bet · FW01LU26 · 1973-12-31 00:00:00 — erinrar inledningsvis om att det statligaförarskyddet bör uppfattas som en av speciella omständigheter föranleddsärskild ersättningsform. Enligt departementschefens uttalanden i propositionen1969:54 gällde den då aktuella frågan att, i avvaktan på en generell lösning ien eller annan form, för en förhållandevis hten grupp bilförare (statliga)skapa ett skydd som inte mera påtagligt avvek från vad bilförare i allmänhetkunde få genom förarplatsförsäkringen. Rådet erinrar vidare om det arbete påförevarande rättsområde som bedrivs inom skadeståndskommitténoch yrkesskadeförsäkringskommittén. 1 anslutning härtill hänvisar rådet tillatt statens ansvarighet gentemot sina anställda vid olycksfall i arbetetmanifesteras i olika, delvis samordnade former avlöningsavtal,pensionsbestämmelser, lagen om allmän försäkring, yrkesskadeförsäkringslagen,statlig grupplivförsäkring, det i förevarande sammanhang aktuella statligaförarskyddet, grupplivförsäkring för statsanställda och senast genom det i des. k. trygghetsavtalen ingående avtalet om bl. a. ansvarighetsförsäkring förpersonskada. Mot bakgrunden av det anförda och med hänsyn till svårighetenatt överblicka konsekvenserna för andra grupper statsanställda finner rådetdet tveksamt om en skadeståndsfråga av den förhållandevis ringa räckvidd somavses med förevarande motion bör brytas ut och särbehandlas. framhålleratt den i motionen upptagna frågan inte är ny. Redan på förberedelsestadiettill lagstiftning om statligt förarskydd diskuterades en utvidgning av skyddettill att omfatta även andra än förare av statliga motorfordon. Verket erinrardärvid om att SJ sålunda hemställde i sitt yttrande över betänkandet"Statligt förarskydd" att motsvarande skydd även måtte ordnasåtminstone för förare av spårbundna fordon. Frågan om en sådan utsträckning avskyddet berördes dock inte av föredragande departementschefen i propositionen1964:54 med förslag till statligt förarskydd. Det relevanta i detta sammanhangvar att för en förhållandevis liten grupp statliga bilförare skapa ett skyddsom inte mera påtagligt avvek från vad bilförare i allmänhet kunde få genomförarplatsförsäkringen. framhåller vidare att under dentid som förflutit sedan det statliga förarskyddet infördes har för statligaarbetstagare och även för vissa privatanställda väsentligt vidgade möjlighetertill ersättning för personskada vid olycksfall i arbete öppnats. Särskilt månämnas statens personskadeförsäkring, som tillkommit genom avtal mellan statensavtalsverk och de statsanställdas fyra huvudorganisationer. Enligt verketsuppfattning torde såväl förare av statens motorfordon som förare av spårbundetfordon tillhörigt staten omfattas av statens personskadeförsäkring. I den månen skadad motorfordonsförare fått ersättning enligt kungörelsen om statligtförarskydd torde han få vidkännas avdrag med samma belopp på den motsvarandeersättning som tillkommer honom enligt statens personskadeförsäkring. En genomolycksfall skadad räls-bussförare, på vilken bestämmelserna om statligtförarskydd inte är tillämpliga, erhåller ersättning frånpersonskadeförsäkringen utan motsvarande avdrag. Såvitt gäller statsanställdaförare av tåg och rälsbussar m. m. torde i vart fall om skadan är av svårareart dessa liksom andra grupper inom statsförvaltningen med riskfyllt arbetesålunda numera vara skyddade genom statens personskadeförsäkring.Riksförsäkringsverket medger att det statliga förarskyddet otvivelaktigtinnebär att motorfordonsförare i statlig tjänst erhållit en i förhållande tillandra statsanställda prioriterad ställning. Syftet med införandet av skyddetvar dock inte att särskilt gynna statens motorfordonsförare utan, som nyssnämnts, att för dem skapa ett skydd likartat det som andra motorfordonsförarekunde få genom förarplatsförsäkringen. Synbarligen med hänsyn till detta begränsadesyfte togs SJ:s hemställan att motsvarande ekonomiska skydd måtte ordnas förförare av spårbundet fordon inte upp av departementschefen. Då någon nyomständighet av beskaffenhet att föranleda annat ställningstagande inte harinträffat, saknas enligt mening anledning atttillmötesgå motionärernas önskemål, förutsatt att man håller fast vidnyssnämnda begränsade syfte med skyddet. i ett vidare perspektiv är detemellertid önskvärt att så likartade regler som möjligt skall gälla förstatstjänstemän, påpekar verket. Ett led i denna riktning kan statenspersonskadeförsäkring sägas utgöra. Denna har dock endast varit i funktion enkort tid, varför några nämnvärda erfarenheter av dess tillämpning ännu intekunnat vinnas. påpekar i detta sammanhang att även om mantillmötesgick motionärernas önskemål skulle detta inte ens lösa frågan omlikställighet för statstjänstemän som färdas i samma tåg eller rälsbuss. Medan tåg- ochrälsbussförarna skulle tillgodoses, skuUe exempelvis konduktörer och annantågpersonal, som skadades vid samma olycka som förarna, försättas i en sämreställning än dessa sistnämnda. En sådan ordning skulle kunna uppfattas somkanske lika orimlig som nuvarande, till motorfordonsförare begränsadeförarskydd. Frågan om likställighet synes därför få lösas efter andra linjer.Enligt uppfattning synes likställigheten böra grundas påyrkesskadeförsäkringen, den statliga grupplivförsäkringen och statenspersonskadeförsäkring. Verket erinrar därvid om att bl. a.yrkesskadeförsäkringens materiella regler f. n. är föremål för översyn. Dennaöversyn kan leda till införandet av engångsersättningar av skadeståndsliknandenatur. Kanske kan också i vad gäller personskadeförsäkringen enutbyggnad komma att ske. Uteslutet är inte att härigenom det statligaförarskyddet kan komma att visa sig obehövligt. SJ hänvisar utan att göra något nytt ställningstagandetill sitt ovan omnämnda (s. 6) remissyttrande överförarskyddsutredningens betänkande (SOU 1968:52) Statligt förarskydd. Isistnämnda yttrande framhöll SJ att införandet av ett skydd för förare avstatsägda motorfordon skulle innebära att en viss grupp av statsanställdasattes i särställning i ekonomiskt avseende vid utförande av sin tjänst ijämförelse med andra grupper inom statsförvaltningen med riskfyllt arbete. FörSJ:s del låg det nära till hands att jämföra med förare av spårbundna fordonoch - för att ytterligare utvidga kretsen av tänkbara statsanställda SJ:sväxlingspersonal. Säkerligen kunde det nämnas åtskilliga andra exempel påpersonal med arbete, som lätt kan leda till skador, påpekade SJ. a. nuberörda förhållanden gav enligt SJ:s uppfattning anledning till betänksamhet beträffandeinförandet av ett skydd av den föreslagna typen. Skulle emellertid ettekonomiskt skydd för förare av statsägda motorfordon införas, hemställde SJ försin del att motsvarande skydd jämväl ordnades åtminstone för förare avspårbundna fordon. upplyser att inspektionen iyttrande utvecklat sina synpunkter på en av Svenskalokmannaförbun-det till gjord och därifrån tillfinansdepartementet överlämnad hemställan om att lokpersonal vid skada iloktjänst skulle beredas ett skydd motsvarande det statliga förarskyddet förbilförare. Inspektionen ifrågasatte därvid starkt lämpligheten av ett bifalltill de framförda önskemålen. Samhället syntes, menade inspektionen, knappastböra för enskilda grupper generalisera ett till sitt innehåll från den privataförsäkringsmarknaden hämtat extraskydd för statliga bilförare av denanledningen att man för just denna grupp ansett sig för att åstadkomma likhetmed privatanställda bilförare ~ böra kopiera förarplatsförsäkringen.Inspektionen framhöll att det extraskydd som efterlyses med samma fog skullekunna krävas för andra grupper av statsanställda, som i yrket drabbas avinvaliditet genom olycksfall eller avlider. Skulle jämväl i framtidenyrkesinvaliditet genom olycksfall eller efterlevande till i yrket dödad personkompenseras högre än sjukdomsin- validiteter och vanliga dödsfall föreföll det inspektionendärför rimligast att lösriingarna utformas generellt och såsomsocialförsäkringsregler i allmänhet anpassas till de behov som olycksfalletaktualiserar. Vad inspektionen i nämnda yttrande anfört äger i stort settgiltighet även för den aktuella motionen, framhåller inspektionen. Ett nytt beaktansvärtmoment har emellertid numera tillkommit i och med tillskapandet av statenspersonskadeförsäkring. Genom denna försäkring skall den statsanställde ienlighet med arbetsmarknadsparternas överenskommelse erhålla full kompensationvid yrkesskada enligt skadeståndsrättsliga normer oberoende av vållande.Ersättning utöver dessa normer kan enligt inspektionens uppfattning betraktassom en överkompensation. Inspektionen erinrar avslutningsvis om att frågan omsamordning från olika regelsystem övervägs avskadeståndskommittén. SL påpekar inledningsvis att förare av fordon hos SL ochdess dotterföretag inte omfattas av kungörelsen om statligt förarskydd och inteheller kommer att omfattas av det till förare av statliga spårbundna fordon utökadeskydd som motionen avser. SL anser sig därför sakna anledning att ta ställningtill motionärernas hemställan. För lagutskottets information lämnat dock SLföljande kortfattade redovisning av förarpersonalen vid SL med dotterföretagoch denna personals förmåner vid olycksfall under förande av fordon i tjänsten.SL med dotterföretag sysselsätter f. n. 3 398 bussförare, 584 tunneltågförare,22 spårvagnsförare och 145 lokförare. Företagen bedriver trafik inomStockholms län med buss, tunnelbana och spårväg (linje 12) samt på trejärnvägar (, och ). Förarna är icke skyddade-avförarplatsförsäkringar. Enligt gällande kollektivavtal åtnjuter förare ochövriga anställda lön under sjukdomstid motsvarande 90 av ordinarie lön.Förarna - Uksom övriga anställda åtnjuter även förmåner av fri läkarvård.Arbetsgivaren bekostar vidare grupplivförsäkring för de anställda iKommunernas försäkringsaktiebolag. Slutligen är tecknade vissa kollektivaolycksfalls- och sjukförsäkringar av de anställdas personalorganisationer. Iövrigt är de anställda vid olycksfalls-och yrkesskador hänvisade till deallmänna ersättningsreglerna i yrkesskadeförsäkringslagen. Alla anställda ärgenom kollektivavtalsbestämmelse befriade från ansvar för skador, som underarbetsutövning åsamkas bolagets materiel eller annans liv och egendom, såvittej arbetstagaren uppsåtligen eller av grov vårdslöshet förorsakat skadan. LO har som yttrande i ärendet åberopat vad i till LO avgivet yttrande anfört. Förbundet framhåller däriinledningsvis att i det trygghetsavtal mellan och de fyrahuvudorganisationerna på den statliga sektorn, vilket trädde i kraft ,ingår som en viktig del en statens personskadeförsäkring. Denna försäkring gerstatlig tjänsteman full ekonomisk kompensation för personskador vid olycksfalli arbetet. 1 avseende på olycksfall har således motionärernas yrkande redantillgodosetts, påpekar förbundet. I trygghetsavtalet ingår däremot inte dödsfallsersättning,varför det i detta avseende fortfarande inte råder likställdhet mellan förareav spårbundet fordon och förare av statliga motorfordon med statligtförarskydd. Förbundet anser att motsvarande likställdhet i avseende påersättning bör åstadkommas beträffande dödsfall. Förbundet ser det därvid somnaturligt att en reglering åstadkommes avtalsvägen på liknande sätt som förpersonskada. Enligt kungörelsen (1969:113) omstatligt förarskydd åtnjuter förare av motorfordon som staten äger ellernyttjar ett ekonomiskt skydd vid trafikolycksfall som väsentligen motsvarar detskydd som kommunal-eller privatanställda bilförare kan få av sina arbetsgivaregenom att dessa tecknar förarplatsförsäkring. I förevarande motion hemställs omsådan ändring i kungörelsen att även förare av spårbundet fordon blirberättigad till förarskydd. Utskottet vill till en början erinra om att den avmotionärerna upptagna frågan inte är ny. Såsom framgår av den föregåenderedogörelsen (ovan s. 6) hemställde SJ i sitt remissyttrande är 1969 överförarskyddsutredningens betänkande (SOU 1968:52) Statligt förarskydd attmotsvarande skydd skulle ordnas jämväl för förare av spårbundet fordon. Fråganom en sådan utsträckning av skyddet berördes dock inte av föredragandedepartementschefen i propositionen 1969:54 med förslag till statligt förarskyddoch togs inte heller upp till diskussion under riksdagsbehandlingen.Anledningen därtill var uppenbarligen att syftet med reformen var direktbegränsat till att för statens bilförare skapa ett skydd likvärdigt det somövriga kategorier av motorfordonsförare kunde få genom förarplatsförsäkringen. reform innebär att en viss grupp avstatsanställda med avseende på det ekonomiska olycksfallsskyddet vidyrkesskadefall erhållit en prioriterad ställning jämfört med andra grupper inomstatsförvaltningen med riskfyllt arbete. Oavsett att detta framstår såsomvälmotiverat med hänsyn till förhållandena inom den privata försäkringssektornär det likväl naturligt att frågan om en utvidgning av den prioriterade gruppentid efter annan kommer upp till diskussion och att därvid det berättigade i dengjorda gränsdragningen ifrågasätts. Utskottet delar sålunda helt den grundinställning,som synes ligga bakom förevarande motion, nämligen att så lika regler sommöjligt bör gälla för statsanställda i nu aktuellt hänseende. När det gäller frågan om den önskvärda likställigheten böråstadkommas genom en utsträckning av det statliga förarskyddet till nyayrkesgrupper vill utskottet emellertid peka på att detta skydd ur allmänsynpunkt är behäftat med vissa nackdelar. Dessa sammanhänger med att man tagitförarplatsförsäkringen som förebild för förarskyddet och att detta skydddärigenom i skaderegleringshänseende kommit att fungera som en s. k.summaförsäkring, dvs. det ger fixerade belopp som ej avräknas på eventuelltskadestånd. Resultatet i det enskilda skadefallet kan därför bh såvälöverkompensation som underkompensation (se ovan s. 4 f.). Av denna anledning är det enligt utskottetsmening knappast aktuellt att söka åstadkomma den önskvärda likstälUgheten genomen utvidgning av det statliga förarskyddet. Frågan om likställighet bör istället lösas efter andra linjer. Utskottet hänvisar i detta sammanhang tilldet utredningsarbete på förevarande rättsområde som bedrivs inomskadeståndskommittén och yrkesskadeförsäkringskommittén (se ovan s. 8). Ett betydelsefullt steg i riktning mot ökad likställigheti fråga om det ekonomiska olycksfallsskyddet vid skada i tjänsten har nyligentagits genom tillskapandet av statens personskadeförsäkring (se ovan s. 7 f.).Denna kan beskrivas som en försäkring, vilken vid olycksfall i arbete avser attgarantera den skadelidande skillnaden mellan vad han erhåller från allmänna ochavtalsbundna försäkringar, å ena sidan, samt full lön vid normalarbetsprestation, å den andra. Ersättningarna skall således utgöra fullkompensation för både ekonomisk och ideell skada på grund av olycksfallet.Såväl periodiska förmåner som engångsersättningar kommer i fråga. Jämkning pågrund av medvållande tillämpas ej, med undantag för att vid uppsåtligt ellergrovt vårdslöst handlande alls ingen ersättning utgår. Genom tillskapandet av statens personskadeförsäkring,vilken gäller för skadefall som inträffar efter , har enavgörande förändring inträtt på det av motionärerna berörda rättsområdet. Såvälförare av statens motorfordon som förare av spårbundet fordon tillhörigt statenomfattas nämligen av statens personskadeförsäkring. I motionen (se ovan s. 9)har såsom åskådligt exempel på skillnaden i skadehänseende mellan dessa bådaförargrupper åberopats det fallet att en kollision skulle inträffa mellan enstatligt ägd landsvägsbuss och en rälsbuss. Bussföraren skulle därvid omfattasav kungörelsen om statligt förarskydd och erhålla ersättning enligt denna,medan rälsbussföraren enligt motionärerna enbart skulle vara hänvisad till de förmånersom i allmänhet gäller för statsanställda. Såsom framhälles i remissyttrandetfrän består denna skillnad inte längre. Om kollisionenägt rum efter gäller i stället följande. I den mån enskadad motorfordonsförare får ersättning enligt kungörelsen om statligt förarskyddtorde han få vidkännas avdrag med samma belopp på den motsvarande ersättningsom tillkommer honom enligt statens personskadeförsäkring. En genom olycksfallskadad rälsbussförare, på vilken bestämmelserna om statligt förarskydd inte ärtillämpliga, erhåller å andra sidan ersättning från personskadeförsäkringenutan motsvarande avdrag. Utskottet kan således numera hänvisa till att såvittgäller statsanställda förare av spårbundet fordon torde dessa i vart fall omskadan är av svårare art - vara skyddade genom statens personskadeförsäkring. Idenna försäkring ingår däremot inte dödsfallsersättning, varför det i dettaavseende fortfarande inte råder likställighet mellan de i motionen omnämnda förargrupperna.I likhet med vad som framhälles i remissyttrandet från finner emellertid utskottet att även denna fråga i första hand bör lösas avtalsvägen påliknande sätt som skett beträffande personskada med icke dödlig utgång. På grund av vad sålunda anförts avstyrker utskottet bifall till motionen 1973:147. attriksdagen avslår motionen 1973:147. Närvarande: herrar i (fp)*, (), fröken i (s), herrar (). (), Börjessoni (c)*, (), ()*, herrar iSödertälje (s), (), (vpk), i (s)*, iSundsvall (c) och i (s). * Ej närvarande vid betänkandets justering. GOTAB 735252 S 1973