bet · FW01SfU27 · 1973-12-31 00:00:00 — Socialförsäkringsutskottetsbetänkande nr 1973 SfU 1973:27 betänkande i anledning avmotioner angående vidgad rätt till ersättning enligt lagen om allmän försäkringför resor. I detta betänkande behandlas motionen 1973:156 av . (s), vari hemställs att beslutar att hos Kungl. Maj:t begärasådan revidering av gällande bestämmelser för utgivande av reseersättning frånden aUmänna försäkringen, att resa tUl och från s. k. väntehem bestrides ävenom den företas på annat sätt än med aUmänna kommunikationsmedel, motionen 1973:158 av . (m), vari hemstäUs att hos Kungl. Maj:t anhåller om sådanändring i sjukreseförord-rungen (kungl. förordningen , nr 385)att reseersättning utgår efter samma grunder som gäUer inom den allmännasjukvården även vid besök hos privatpraktiserande läkare, motionen 1973:159 av . (fp), vari hemstäUs att i skrivelse tiU Kungl. Maj:t mättehemstäUa om förslag tUl sådan ändring av 2 kap. 5 § lagen om aUmän försäkringatt resor tUl ortopedisk verkstad, bandagist och för erhåUande av hörapparatkan betalas den försäkrade, när åtgärden står i överensstämmelse med av läkaretidigare utfärdade ordinationer, motionen 1973:899 av (), vari hemstäUs att hos Kungl. Maj:t anhåUer om översynav bestämmelserna gällande reseersättning vid utprovning av ortopediskahjälpmedel, motionen 1973:1126 av frökenAndersson i m. fl. (c), vari hemställs att beslutar attpatient skaU erhålla ersättning från aUmän försäkring för s. k.permissionsresor frän sjukhus i enhghet med vad i motionen anförts, motionen 1973:1129 av (), vari hemstäUs att hos Kungl. Maj:t begär översyn avkungörelsen (1971:277) med tiUämpningsföreskrifter till sjukreseförordningen isyfte att få tiU stånd en höjning av kUometerersättningen vid sjukresa medprivatbU. Utskottet har inhämtat yttrandenöver motionerna 1973:156 och 1973:1126 frän ,och . Enhgt 2 kap. 5 § lagen om aUmänförsäkring (AFL) äger försäkrad som åtnjutit läkarvård eller sjukhusvård rätttiU ersättning för resor samband med vården. Detsamma gäUer försäkrad som vidsjukdom erhåUit tandläkarvärd vid centralpoliklinik, tandläkarhögskola ellerallmänt sjukhus. Däremot utgår inte reseersättning vid mödratandvård. Genom en företagen ändring i 2 kap. 6 § AFL harinförts rätt tiU ersättning för resekostnader även i vissa andra fall. Detgäller dels resor i samband med sådan vård och behandUng, som är ersättningsgUlenUgt redan förut gäUande bestämmelser, nämligen konvalescentvård,sjukgymnastisk behandling, viss annan fysikalisk terapi och foniatriskbehandling, dels resor i samband med värd som vid sjukdom meddelats avdistriktssköterska eUer distriktsbarnmorska. Bestämmelser härom finns intagna i1, 2 och 6 §§ kungörelsen (1962:387) angående ersättning enligt AFL för vissautgifter för vård eller behandUng i anledning av sjukdom. De närmare bestämmelserna rörande reseersättning meddelasi förordningen (1962:385) angående ersättning för sjukresor enligt AFL (sjukreseförordningen)och kungörelsen (1962:386) med tillämpningsföreskrifter tUlsjukreseförordningen (sjukresekungörelsen). Dessa bestämmelser kompletterasmed föreskrifter som utfärdats av . Enligt 2 § sjukresekungörelsen får resekostnadsersättningutges högst efter det bUligaste, vanligen förekommande färdsätt som kunnatanvändas med hänsyn tUl den sjukes tUlständ. Vid resa med privatbU beräknasresekostnaden tUl per kUometer. Enligt 2 § sjukreseförordningen får reseersättning vidbesök hos privatpraktiserande läkare i princip ej utges med högre belopp än somskulle ha utgått vid besök hos den provinsiaUäkare eUer stadsdistriktsläkare,inom vars distrikt den försäkrade vistas. I vissa undantagsfall såsom t. ex.då den försäkrade varit i trängande behov av läkarvård men inte kunnat anträffanyssnämnda läkare utges ersättning för resekostnaden intUl kostnaden förresor tiU och från närmaste allmänna sjukhus, där erforderlig värd kunnatberedas den försäkrade. sjukförsäkringsutrednings förslag m. m. sjukförsäkringsutredningbehandlade i sitt betänkande Ersättning vid vissa sjukvårdande åtgärder ochsjukresor (SOU 1970:56) dels frågor om ersättning för försäkrads utgifter förkonvalescentvård och viss annan sjukvärdande behandling än läkarvård, delsfrågor om ersättning för sjukresor. I fråga om vårdkostnader föreslogs vidgade möjligheter tUlersättning inom nyssnämnda områden. Enligt utredningens förslag skulle rättentiU ersättning för vårdkostnader omfatta förutom de faU där vårdkostnaden varersättningsgiU enligt redan gäUande bestämmelser dvs. konvalescentvärd,sjukgymnastisk behandling, viss annan fysikalisk behandling och foniatriskbehandUng bland annat sådan behandling som ges av arbetsterapeuter,bandagister och hörselvårdsässisteucer. Som förutsättningar för att ersättning skulle utgå inom ramen för den aUmänna försäkringen angavs att behandlingen skuUe ha föranlettsav sjukdom och föreskrivits av läkare samt att den som skulle ge behandlingentUlhörde personal som var underkastad tillsyn av offentlig sjukvårdsmyndighet. När det gällde sjukresor föreslog utredningen attersättning skulle utges för resekostnader i samband med sådana behandlingar,där rätt till ersättning för vårdkostnaden förelåg enligt gällandebestämmelser. Dämtöver föreslog utredningen att rätt tiU resekostnadsersättningskuUe införas vid andra sjukvärdande behandlingar, i fråga om vUka utredningenföreslagit rätt tiU ersättning för vårdkostnaden. I fråga om reseersättning vid besök hosprivatpraktiserande läkare föreslog utredningen att ersättningen aUtid skuUekunna beräknas på belopp som högst motsvarade resekostnaden vid besök pånärmaste allmänna sjukhus. Vidare föreslogs att försäkrad som hänvisats tiUprivatpraktiserande läkare med specialistkompetens skuUe få reseersättningberäknad på ett belopp som högst motsvarade kostnaden för resa till närmasteoffentliga vårdenhet där speciahteten var företrädd. diskuterade också frågan omhöjning av ersättningen för resa med privatbil. Utredningen erinrade därvid omatt kilometerersättningen om hade tiUkommit efter avvägning meUan derörliga kostnaderna för egen bU och utgifterna för dyrare färdmedel och attsyftet med denna konstmktion var att förmå de försäkrade att avstå från resamed dyrare färdmedel även i de faU detta var försvarligt. Utredningen föreslogatt privatbU genereUt skuUe godtas som bUligaste färdmedel och underströk attdet med hänsyn härtiU fanns anledning att iaktta viss återhållsamhet vidberäkningen av vad som skulle anses vara faktiska rörliga kostnader vidfastställande av kUometerersättningen. Utredningen stannade för attkilometerersättningen om skulle bibehåUas oförändrad. Som ovan nämnts genomfördes är 1971sjukförsäkringsutredningens förslag i fråga om reseersättning vidkonvalescentvård, sjukgymnastisk behandling, fysikalisk terapi och foniatriskbehandling. I propositionen angående dessa lagändringar (prop. 1971:94)förklarade departementschefen (s. 27) att det inte var möjligt att taställning tiU utredningens förslag rörande värdkostnader förrän efteröverläggningar med sjukvärds-huvudmännen. I propositionen behandlades såledesendast frågor om reseersättning. I dessa frågor anslöt sig departementschefentUl utredningens förslag. Han underströk därvid att rätten tiU ersättning försådana kostnader enUgt förslaget i princip förutsatte att utgiften för självavården var ersättningsgiU och uttalade att en sådan begränsning även enligthans mening var motiverad med hänsyn tiU behovet av att håUa reseförmänernainom sjukförsäkringens aUmänna ram. Den av departementschefen förordadeutvidgningen av rätten tiU ersättning för resekostnader genomfördeslagtekniskt på det sättet att det genom en utvidgning av bemyndigandet i 2 kap.6 § AFL anförtroddes åt Kungl. Maj:t att meddela föreskrifter om rätt tillersättning för resekostnader i samband med sådan värd. 1* 1973. har under senare är vidett flertal tiUfäUen behandlat motioner rörande ersättning för resor i sambandmed sådan vård eller behandling, som inte är att hänföra tUl läkarvård,tandläkarvärd eUer sjukhusvård. Vid riksdag väcktes enmotion med krav på rätt till reseersättning vid inprovning eUer utbyte avortopediska hjälpmedel även i de fall dä läkare inte medverkade. fann i sitt av godkända utlåtande 1962:20 lämpUgt attfrågan gjordes tUl föremål för prövning av sjukförsäkringsutredningen.Riksdagens skrivelse överlämnades av Kungl. Maj:t tUl utredningen. väcktes ytterligare motioner ang.reseersättning vid ortopedisk behandling och motioner som syftade tiU attersättning skulle utgå för resekostnader bl. a. i samband med behandling avhörselskador, även i de fall behandUngen utfördes av annan än läkare (2LU1963:50, 1964:13, 1968:31). Samtliga motioner avslogs med hänvisning till denpågående utredningen. Vid riksdag väcktesåterigen motioner med krav på översyn av bestämmelserna om reseersättning vidutprovning av ortopediska hjälpmedel. fann ibetänkandet 1972:9 det angeläget att frågan om sådan reseersättning så snart sommöjligt skuUe få en tillfredssställande lösning. Utskottet framhöU vidareföljande. Det av sjukförsäkringsutredningenframlagda förslaget i ämnet sammanhänger med frågan om ersättning förkostnaderna för själva behandUngen. Denna fråga är i sin tur beroende av andrafrågor rörande sjukförsäkringen. Enligt vad utskottet inhämtat kommer enöversyn av hithörande ersättningsfrågor att företas så snart den utredning sombehandlar ersättningssystemet vid privatläkarvård framlagt sitt betänkande. 1avvaktan på den allmänna översyn av ersättningsfrågorna som sålunda kommer attföretas finner utskottet inte skäl att frångå den hittUls gällande principenatt ersättning för resekostnader utgår endast i samband med ersättningsgiUsjukvård. Utskottet avstyrkte följaktligenmotionema. godtog utskottets förslag. 1 samband med propositionen 1971:94behandlade en motion (1971:1446) i vilken yrkats att det även vidvård meddelad av privatpraktiserande läkare skulle utgå reseersättning ienlighet med sjukförsäkringsutredningens förslag. Socialförsäkringsutskottetfann i sitt av godkända betänkande (SfU 1971:30) att det inte kundeanses lämpUgt att införa ändrade regler för resekostnadsersättning i sambandmed vård meddelad av privatpraktiserande läkare eftersom ersättningssystemetvid sådan vård ännu var föremål för utredning. Utskottet har fränriksförsäkringsverket inhämtat att utredningsuppdraget rörande ersättning vidprivatläkarvärd beräknas vara avslutat under innevarande år. Vid riksdag begärdes i enmotion (1972:967) en översyn av reglerna angående kUometerersättningen vidsjukresa med privatbU i syfte att ersättningen skulle höjas. Socialförsäkringsutskottetavstyrkte i sitt av godkända betänkande (SfU 1972:9) motionen underhänvisning tUl de avdragsmöjligheter som förelåg vid inkomsttaxeringen och tUlstatstjänstemännens bilersättning vid tjänsteresor samt tiU sjukförsäkringsutredningensstäUningstagande i denna fråga. Enligt anvisningar taxering(Meddelanden från 1972 serie 1 nr 8:5) bör, i de fallfömtsättningar föreligger för avdrag för bUkostnader vid användning av egen bilför resor tiU och från arbetsplatsen, sådant avdrag medges med 34/öre/km vidkörsträckor t. o. m. 1 000 mU/år och med vid körsträckor däröver. Enligt de för statstjänstemän gäUande bestämmelserna omersättning för resa med egen bU uppgår ersättningen per kUometer bortsettfrån de nordligaste länen - till vid en körlängd t. o. m. /år,tUl vid körlängder däröver t. o. m. 1 500 mU/år och till vidlängre körsträckor. avstyrker bifall tiU motionerna. Landstingsförbundettillstyrker bifaU tUl dessa. I fråga om motionen 1973:156 framhållerriksförsäkringsverket att förhållandena i det enskilda faUet som hittiUs börvara avgörande för frågan, efter vilket färdmedel reseersättningen skallberäknas. Verket kan därför inte tiUstyrka att reseersättning genereUt skallutgä för utgift för resa med annat än reguljärt trafikmedel. Liknandesynpunkter anförs av , som dessutom understryker attnågon regel om att ersättning för resor med t. ex. taxi skall ersättas endastom den påbörjats sedan värkarna satt in inte finns bland de bestämmelser somreglerar försäkringskassornas bedömning. påpekarvidare att verket genom ett fattat beslut understrukit vikten av attkassorna skall vara generösa i sin bedömning vad gäller resor tUl väntehem.Landstingsförbundet framhåller att förlossningsvården koncentrerats tUl störreenheter, vUket haft vissa mindre gynnsamma konsekvenser för den enskUdepatienten, samt att ett bifall tiU motionen inte torde medföra högre utansnarare lägre reseersättningsutgifter i varje enskUt ersättningsärende för denaUmänna försäkringen. Jämförelsen görs därvid med de kostnader som skulleförekomma vid resa tUl BB direkt från bostaden. I fråga om yrkandet i motionen 1973:1126 anförriksförsäkringsverket i huvudsak följande. Vid tiUämpning av bestämmelsernarörande reseersättning i samband med sjukhusvård har verket intagit denståndpunkten att ersättning kan komma ifråga endast för intagningsresa och föråterresa från sjukhuset i anledning av ett och samma fortlöpande vårdbehov. Denomständigheten att det förekommer avbrott i inskrivningen påsjukhuset som ej grundar sig pä ändringar i värdbehovet har inte ansetts böra föranleda att uppkommande resekostnader skall ersättas avförsäkringen. Verkets uppfattning i fråga om sådana kortvariga avbrott i vårdenhar godtagits av försäkringsdomstolen i ett flertal domar, bl. a. i en frän1971-02-11 (dnr 257/1970). I klarläggande syfte och i samråd med meddelade verket de allmännaförsäkringskassorna, att resekostnader i samband med permission från sjukhusvårdinte skall ersättas av kassorna när någon förändring av vårdbehovet inteföreligger. Detta skulle gäUa även om patient vid permission utskrivs frånsjukhuset, s. k. utskrivningspermission. Landstingen lämnar i vissa faUersättning för permissionsresor, som här avses. 1 cirkulär nr AC 43/1969 och AC25/1970, utfärdade respektive , har meddelat landstingens förvaltningsutskott vissa riktlinjeri fråga om ersättning för resor vid permission i sluten värd. När permissionlämnas pä vissa kliniker under sjukhusets direkta medverkan (t. ex. stängningav avdelning under veckoslut pä grund av tiUfällig personalbrist), börhuvudmannen enligt riktlinjerna fatta beslut om i vilken utsträckning patientspermissionsresor skaU ersättas. Har patienten fått permission pä egen begäranskaU han dock enligt dessa riktlinjer själv svara för sina resekostnader.Riksförsäkringsverket finner det angeläget att vid långvariga sjukhusvistelserpatienten ges tUlfälle att tUlbringa veckoslut i sin hemmUjö. Som framgår avdet anförda har emeUertid den i motionen väckta reseersätt-ningsfrägan hittiUsansetts vara ett problem som det bör ankomma på sjukhushuvudmannen att lösa. Såbör det vara även framgent. Verket avstyrker därför bifaU tiU motionen. anförliknande synpunkter i sitt remissyttrande. anför i sittyttrande över motionen 1973:1126 bl. a. följande. genomförde ibörjan av en enkät i syfte att klarlägga sjukvårdshuvudmännensdittUlsvarande erfarenheter av och kostnaderna för permissionsreseverksamheten.Av resultatet av denna kunde utläsas att huvudmännen hadeför en meningsfull redovisning alltför kortvarig erfarenhet pä området. DäremotframhöUs på sina håU en skepsis tiU bl. a. det medicinska värdet avpermissionsresor. Ur denna synpunkt kunde därför en restriktiv tillämpningvara att föredra. Man ifrågasatte vidare om det var möjligt att, vidindividuell prövning av behovet av permissionsresor, åstadkomma några förberört sjukhus kostnadsbesparande effekter. Detta var naturligtvis inte falletom någon enstaka patient respektive klinik/avdelning beviljades ersättning förpermissionsresa. Motionärernas hemställan avser en lösning av frågan omersättning för resekostnader i samband med permission inom ramen för lagen omallmän försäkring. Från aspekten att de allmänna försäkringskassoma, i motsatstUl sjukvårdshuvudmännen, förfogar över en mycket välutveckladersättningsadministration med lång erfarenhet av reseärenden är enligtförbundets mening förslaget relevant. Enligt 2 kap. 5 § lagen om allmänförsäkring (AFL) har försäkrad som åtnjutit läkarvård eller sjukhusvård rätttill ersättning för resor i samband med värden. EnUgt tiUämpningsföreskriftergäUer bl. a. följande. Företas sjukresa med fortskaffningsmedel som går i aUmäntrafik beräknas resekostnaden enligt för sådant fortskaffningsmedel gäUandetaxa. Används privatbU beräknas resekostnaden tiU för kUometer.Ersättning för resekostnad får beräknas högst efter det bilUgaste, vanligenförekommande färdsätt som med hänsyn tiU den försäkrades tillstånd kunnatanvändas. I motionen 1973:156 påpekas att förlossningsvården harcentraliserats tUl de större sjukhusen. Vissa landsting har vidtagit åtgärderför att söka Undra de olägenheter som uppkommit genom att många försäkrade fåttlång resväg till förlossningsavdelningarna. Som exempel härpå nämns i motionenatt i inrättat ett s. k. väntehem, där bUvande mödrarmed lång resväg till BB kan vistas före och efter förlossningen. Föratt förebygga en födsel under resa tiU BB kan den havande kvinnan åka tUlväntehemmet . I sådant fall utgår emeUertid ersättning endast för färdmed aUmänna kommunikationsmedel. Motionärerna menar att en sådan resa ärorimUgt påfrestande för en kvinna i långt framskriden graviditet och hemställerdärför om sådan ändring av gällande ersättningsregler att resa tUl och frånväntehem kan bekostas av försäkringen även om den företas på annat sätt än medallmänna kommunUcationsmedel. påpekar i sitt remissyttrande att försäkringskassornai de fall, då taxi eller privatbil begagnats vid resa tUl och från läkare ellersjukvårdsinrättning, alltid prövar om den sjukes tillstånd påkallat sådantfärdmedel. Vid denna prövning tUlmäts den sjukes hälsotiUständ den störstabetydelse. Om det kan antas att detta skulle ha försämrats om den sjukebegagnat ett bUligare färdsätt än exempelvis bU torde ersättning alltidberäknas för sådant färdmedel. Verket framhåUer vidare att försäkringskassornai förevarande fall inte torde tillämpa bestämmelserna sä, att ersättning förambulans eller bil endast utges dä transport påbörjats sedan värkarna satt in.Verket understryker att väsentUgt för bedömningen är vUket färdmedel denremitterande läkaren eller sköterskan tillstyrkt från medicinsk synpunkt.Enligt verkets uppfattning bör som hittUls förhållandena i det enskilda faUetvara avgörande för frågan efter vilket färdmedel reseersättningen skaUberäknas. Verket avstyrker därför bifall till motionen. intar samma ståndpunkt i sittremissyttrande och påpekar att genom ett fattatbeslut understrukit att kassorna bör vara generösa i sin bedömning av ärendensom gäller resor tiU väntehem. tUlstyrker i sitt remissyttrande bifalltUl motionen med motiveringen att den allmänna försäkringen i de aktuellafallen totalt sett inte torde åsamkas högre, utan snarare lägre,reseersättningsutgifter än om resan tiU BB företagits direkt frånvederbörandes bostad. Utskottet finner mot bakgrund av vad riksförsäkringsverketanfört att förhållandena i det enskilda fallet bör vara avgörande för fråganhur reseersättning skaU beräknas. Enligt utskottets uppfattning kan det intevara rimligt att generellt beräkna reseersättning för viss vård på det sättmotionärerna föreslagit. HärtiU kommer att syftet med motionen redan torde hauppnätts genom ovan nämnda avgörande av , där vikten avgenerös bedömning i hithörande fall understrukits. Utskottet avstyrker med detanförda bifaU till motionen 1973:156. Resekostnadsersättning vid besök hos privatpraktiserandeläkare Såsom framgår av den inledningsvislämnade redogörelsen föreslog sjukförsäkringsutredningen att reseersättning vidbesök hos privatpraktiserande läkare alltid skulle beräknas på belopp sommotsvarade högst resekostnaden vid besök på närmaste allmänna sjukhus.Utredningen föreslog däriämte att försäkrad som hänvisats tUlprivatpraktiserande läkare med specialistkompetens skulle fä reseersättningberäknad på ett belopp som motsvarade högst kostnaden för resa till närmasteoffentliga vårdenhet där specialiteten var företrädd. Utredningens förslagavvisades emellertid i propositionen 1971:94 med hänvisning till attersättningssystemet vid vård meddelad av privatpraktiserande läkare varföremål för utredning och att det därför inte kunde anses lämpligt att införaändrade regler för resekostnadsersättning vid sådan vård. anslöt sin behandling av propositionen tUl Kungl. 1 motionen 1973:158 yrkas sådan ändring isjukreseförordningen att reseersättning vid besök hos privatpraktiserandeläkare kan utgå efter samma grunder som gäller inom den aUmänna sjukvården. Utskottet har inhämtat att utredningsuppdraget angåendeprivatläkarvården skall slutföras . Vid sådant förhällandebör enligt utskottets mening vidhålla sin tidigare ståndpunkt ifrågan. Utskottet avstyrker därför motionen 1973:158. Resekostnadsersättning vid ortopedisk vård m. m. Enligt 2 kap. 5 § lagen om allmänförsäkring har försäkrad som åtnjutit läkarvård eller sjukhusvård rätt tUlersättning för resor i samband med vården. Efter en lagändring 1971 utgårdärjämte i vissa faU ersättning för resor i samband med annan vård ellerbehandling i anledning av sjukdom. Det gäUer dels sådana fall, där självavärden är ersättningsgiU enligt av Kungl. Maj:t utfärdade bestämmelser,nämligen konvalescentvård, sjukgymnastisk behandling och vissa andra s. k. sjukvärdandebehandlingar, dels värd hos distriktssköterska och distriktsbam-morska. I motionerna 1973:159 och 1973:899 framläggs förslag somsyftar tUl att rätten tUl reseersättning utvidgas tUl att omfatta vissa faU, där ersättning för själva behandlingen nu inte utgår inomramen för den aUmänna försäkringen. I motionen 1973:159 yrkas sålunda attriksdagen hos Kungl. Maj:t hemställer om förslag tUl sådan ändring av gällandebestämmelser, att resor till ortopedisk verkstad, bandagist och för erhållandeav hörapparat kan betalas den försäkrade, när åtgärden står i överensstämmelsemed av läkare tidigare utfärdade ordinationer. I motionen 1973:899 hemstäUs attriksdagen hos Kungl. Maj:t anhåller om översyn av bestämmelsema gäUandereseersättning vid utprovning av ortopediska hjälpmedel. Frågan om ersättning för resor i samband med s. k.sjukvärdande behandhngar togs upp av sjukförsäkringsutredning i dessslutbetänkande. Utredningen, som föreslog att ersättning skulle utgå förortopedisk behandling och behandUng utförd av arbetsterapeuter, bandagister,hörselvårdsassistenter m. fl., föreslog också att resor i samband med sådanbehandling skulle bli ersättningsgiUa. Rätt till ersättning för resekostnaderförutsatte enligt utredningens förslag i princip att själva behandlingen varersättningsgiU. I den proposition (prop. 1971:94) som byggde päutredningens betänkande behandlades endast frågor om reseersättning.Departementschefen anslöt sig därvid till den av utredningen fastlagdaprincipen att rätten tiU sådan ersättning bör förutsätta att utgiften förvården är ersättningsgiU. Han menade att en sådan begränsning var motiverad medhänsyn tiU behovet att håUa reseförmänerna inom sjukförsäkringens allmänna ram.Mot bakgrund härav framlades förslag om utvidgning av reglerna om resekostnaderendast i fråga om sådan värd och behandling, som var ersättningsgUl enUgtgällande bestämmelser. behandlade vid förra åretsriksdag två motioner om resekostnadsersättning vid ortopedisk vård m. m.Utskottet framhöU därvid (SfU 1972:9) angelägenheten av att frågan omreseersättning i samband med sådana behandlingar som åsyftades i motionerna såsnart som möjligt fick en tUlfredsstäUande lösning men påpekade attsjukförsäkringsutredningens förslag i ämnet sammanhängde med frågan omersättning för kostnaderna för själva behandlingen. Denna fråga var i sin turberoende av andra frågor rörande sjukförsäkringen. I avvaktan pä resultatet avden översyn av ersättningssystemet inom privatläkarvården som pågick inomprivatpraktikemtredningen fann utskottet inte skäl frångå principen attersättning för resekostnader bör utgä endast i samband med ersättningsgiUsjukvård. Utskottet avstyrkte därför motionema och godkändeutskottets betänkande.