bet · FW01LU3 · 1973-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1973 LU 1973:3 betänkande i anlednmg av motion om översynav preskriptionsförordningen. I motionen 1973:622 av fm Sundbergm. (m) hemstäUs att hos Kungl. Maj:t anhåUer om översyn avpreskriptionsförordningen. Allmänna regler omfordringspreskription finns i förordningen (1862:10 s. 1) om tioårig preskriptionoch om kallelse å okända borgenärer. Särskilda regler om preskription avfordringar finns dessutom i olika specialförfattningar. Bestämmelserna i preskriptionsförordningen innebär ihuvudsak följande. Preskriptionstiden är tio är och löper frän dagen förfordringens tillkomst (I § första stycket). Preskription avbrytes genom attborgenären gentemot gäldenären vidtar processuella åtgärder, t. ex. genom attstämning delges gäldenären, eller genom att borgenären skriftligen ellermuntUgen kräver gäldenären på betalning eller erinrar denne om fordringen (I §första stycket). Kan gäldenären inte anträffas, har borgenären möjhghet attunder vissa förutsättningar avbryta preskription genom att ange fordringen hosdomstol eller överexekutor (I § andra och tredje styckena). Preskription kanavbrytas också genom åtgärder frän gäldenärens sida, nämligen genom amorteringeller räntebetalning eller genom att gäldenären erkänner fordringens tillvaro(3 §). Vissa beslut i inteckningsärenden har ocksä preskriptionsavbrytandeeffekt (3 §). Har processuellt förfarande inletts mot gäldenären, sker nyttpreskriptionsavbrott varje gång gäldenären höres eller kallas tillinställelse. Blir fordringen fastställd genom dom eller utslag har domen ellerutslaget preskriptionsavbrytande verkan liksom också påbörjad verkställighet (4§). Efter varje preskriptionsavbrott börjar en ny tioårig preskriptionstid attlöpa (1, 3 och 4 §§). Försummelse att avbryta preskription medför att borgenärenförlorar sin talan mot gäldenären (2 §). Alla de med fordringen förenaderättsverkningarna har dock härmed inte upphört att gälla. Borgenären kananvända en preskriberad fordran till kvittning mot genfordran underförutsättning att borgenären förvärvade fordringen innan den preskriberadesoch att han själv ådrog sig den gäld som han önskar kvitta (7§). En preskriberad förpliktelse anses vidare ha den rättsverkan att gäldenärsom betalat en preskriberad skuld inte kan på grund av eljest tillämpliga regler om condictio indebiti kräva att återfå beloppet. 1 1971 8 saml. Slutligen bör nämnas att enUgt praxis frågan ompreskription inte beaktas av domstol ex officio. De särskilda preskriptionsregler som finns i olikaspecialförfattningar skiljer sig i flera hänseenden fränpreskriptionsförordningen men företer också sinsemellan flera skiljaktigheter.I allmänhet föreskriver de en kortare preskriptionstid än preskriptionsförordningen,i regel mellan ett och . Som praktiskt viktiga exempel kan nämnas attpreskriptionstiden beträffande fordran på grund av arrendeavtal (8 kap. 26 §jordabalken) och på grund av hyresförhåUande (12 kap. 61 § jordabalken) är tväär. Detsamma gäller enligt 9 § lagen (1916:312) ang. ansvarighet i följd avautomobiltrafik och 10 § lagen (1886 nr 7 s. 1) ang. ansvarighet i följd avjämvägs drift om fordran å skadestånd enUgt dessa lagar. För uttagande avdebiterad skatt till stat och kommun gäller en preskriptionstid om fem ärenligt 71 § 1 mom. uppbördsförordningen (1953:272). Enligt 54 § köplagen (1905nr 38 s. 1) gäller en yttersta preskriptionstid om ett är med avseende päköparens rätt att föra talan om fel eller brist i varan. Specialpreskriptionsreglemaföreskriver ofta en annan utgångspunkt för preskriptionstidens beräkning änpreskriptionsförordningen, t. ex. förfallodagen enUgt 25 § skuldebrevslagen(1936:81), den dag borgenären fick kännedom om att fordringen kunde görasgällande enligt 29 § försäkringsavtalslagen (1927:77) eller den dag arrendatornavträdde arrendestället enligt 8 kap. 26 § jordabalken. Även reglerna ompreskriptionsavbrott och om verkan av preskription är ofta annorlunda utformadei specialförfattningarna jämfört med preskriptionsförordningen. Det bör ävenframhåUas att preskriptionsreglema i åtskilliga specialförfattningar gmndas påinternationella konventioner rörande oUka rättsområden. Som exempel kan nämnas11 kap. växellagen (1932:130) och 10 kap. checklagen (1932:131) samt de i regelmycket korta preskriptionstider som gäUer inom frakträtten för transporter tillsjöss, med järnväg, med luftfartyg och på landsväg. 1 motionen framhåUs inledningsvisatt kännedomen om den tioåriga preskriptionstiden torde vara föga utbredd blandvanliga konsumenter. Däremot torde den femäriga preskriptionstiden enligtskatteförfattningarna vara mera aUmänt bekant. KvUton och andra bevis påerlagd betalning sparas säkerligen i allmänt än tio är. Mångakonsumenter har inte utrymme eller möjlighet att bevara de handUngar, som skuUeerfordras för styrkande av fuUgjord betalning, om krav skuUe framstäUas mer efter köpet. Det finns dock fall, påpekar motionärerna, där det avrättssäkerhetsskäl är nödvändigt med en förhåUandevis läng preskriptionstid.Med hänsyn till att anser sig kunna bevaka det allmännasskattefordringar inom en femärig preskriptionstid anser motionärerna dock attdessa fall torde vara ganska få. De förändringar, som de pä automatisk databehandling baserade redovisningssystemen medfört, måste enhgt motionärernasuppfattning fä tUl följd att den mer än hundra är gamlapreskriptionsförordningen bör ses över. Dessutom har den stigandelevnadsstandarden medfört, att enskilda personer i betydUgt högre grad än vadförr var vanUgt köper dyrbara kapitalvaror. Motionärerna anser rättssäkerhetenfordra, att preskriptionstidens längd står i överensstämmelse med den aUmännarättsuppfattningen, vilken enUgt motionäremas mening låter sig starkt påverkasav preskriptionsbestämmelsema inom skatteområdet. Motionärerna finner därför enförkortning av den allmänna preskriptionstiden önskvärd. Det nordiska reformförslaget 1957 Efter beslut på nordisktjustitieministermöte tillkaUades samma är sakkunniga i ,, och med uppdrag att i nordiskt samarbete verkstäUa enöversyn av bestämmelsema om preskription av fordran. De sakkunniga avlämnade är1957 betänkande med i allt väsentligt överensstämmande förslag tUl lag om preskription.För del skedde detta genom betänkande! (SOU 1957:11)FordringspreskripHon m. m. Lagförslagen, som avsägs ersätta de i respektive ländergäUande allmänna reglema om preskription, byggde i stor utsträckning på dennorska lagens bestämmelser. Som huvudregel föreskrevs att fordran preskriberasefter tio är räknat frän förfallodagen. För de s. k. vardagslivets fordringarskulle preskriptionstiden utgöra , räknat frän förfallodagen, dock atttiden skulle vara tio är om skuldebrev utfärdats eller fordringen bUvitdomfäst. För skadeständsfordringar skuUe treårstiden löpa från det borgenärenfick eller bort fä kunskap om skadan och den som är ansvarig för denna. Vissabestämmelser om längre preskriptionstid skulle gälla beträffande fordringar påskadestånd på grund av brott. Sädana fordringar för vilka förfaUodag inte bUvitbestämd skulle i varje fall preskriberas senast efter tjugo är, räknat frånfordringens tillkomst. En tjugoårig preskriptionstid skulle gälla också förvissa bankfordringar. Förslaget innehöll vidare åtskilliga bestämmelser omtilläggsfrister för vissa fall. Som preskriptionsavbrytande åtgärd erkändesenligt förslaget gäldenärens uttryckliga erkännande av skulden. Fränborgenärens sida krävdes i princip inledande av processueUt förfarande motgäldenären eller ansökan om verkstälUghet. För det fall att rättsligtförfarande eller förfarande för verkställighet inte fullföljdes, skuUe enligtförslaget vissa tilläggsfrister löpa. I övriga fall skulle preskriptionsavbrottmedföra att ny preskriptionstid börjar löpa. Kvittningsrätt skuUe föreligga förpreskriberad fordran under förutsättning bl. a. av konnexitet mellanfordringarna. Den svenska förslaget remissbehandlades i vanUg ordning.Ett stort antal remissinstanser, bl. a. flertalet av näringsUvetsorganisationer, avstyrkte att förslaget lades till grund för lagstiftning. Deföreslagna bestämmelsema ansågs invecklade och svärtillgängUga. Det framhöUsatt systemet med olika preskriptionstider för olika fordringar lätt kunde ge 1 * 1973. upphov till gränsdragningsproblem och att pä grund häravrättsförluster kunde komma att uppstå. Önskemålet om nordisk rättslikhet påområdet ansågs inte utgöra tillräckligt motiv för att trots dessa svagheterersätta nuvarande regler, som ansågs vara enkla att tiUämpa och ha en fastförankring hos gemene man, med det föreslagna systemet. Även de remissinstanser som avstyrkte förslaget förklaradesig emellertid i princip kunna godta en kortare preskriptionstid om tre ellerfem är för vissa fordringar. Det uttalades dock som önskvärt att man uppnåren förenkUng av den systematik som blir följden av att korttidspreskriptioninförs. Ocksä i och restes starka betänklighetermot förslagen. Det norska förslaget fick däremot ett gynnsamt mottagande. Efter överläggningar, som 1961 ägde rum mellan de nordiskakontaktmannen för lagsamarbete (lO.e sessionens. 912), beslötsen rekommendation tiU de nordiska justitieministrarna om att låta saken bero pädet samnordiska planet. Tanken på en gemensam nordiskpreskriptionslagstiftning uppgavs emellertid inte. höllsvid flera tillfäUen nordiska departementsöverläggningar i syfte att försökasammanjämka ståndpunkterna. I väcktes 1964 medlemsförslag om gemensamnordisk preskriptionslagstiftning. Vid behandling av förslaget i juridiska utskott fann utskottet det motiverat att genomföra en ensartadnordisk lagstiftning pä ifrågavarande område. På förslag av utskottet antogrådet i febmari 1965 en rekommendation med hemställan tiU regeringarna attgenomföra en gemensam nordisk lagstiftning om preskription av fordran baseradpä en längre allmän preskriptionstid pä och en kortare frist förpreskription av det dagliga Uvets krav. Vid riksdag väcktes en motion (II :62) i vilken hemställdes attriksdagen i skrivelse till Kungl. Maj:t skuUe begära utredning och förslag omen sådan ändring i preskriptionsförordningen att preskriptionstiden avkortadestill fem är. Första lagutskonet hänvisade i sitt av godkändautlåtande (ILU 1965:19) till den av samma är antagnarekommendationen samt uttalade, att enligt vad utskottet erfarit hadeifrågavarande gemensamma lagstiftningsarbete redan påbörjats. Med hänsynhärtill ansåg utskottet att nägot initiativ frän sida med anledningav motionen inte var erforderUgt. Pä grundval av ett frän svensk sidaframlagt förslag enades man om huvudprinciperna för det fortsattanordiska lagstiftningsarbetet. Dessa principer innebar i huvudsak följande. Alla slag av fordringar behandlas i princip lika ipreskriptionshänseende. Frän dagen för fordringens tiUkomst löper enpreskriptionstid av tio är. När fordringen förfaller till betalning ersätts dentioåriga preskriptionstiden av en treårig preskriptionstid. Systemet innebärför det stora antal fordringar som förfaller till betalning attenbart den treåriga preskriptionstiden bUr tiUämplig. Den tioårigapreskriptionstiden skall kunna avbrytas genom enkel påminnelse från borgenärenssida, men för avbrott av treärstiden krävs att gäldenären uttryckUgen eUerkonkludent erkänner skulden eller att borgenären vidtar rättsUga åtgärder motgäldenären. Preskriptionsavbrott genom påminnelse, gäldenärens erkännande eUerrättUgt förfarande som avslutas med dom eUer Uknande avgörande eller medverkstäUighet medför att ny preskriptionstid börjar löpa. I övriga fall skallen viss kortare tilläggsfrist löpa. Preskriberad fordran skall i princip kunnaåberopas till kvittning. Möter hinder för borgenären att avbryta preskriptionlöper en tilläggsfrist frän det hindret upphör. Preskriptionstiden kan dockinte förlängas . Näringslivets organisationer i de nordiska ländemabereddes tillfälle att yttra sig över förslaget. I Sverigeskedde detta vid ett av anordnatsammanträde i frågan. Det svenska näringslivet ställde sig kritiskt framförallt mot förslaget att enkel påminnelse ej skulle godtas sompreskriptionsavbrott beträffande förfallna fordringar. Vidare ansågs frän flerahäll en femärig preskriptionstid vara att föredra framför den föreslagnatreårstiden. Det framhölls att önskemålet om nordisk rättslikhet inte vartillräckUgt motiv för att frångå reglerna i gällande rätt som visat sig fungeraväl i praktiken. Däremot kunde intresset av europeisk rättslikhet tala för accepterar även sädana ändringar i gällande rätt som innebär vissaolägenheter. Ocksä i riktades anmärkningar mot atttreärspreskriptionen inte skulle kunna avbrytas genom skriftlig påminnelse. I framfördes vissa erinringar mot den föreslagnatioärstiden. 1 övrigt ansågs dock förslaget i sina huvuddraggodtagbart i , och . Är 1967 tUlsattes inom för utarbetandet av enhetliga europeiska regler omfordringspreskription. Det nordiska samarbetet pä preskriptionslagstiftningensområde kom därför att vUa i avbidan pä det inom igångsatta arbetet.Av naturliga skäl kom de nordiska representanterna, för vilka de ohka frågeställningama i ämnet var mest aktuella, att spela enledande roU i kommittéarbetet. Från deras sida hävdades att Europarådsarbetetborde syfta till att sä långt möjligt ersätta den mångfald av oUkapreskriptionstider som finns i medlemsländemas lagstiftning med en enhetligkortare preskriptionstid som bör Ugga någonstans mellan tre och fem är ochräknas från fordringens förfaUodag. Sedan det inom kommittén visat sig att visstintresse fanns för en lösning av detta slag men att dess för-och nackdelar intekunde bedömas annat än i sammanhang med övriga till preskriptionsinstitutethänförliga regler, som t. ex. avbrott av och suspension eUer förlängning avpreskriptionstiden, lades från svensk sida fram ett fullständigt utkast tilleuropeiska regler om preskription. Förhandlingarna i kommittén kom sedermera ihuvudsak att ske på grundval av det svenska förslaget. Under det fortsatta utredningsarbetet antogexpertkommittén preUmi-närt vissa regler om fordringspreskription. Dessa harutformats sä att de efter smärre justeringar skaU kunna infogas antingen i enkonvention, som med folkrättsUgt bindande verkan kan tillträdas av staterna,eller i en till medländemas regeringar riktad rekommendation, som inte medförsamma folkrättsUga förpliktelser. Reglerna har för svensk rätts del redovisatsi en inom utarbetad PM (Ju 1969:30) om vissa inomEuroparådet utarbetade regler om fordringspreskription. De föreslagna reglema innebar i huvudsak följande. Enligt regel 1 skall varje fordran pä fuUgörelse av enförpUktelse, som en person (borgenären) har mot en annan person (gäldenären),preskriberas enligt reglerna. Enligt regel 2 skaU preskriptionstiden löpa fränden dag skyldigheten till fuUgörelse inträder, dvs. i fräga ompenningförpUk-telser frän förfaUodagen. Preskriptionstiden skall enligt regel 4första stycket i allmänhet vara tre är. Enligt andra stycket i samma regel skaUpreskriptionstiden emellertid vara beträffande fordringar somfastställts genom dom, skiljedom eller annan handling som kan verkställasomedelbart. Enligt regel 4 tredje stycket kan medlemsländerna beträffandesärskilda slag av fordringar meddela undantag frän huvudregeln omtreärspreskription genom att antingen bestämma en längre preskriptionstid, somskall vara tio är, eller , som dock inte får överstiga ett år.Regel 7 innehåller bestämmelser om förlängning av preskriptionstiden bl. a.när förUkningsförhandlingar pågår mellan parterna. Preskriptionsavbrott skall enligt regel 9 kunna ske a)genom att gäldenären uttryckligen eller konkludent erkänner borgenärensfordran, b) genom att borgenären inför judiciell eller administrativ myndigheteller i skiljemannaförfarande åberopar sin fordran i avsikt att erhållafuUgörelse, eller c) genom att borgenären ansöker om verkställighet för sinfordran. Preskriptionsreglemaskall enligt regel 17 i princip vara tvingande. Beträffande frågan om preskriptionstidens längd mäanmärkas, att kommittén inte tagit slutlig ställning till om preskriptionstidenskall vara . Ordet "tre" i regel 4 första stycket har därförsatts inom klämmer. Vidare hade frän svensk sida föreslagits i enUghet med 1966 års nordiska utkast - att en tioårig preskriptionstid bordegälla beträffande ej förfaUna fordringar. Förslaget vann emeUertid ej gehör ikommittén. Det framhöUs att , och är de enda länder därpreskriptionstiden i allmänhet räknas frän fordringens tillkomst och inte frånförfallodagen och att man i de andra europeiska ländema inte funnit behov fören sådan regel. Den inom år 1967tillsatta expertkommittén har håUit sex sammanträden, det sista i september1970. Kommittén utarbetade pä detta möte ett enhetUgt utkast jämte motiv tiUeuropeiska preskriptionsregler samt ett utkast tiU en rekommendation.Kommittén har därmed avslutat sitt arbete. Enligt kommitténs bedömandeföreligger ej förutsättningar för en konventionsreglering. Istället föresläs att utfärdar en rekommendation om att ta hänsyntiU de utarbetade reglema vid framtida lagstiftning på området. Resultatet avkommitténs arbete har lagts fram för för juridisktsamarbete (CCJ) och skaU därefter läggas fram för ministerkommittén (19:e sessionen s. 1909 och 2292). Enligt föreUggande planer skaU underandra en ny expertkommitté sammankaUas inom meduppdrag att fortsätta arbetet pä en unifiering av preskriptionsreglerna. Frännordisk sida har man dock beslutat att inte avvakta resultatet av deteuropeiska samarbetet utan i stället återupptaga arbetet på en gemensam nordiskpreskriptionslagstiftning. Vid överläggningar mellan de nordiskaländerna uppnåddes principieU enighet om ett fullständigt utkast tiU en samnordisklag om fordringspreskription. Det överenskoms att de berörda regeringarnaskulle låta presentera utkastet jämte erforderUg motivering härför i respektiveländer. Inom pågår arbete medfärdigställandet av en promemoria i ämnet. Arbetet härmed beräknas kunnaavslutas under innevarande år. Enligt det föreliggande utkastet skaUpreskriptionstiden vara räknat frän fordringens förfallodag. Har vissförfallodag ej bestämts för fordringen, skaU en tioårig preskriptionstid gälla,räknat för fordringens tillkomst. Denna preskriptionstid skall dockupphöra att löpa, när fordringen förfaller tUl betalning. Såsom framgår av den ovan lämnaderedogörelsen (s. 1) gäller enligt svensk rätt en allmänpreskriptionstid av räknat frän fordringens tillkomst. Reglerna häromåterfinns i preskriptionsförordningen (1862:10 s. 1), som i sina huvuddragbestår förhållandevis oförändrad sedan tillkomsten . 1 motionen hemställs om en översyn avpreskriptionsförordningen i syfte att genomföra en förkortning avpreskriptionstidens längd. närerna anser att preskriptionstiden för det storaflertalet fordringar bör kunna avkortas tUl fem är och hänvisar därvid till atten femärig preskriptionstid ansetts tUlräcklig inom skatteområdet. TUl följd av samhällsutveckUngen ter sig onekligenpreskriptionsförordningens bestämmelser numera åtskilligt föråldrade. Dettagäller inte minst det av motionärerna berörda spörsmålet om preskriptionstidenslängd. Såsom redovisats ovan (s. 3 f.jhar det mer eller mindrekontinuerligt pågätt arbete på en revision av preskriptionsförordningen.Utredningsarbetet har bedrivits i samarbete med , och ochhar syftat till att genomföra en gemensam nordisk preskriptionslagstiftning.Sedan 1967 har dessutom inom pågått ett europeiskt samarbete förutarbetandet av enhetliga europeiska regler om fordringspreskription. Beträffande preskriptionstidens längd kan konstateras, attsamtliga förslag och utkast som offentliggjorts under utredningsarbetets gång,upptagit bestämmelser om en treårig preskriptionstid. De olika förslagen hardock uppvisat betydande skUlnader i fräga om den föreslagna treärsfristenstillämpningsområde och gmnderna för dess beräkning. Frågan ompreskriptionstidens längd kan inte heller behandlas som ett fristående problemutan måste ses i sitt naturliga sammanhang med övriga tillpreskriptionsinstitutet hänförliga regler. En önskvärd förkortning avpreskriptionstidens längd har härigenom visat sig vara förenad med betydandesvårigheter. Av nu antydda skäl har översynen av preskriptionsreglernakommit att bli tidskrävande. Den huvudsakliga orsaken därtUl torde emellertidvara att översynen verkställts i samarbete med andra länder, vUket oundvikligenmedfört ökad tidsutdräkt. Härtill vill utskottet dock framhålla, attpreskriptionslagstiftningen utgör ett rättsområde, där tUl följd av deninternationella handelns och samfärdselns utveckling stora fördelar ärförbundna med en rättslig reglering pä mellanfolklig grundval. Enligt vad utskottet erfarit har man pä nordiskt hållnumera bestämt sig för att inte avvakta vad som kan framkomma som resultat avdet europeiska samarbetet angående fordringspreskription. Man har i ställetbeslutat att påskynda arbetet på en gemensam nordisk preskriptionslagstiftning.Det nordiska samarbetet har enligt vad utskottet inhämtat avancerat sä långtatt principiell enighet föreligger om ett fullständigt utkast till ensamnordisk lag om fordringspreskription. Enligt uppgift beräknas en promemoriai ämnet kunna färdigställas inom under innevarande år. Det långvariga arbetet på en översyn avpreskriptionsförordningen synes således kunna slutföras inom en relativt snarframtid. Med hänsyn tUl detta förhällande synes något initiativ från riksdagenssida ej erforderligt. attmotionen 1973:622 avslås. Närvarande: herrar i (fp), ()*, fröken i (s), herrar (). (), fruÄsbrink (s), (), (), ()*, herrarAndersson i (s), ()*. (vpk), i (c) och i (s). Ej närvarande vid betänkandets justering.