inte får marknadsföras eller att marknadsföring av produkternafår ske endast under förutsättning att vissa bestämda krav (grundkrav) äruppfyllda. För en del produkter kan obligatoriska anvisningar för hanteringen iform av märkning vara tillräckliga. Den nya lagen om hälso- och miljöfarliga varor innebär attmöjligheter öppnas att på vissa områden som inte redan specialreglerats få eneffektiv produktkontroll. Emellertid kvarstår även efter dess genomförandeluckor när det gäller konsumentskyddet i fråga om produkter som kan hotamänniskors liv och hälsa. Mot denna bakgrund föreslårvarudeklarationsutredningen att i den föreslagna nya lagen tas in regler somgör det möjhgt att på områden, som berör människors liv och hälsa och som interedan specialreglerats, få till stånd en produktkontroll. Innebörden av dessaregler har angivits ovan i avsnittet om obligatorisk varudeklaration. har inlettutredningar om olycksfall och tillbud för att skapa bättre underlag föråtgärder; härvid kommer frågor angående barnsäkerhet att särskUt uppmärksammas.Skyddshjälmar för fritidsbruk, exempelvis för ishockey, utförsåkning ochridnmg, undersöks och provas inom verket. Överläggningar medbranschen om kvahtets-märkning planeras. Likaså sker provning av flytvästar. (Jo 1970:33; ordförande:landshövding ) skaU bl. a. behandla frågan om besiktning avfritidsbåtar från säkerhetssynpunkt. Arbete för att få fram riktlinjer förtypkontroll av fritidsbåtar från bl. a. sjösäkerhetssynpunkt har under flera årpågått på olika håll. Regeringen bemyndigade att startaen frivUlig typprovning av fritidsbåtar som tUlverkas eller säljs i . har fram tiU gått igenomoch typprovat 70 båtar. Av dessa godkändes tretton utan anmärkning. Frågan omtypprovningen skaU bU obligatorisk övervägs av fritidsbåtutredningen. Varudeklarations- och produktsäkerhetsråd inomkonsumentverket Bakgrund Varudeklarationsverksamhetenhandhades t. o. m. av (), som hadeinrättats . VDN var rättsligt att uppfatta som en ideeU förening. Dessordförande förordnades av Kungl. I nämnden ingick tretton representanterför olika mtressegrupper; alla led inom näringslivet blev härigenom företräddai nämnden. Konsumenterna representerades i nämnden av företrädare för de storalöntagarorganisationerna, husmodersföreningarna, hushållslärar-sammanslutningaroch , sedermera handläggning av löpande ärenden fanns ett arbetsutskott, som utgjordenämndens styrelse. Under styrelsen fanns ett kansli med på slutet tjugoanstäUda. Personalen för ändamålet är fördelad på ohkaenheter mom verket. Motionerna 1973:343 och 1973:1449 Varudeklarationerna är ett viktigtinslag i verksamhet, sägs det i motionen 1973:343, och det ärviktigt att deklarationer på olika områden får en likartad uppbyggnad. Motdenna bakgrund beklagar motionärerna att varudeklarationsnämndens verksamhethar splittrats upp på olika enheter inom utan någotkontaktforum i nämndens ställe. Ett kontaktorgan med ansvar förvarudeklarationsverksamheten borde nu skapas inom församordning meUan de ohka sakavdelningarna. Genom att VDN försvunnit har ocksåvarudeklarationsverksamhetens förankrmg i näringslivet och dess organisationerförsvagats, uttalar motionärerna vidare, och rekommenderar inrättandet av ettvarudeklarationsråd bestående av representanter för organisationer företrädandekonsumentintressen och av viktigare organisationer inom industrin. Rådetskulle yttra sig över förslag till varudeklarationsnormer innan dessafastställs. Att tjänstemännen hos VDN har fördelats på olika enheterinom är enligt motionen 1973:1449 att betrakta som enmisshushållning med tUlgängliga resurser och ägnat att motverka syftet attvarudeklarationerna skaU bh så relevanta, lättfatthga och homogena som möjligt. Den lagstiftning om produktsäkerhet som föreslås imotionen 1973:343 förutsätter, sägs det där, en tUlsynsmyndighet. bedöms kunna väl fylla denna funktion. idégivare åt produktsäkerhetsorganet bör enligtmotionärerna finnas ett produktsäkerhetsråd, samordnat med det av demföreslagna varudeklarationsrådet och bestående av representanter förmyndigheter och organisationer med anknytning tUl konsumentområdet, lokalakonsumentnämnder samt handel och industri. Beslutet rörande den nya lagen omhälso- och miljöfarhga varor innefattar att ett särskUt produktkontroUorgan iform av en nämnd skaU mrättas för prövning av frågor om sådana varor. Nämndenknyts administrativt till men blh självständigtbeslutande i fråga om tillämpningen av lagen. Den nuvarande giftnämnden upphör.Den löpande tillsynen över efterlevnaden av lagen skaU centralt åvilanaturvårdsverket och arbetarskyddsstyrelsen, regionalt ochyrkesinspektionen och lokalt hälsovårdsnämnden. Konsumentskydd i samband med bibeparationer Rapporter om otillfredsställandeförhållanden inom bUreparations-branschen har kommit vid upprepade tiUfäUenunder , säger motionärerna och åberopar vissa undersökningar,enligt vilka på förhand registrerade fel i stor utsträckning förbisetts avverkstäderna. Tiden borde nu vara inne, anser de, för åtgärder på grundval avkonsumentutredningens förslag rörande konsumentskydd i samband medbilreparationer. framlade ibetänkandet (SOU 1971:86) Bilen och konsumenten vissa förslag rörandekonsumentskydd i samband med bUreparationsverksamhet. Förslagen gällde bl. a.serviceråd till kunderna och vissa bestämmelser om anbud, fakturor, kontroll avreparationer m. m. Utan att framlägga något förslag diskuterade utredningenockså ett förslag tiU ökad kontroU över bilverkstäder genom ettlicensieringssys-tem. I propositionen 1972:33 med förslagtiU riktlinjer för organisation av samhällets konsumentpohtUc m. m. uttaladechefen för att bl. a. frågan om kontroll avbilreparationsverkstäder skulle övervägas ytterligare. I en motion som väcktesi anledning av propositionen begärdes en snar utredning med sUcte på enkontroll av bUrepara-tionsverksamheten som skuUe syfta till ett väsentligt ökatkonsument- anförde (NU 1972:40 s. 15) attutskottet bedömde frågan som väsentlig och förutsatte att motionärernas synpunkterkomme att prövas noga. Utskottet ansåg inte att rUcsdagen hade anledning attrikta en särskild begäran tUl Kungl. Maj:t om utredning i ämnet.Utskottsbetänkandet var pä denna punkt enhälligt. Åtgärder av konsumentombudsmannen och har med stödav avtalsvillkorslagen tagit upp överläggningar med () för att få fram bättre bestämmelser för bUreparationer. En uppgörelse medMRF redovisas i tidskriften 1973:2 (s. 39). a. följande. För undvikande av missförstånd skallreparationsuppdraget antecknas på en beställningsblankett eller liknande ochskall verkstaden ange vUken dag reparationen skall vara klar. Verkstaden bUrbunden även av en prisuppgift som betecknas som ungefärlig. Verkstaden ärskyldig att upplysa om de kredit- och fakturaavgifter eUer avgifter förförvaring av bilen som tUlämpas. Är bUen inte klar vid den bestämda tidpunktenoch detta beror på verkstaden har kunden enligt de nya bestämmelserna rätt tUlersättning med skäligt belopp. Om verkstaden inte har påbörjat reparationen vidden tidpunkt som angivits för leverans har kunden rätt att återkaUareparationsuppdraget. Verkstaden har garantiansvar intiU eller 500mil räknat från den dag då bilen levereras tiU kunden. En felaktig reparationskall verkstaden avhjälpa så snart som möjhgt. I annat fall har kunden rätt tUlskälig ersättning för dröjsmålet. Detta utvidgade ansvar från verkstadens sidagäller inte bara reparationer utan även andra uppdrag, t. ex. monterings- ochändringsarbeten, som utförs av verkstaden. Kundens tidigare skyldighet att"i rimlig omfattning" kontrollera att den beställda reparationenutförts på ett riktigt sätt har slopats. Kunden skall i stället vara skyldigatt reklamera möjhgt hos den verkstad som gjort arbetet när hanupptäckt att fel föreligger. Frågan om reklamation är berättigad skall näroenighet föreligger avgöras efter en objektiv, fackmässig bedömning. planerar tre undersökningsprojekt rörandebilbranschen, ett om försäljning av begagnade bilar, ett om försäljning av nyabUar och ett om bilreparationer. Konsumentskydd i samband med offentliga myndighetersverksamhet Möjhgheterna för den enskilde atthävda sina rättigheter med hjälp av ombudsmannamstitutionen är på ett olyckligtsätt begränsade när det gäller konsumentområdet, sägs det i motionen. Lagen(1970:412) om OtUlbörlig marknadsförmg och lagen (1971:112) om förbud mototillbör- Uga avtalsvUlkor gäUer inte i fråga om den offentligaadministrationens kommersiella service, påstår motionären. Det förhåUandet attdet allmänna vanligen inte arbetar med vinstintresse erbjuder enligt hansmening inte tUlräckligt skydd för den enskUde gentemot samhällets erbjudanden.Som exempel åberopas uppgifter i en skrift utgiven av centralastudiehjälpsnämnden (se nedan). Gällande bestämmelser m. m. Enligt instruktionen (1970:587,ändrad 1971 :l 15) för konsumentombudsmannen handhar denne uppgifter somtUlkommer honom enligt lagen (1970:412) om otiUbörlig marknadsföring och lagen(1971:112) om förbud mot otiUbörliga avtalsvUlkor. Dessa lagar gällernäringsidkares marknadsföring av vara eUer tjänst respektive näringsidkareserbjudande av vara eller tjänst tUl konsument för enskilt bruk. Ispecialmotivering tUl I § marknadsföringslagen (prop. 1970:57 s. 90) anfördes: Termen näringsidkare bör, såsomutredningen anför, fattas i vidsträckt mening och, i likhet med vad som gäUerexempelvis enhgt varumärkeslagen (prop. 1960:167 s. 39 och 48), omfatta varoch en som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, både fysiska ochjuridiska personer. Detta innebär bl. a. att bestämmelsen är tillämplig påstatliga och kommunala organ som idkar näring. Det krävs alltså inte attverksamheten drivs i privaträttslig form. En allmän princip, som har kommittiU uttryck på olika håU inom lagstiftningen, bl. a. i 9 kap. 8 § andra stycketrättegångsbalken, är emellertid att staten inte kan föreläggas vite. Ett förbudenligt generalklausulen mot en statlig myndighet bör därför inte förenas medvite. Något hinder mot att meddela vitesföreläggande mot kommun föreliggerdäremot inte. Samma innebörd har termennärmgsidkare i avtalsvillkorslagen (prop. I ett beslut (se Pris- ochkartellfrågor 1973:2-3 s. 123) har slagit fast att enkommunal bostadsstiftelse mot sitt bestridande var att anse som näringsidkarei marknadsföringslagens mening. Information från centrala studiehjälpsnämnden ochmeningsutbyte därom utgavi en skrift, "Din studieskuld", med information omåterbetalning av studiemedel. En fråga som tas upp i skriften är vilket som ärförmånligast, studiemedel eller ett vanligt banklån. I skriften redogörs förett exempel, varefter bl. a. följande slutsatser dras: "Trots de generösaantaganden som gjorts i fråga om återbetalning av banklånet blir dettaoförmånligare än studiemedlen. Naturligtvis kan man, genom att varieraförutsättningarna i exemplet, hitta faU där banklånet blh förmånligast. 1praktiken torde dock studiemedlen i det helt övervägande antalet fall varaförmånligare än banklån." Fria moderata studentförbundet ansågjämförelsen vara missvisande och anmälde förhållandet tUlkonsumentombudsmannen. I beslut uttalade KO att centralastudiehjälpsnämnden inte är näringsidkare och att studiestödet inte faller underbegreppet vara eller tjänst i marknadsföringslagens mening samt att KO på grundhärav saknade behörighet att pröva anmälan. I skrivelse tiU centralastudiehjälpsnämnden frågade moderata studentförbundetdels om nämnden ansåg att de exempel som finns i skriften på ett korrekt sätt jämför studiemedel och ett vanligtbanklån, dels, om så ej var fallet, vad nämnden avsåg att vidta för åtgärder. inom nämnden upprättad promemoria anfördes sammanfattningsvisatt nämndens beräkningar i exemplet i broschyren är riktiga med de antagandensom gjorts och att förbundets beräkningar också är riktiga utifrån andraantaganden. Båda beräkningarna utgår, påpekades det, från vissa förenkladeantaganden som avviker från den praktiska verkligheten på olUca sätt. Detresultat som framräknats av förbundet ansågs inte avvika så mycket från det ibroschyren redovisade resultatet att slutsatserna förändrades. Broschyren kundedärför inte anses missledande, anfördes det. 1 skrivelse till förbundet den 30november 1972 framhöll nämnden att de helt olika reglerna för studiemedlen iförhållande tUl banklån försvårar valet av jämförelsemetod. Ohka antaganden ärockså möjliga och försvarbara, anfördes det. Nämnden hänvisade tUl promemorianoch uttalade att den inte ansåg att broschyren var vilseledande. Nuvarande förhållanden; tidigare riksdagsbehandling avfrågan Hemkonsulenterna, som är knutna tUllänsstyrelserna, har till uppgift att stödja och främja utvecklingen avkommunal och annan konsument-politisk verksamhet. Häri innefattas också dkektrådgivnmg tiU konsumenter. En utbyggnad av hemkonsulentorganisationen har ägt rum vidbörjan av /73. På förslag i propositionen 1972:33 angåenderiktlinjer för och organisation av samhällets konsumentverksamhet tUlkom sexnya tjänster. är antalet tjänster 39. Tio län har vartdera entjänst, de övriga i regel två. Den nämnda propositionen föranledde flera motioner med förslagom ytterligare utbyggnad av hemkonsulentorganisationen. (NU1972:40) anslöt sig till motionärernas uppfattning att en sådan utbyggnad varönskvärd men var i rådande läge inte berett att förorda inrättande av fler nyatjänster än som föreslogs i propositionen. Utskottet sade sig förutsätta attKungl. Maj:t när resurser bedömdes föreligga skulle föreslå en ytterligareökning av antalet hemkonsulenter. 1 en reservation av folkpartietsrepresentanter i utskottet förordades att ytterligare sex tjänster, förlagdatill vissa angivna län, skulle komma tiU . beslöt att geKungl. Maj:t tUl känna som sin mening vad utskottet anfört om fortsatt utbyggnad avhemkonsulentorganisationen. I motionen ermras om riksdagensovan refererade beslut . När nu har börjat fungera ärdet, säger motionärerna, angeläget att dess kontakt- och verkställighetsorgan ilänen också kan börja fungera på planerat sätt, och hemkonsulentorganisationenbör därför byggas ut utan onödigt dröjsmål. På grundval av de erfarenheter somerhålhts genom en begränsad försöksverksamhet med lokala konsumentkommittéerföreslog konsu-mentkommittén i sitt betänkande (1972:37) Konsumentpolitik riktlinjer och organisation att en lokal konsumentpolitisk verksamhet skullebyggas upp, baserad på frivilliga kommunala konsumentnämnder. Då detta förslagvid remissbehandlingen avvisades från kommunalt håll fann chefen förhandelsdepartementet, enligt vad han anförde i propositionen 1972:33, att detinte kunde läggas till grund för rekommendationer tUl kommunerna. En utvidgningav verksamheten med lokala konsumentkommittéer bedömdes mte vara ettgodtagbart alternativ. Efter samråd med representanter för ledning föreslogs i propositionen en mera begränsad kommunalverksamhet med uppgift att svara på frågor från allmänheten och lämna råd ochanvisningar till konsumenterna. Staten skulle genom de regionalt verksammakonsumentpolitiska organen lämna stöd i form av råd och anvisningar för detlöpande arbetet. Denna uppläggning godtogs av , som emellertid ianledning av ett antal motioner gav tiU känna som sin mening att Kungl. Maj.toch de konsumentpolitiska organen förutsattes komma att betrakta envidareutveckling av den begränsade lokala verksamheten som en angelägen uppgiftoch så snart det bleve möjligt framlägga de förslag som ytterUgare erfarenheteroch överväganden kunde ge anledning till (NU 1972:40). Motionerna 1973:343 och 1973:1499 I motionen 1973:343 diskuterasolika vägar för att stärka konsumenternas inflytande över företagensproduktval och produktutformning. En slagkraftig organisation på konsumentsidanmed förankring på det lokala planet anges som ett viktigt medel. Med hänvisningtill ställningstagandet 1972 uttalas att starka skäl visserligen talar för attkommunerna själva måste få avgöra vUka konsumentpolitiska insatser som skaUgöras men att det är angeläget att de centrala och regionala organen på ohkasätt stimulerar dessa insatser. I motionen 1973:1499 redovisaspositiva erfarenheter av försöksverksamheten med lokala konsumentkommittéer.Denna betecknas som ett lyckat exempel på samhälleliga insatser för att stödjade ekonomiskt sämst ställda grupperna. Efter att ha erinrat om nyssåberopade beslut anför motionärerna att det nu visar sig att endast någonenstaka kommun har ådagalagt intresse för lokal konsumentverksamhet. VUl manstärka konsumenternas stäUning och ge dem bättre förutsättningar att göraförnuftiga inköp är det angeläget att lokal verksamhet kommer tiU stånd, uttalarmotionärerna. Utan en lokal förankrmg riskerar att bli enbarten byråkratisk, isolerad administrativ enhet, sägs det . Av de sex lokalakonsumentkommittéer som bedrivit försöksverksamhet fortsätterkommittéerna i , , , och sin verksamhet medkommunala anslag. Den sjätte lokala konsumentkommittén, i , haravlösts av en konsumentnämnd. Ett program för fortsatt utbyggnad avden kommunala verksamheten arbetas ut i nära kontakt med Svenska kommunförbundet.Som en del därav pågår en utredning om ett förbättrat system förkommunUcationer meUan och den regionala och kommunalaorganisationen. I ett interpellationssvar angåendeinriktningen av hemkonsulentverksamheten meddelade chefen förhandelsdepartementet att motionen om inrättande av särskilda organ förkonsumentfrågor väckts i ett sjuttiotal kommuner och att några kommuner redanfattat beslut om lokal konsumentverksamhet. Flertalet kommuner hade emellertidbeslutat avvakta resultat av pågående överläggningar mellan ochKommunförbundet, vUka beräknades vara avslutade . Vidare nämndes attförsöksverksamhet med lokal konsumentvägledning på initiativ av Kommunförbundethade inletts i och planerades i ytterligare tre kommuner. Härvidmedverkade respektive läns hemkonsulent. I flera kommuner hade vidare utsettskontaktmän till hemkonsulenterna. En fortbildningskurs för hemkonsulenternahösten 1972 behandlade bl.a. den kommunala verksamheten. En ny kurs skulle inomkort anordnas av . En rad ohka förslag rörandekonsumentupplysning och konsumentskydd framförs i de motioner som behandlas idetta betänkande. Lagstiftning om obligatorisk varudeklaration, omobligatorisk jämförprismärkning och om produktsäkerhet föreslås i motionen1973:343. Deklarationsplikten skulle främst avse varor och tjänster som ärväsentliga för konsumenterna och som för med sig stora utgifter.Jämförprismärkning skulle få påbjudas i fall då handelns egna insatser på området visat sig vara otUlräckUga. En lag omproduktsäkerhet skulle baseras på en generalklausul som skuUe göra det möjhgtatt temporärt eUer definitivt förbjuda farliga produkter. Kravet på en lagstiftning om produktsäkerhet har delvisblivit tiUgodosett genom tiUkomsten av den nya lagen om hälso- och miljöfarUgavaror, vUken träder i kraft och blir tUlämplig på produkter somkan vålla skada tUl följd av sina kemiska eUer fysikalisk-kemiska egenskaper. Iövrigt vill utskottet hänvisa tiU det förslag till lag om varudeklaration somnyligen har lagts fram av varudeklarationsutredningen i dess betänkande (SOU1973:20) Varudeklaration ett medel i konsumentpohtiken. DeklarationspliktskaU enligt lagförslaget kunna föreskrivas i fråga om alla slagskonsumentvaror. Beträffande varor som kan medföra hälso- och säkerhetsriskerskaU kunna föreskrivas att de inte får säljas om de inte uppfyller vissagrundkrav. Deklarationskrav enligt lagen skaU kunna avse bl. a. varans pris.Härigenom skulle ges möjlighet att förordna om obligatorisk jämförprismärkning.Tanken på en generell regel härom avvisas dock av utredningen, somrekommenderar att jämförprismärkning i första hand skall åstadkommas påfriviUig väg. En sådan lagstiftning som varudeklarationsutredningenförordar skulle, såvitt utskottet kan finna, i det väsentliga tillgodosemotionärernas önskemål på de punkter som nämnts. Något ställningstagande iämnet från sida bör emellertid inte göras . bör avvaktavad som kan komma att föreslås av Kungl. Maj:t på grundval av utredningensbetänkande, vUket remissbehandlas. Utskottet avstyrker alltsåmotionen 1973:343 i här avsedda delar. Förhandhngar från statens sida med ohkabranschorganisationer i syfte att få tiU stånd tydliga prisangivelser avtraditioneUt slag föreslås i motionen 1973:348. Motionen avstyrks av utskottet,som anser att det bör få ankomma på de konsumentpolitiska organen att i den månde anser det behövligt ta initiativ tUl åtgärder på detta område. Om enlagstiftning enligt varudeklarationsutredningens förslag genomförs kommer denatt ge stöd åt krav på en mera utbredd prismärkning. Varudeklarationsverksamheten är en av uppgifterna för detnybildade och är inom detta fördelad på olika enheter aUteftervaruslag etc. Den förutvarande , vari olika intressenfanns representerade och vars kansli svarade för arbetet medvarudeklarationerna, har ingen direkt motsvarighet. Den nya organisationenbetecknas i motionerna 1973:343 och 1973:1449 som otillfredsställande. 1 den förramotionen rekommenderas att ett kontaktorgan för samordning avvarudeklarationsverksamheten skall inrättas inom och att ettvarudeklarationsråd med representation för konsument- ochindustriorganisationer skall tillsättas. Motionen 1973:1449 har Ukartat syfte.Enligt motionen 1973:343 skaU med det däri föreslagna varudeklarationsrådetsamordnas ett produktsäkerhetsråd bestående av företrädare för myndigheter ochorganisationer på konsumentområdet, däribland lokala konsumentnämnder, samt för handel och industri. Det sålunda skisserade produktsäkerhetsrådet skulle fyllafunktioner sammanhängande med den i samma motion begärda produktsäkerhetslagen.Av vad ovan uttalats i lagstiftningsfrågan följer att inte kan ansesha förutsättningar att nu ta ställning beträffande ett produktsäkerhetsråd.Utskottet vUl erinra om att för prövning av ärenden enligt den nya lagen omhälso- och miljöfarliga varor skall inrättas ett produktkontrollorgan i formav en nämnd med anknytning tUl . Med hänsyn tUl attkonsumentverket har varit i funktion blott är det enligt utskottetsmening väl tidigt att nu diskutera en ändrad organisation avvarudeklarationsverksamheten. I första hand bör de organisatoriska övervägandenavvaktas som kan bli aktuella i samband med den av varudeklarationsutredningenförordade lagstiftningen. Förslag rörande konsumentskydd i samband medbUreparationer efterlyses i motionen 1973:1503 under hänvisning tUl de förslagpå detta område som konsumentutredningen har lagt fram i betänkandet (SOU1971:86) BUen och konsumenten. Utskottet har tidigare framhållit att dennafråga är väsentlig. Sedan den behandlades förra gången har konsumentombudsmannenträffat uppgörelse med om nya bestämmelser förbiheparationer och börjat planera en undersökning på området.Mot bakgrund härav och av det uttalande som chefen för handelsdepartementetgjorde i propositionen 1973:33 om att frågan om kontroll av bUreparationerskulle övervägas ytterligare kan rUcsdagen enligt utskottets uppfattning nulämna motionen 1973:1503 utan åtgärd. Lagen (1970:412) om otUlbörlig marknadsföring och lagen(1971:112) om förbud mot otUlbörliga avtalsvillkor gäller inte, hävdas det imotionen 1973:222, i fråga om den offenthga förvaltningens kommersiellaservice. Såsom påvisas i den redogörelse som lämnas ovan är denna uppfattninginte korrekt. Av förarbetena framgår klart att de båda lagarna är tUlämpliga påstatliga och kommunala organ som idkar näring, oberoende av om detta sker iprivaträttslig eller i offentligrättslig form. Anledningen liU attkonsumentombudsmannen fann sig vara obehörig att enligt marknadsföringslagenpröva den anmälan mot centrala studiehjälpsnämnden som berörs i motionen äratt i det aktuella fallet nämnden inte kunde betecknas som näringsidkare ochatt studiestödet, som den kritiserade informationen handlade om, inte fallerunder begreppet vara eller tjänst i lagens mening.