bet · FW01SoU27 · 1973-12-31 00:00:00 — Socialutskottetsbetänkande nr 1973 SoU 1973:27 betänkande i anledning av motion om ökadanvändning av natursubstanser och naturläkemetoder inom sjukvården m. m. I motionen 1973:1174 av herrGernandt m. fl. (c, fp, m) hemställs att måtte besluta att hos Kungl.Maj:t hemstäUa om en fömtsätt-ningslös utredning rörande 1) vidgade möjhgheteratt i vårt land tiUämpa i andra kulturländer etablerade läkemetoder, 2) åtgärder somunderlättar för svenska läkare att studera och i vårt land praktisera sjukvårdenligt de medicinska skolor som avses i motionen, 3) möjligheternaatt genom positiva åtgärder stödja ambitiöst och seriöst utövad hälsofrämjandeverksamhet rörande rena natursubstanser för kurativt bruk, giftfria födoämnenetc. I ärendet har inkommit ett antal skrifter. Motionärerna påpekar inledningsvisatt de vUl framhålla vikten av att ta tiU vara de erfarenheter som finns medavseende på ohka former av naturliga läkemedel och läkemetoder för att användadessa som ett komplement tiU övrig behandling. Motionärerna anför bl. a. att en speciell vetenskapligmetod och ett bland många synsätt har kommit att nästan helt domineraläkekonsten i vårt land samt att synpunkter på läkekonst och läkemetoder sominte faller inom den gängse ramen för sjukvård och medicin kommit att betecknassom mindre vetenskapliga, suspekta eUer rent av bedrägliga. Det framhåUs attbland den svenska allmänheten och även hos svenska läkare dock sedan längegrupper och personer har funnits som ansett andra läkemetoder än de gängse varaberättigade och i vissa stycken överlägsna dessa men att intresserade läkarehindras att gå utanför konventionella behandlingsmetoder. Motionärerna anföratt de betecknar denna omständighet som ett missförhåUande i vad gäller denvetenskap-hga friheten och patienternas möjligheter att inom vårt land kunnavälja de läkemetoder som de har det största förtroendet för. Motionärerna framhåUer att i andra delar av , vidsidan av och som komplement till den konventionella medicinen, flera medicinskaskolor och riktningar existerar. De nämner i detta sammanhang s. k. naturligaläkemetoder, fysioterapi eUer biologisk medicin samt homeopati ochantroposofisk medicin. Motionärerna anför att även inom den konventionellamedicinen situationen är annorlunda i många andra länder än i . härvid att örtterapin används i stor omfattning integreradi den vanliga medicinen, hkaså badterapi, massage, omslag, inpackningar m. m. Det påpekas att företrädare för de biologiska riktningarnainom medicinen i regel ser sina riktningar inte som motsats tUl konventionellmedicin utan långt mera som ett nödvändigt och naturligt komplement. Hos deflesta läkare finner man uppfattningen att de flesta organismer har eninneboende förmåga tiU självläkning, och denna förmåga vill den biologisktinriktade läkaren med olika medel styrka och styra alltefter patientens sjukdomoch konstitution, anförs det vidare. Motionärerna påpekar att förståelsen för akupunkturmetoden- som anges vara en mycket gammal metodik som använts företrädesvis i södraEuropa - utbrett sig avsevärt, bl. a. tiU vårt land, samt attkiropraktik och därmed besläktade manueUa metoder syns vara på god väg att rönaförståelse och respekt bland våra läkare. Motionärerna redogör härefter för aktueha skeendenutomlands och situationen inom landet beträffande behandlingen påmyndighetshåll av naturläkamas behandlingsmetoder m. m. Det anförs bl. a. attden medicinska skola som bUvit så gott som allenarådande i vårt land också kommitatt prägla hållning till mindre kända läkemetoder samt attsvenska läkare i sin utbUdning inte får någon kontakt med t. ex. de läkemetoderi andra europeiska länder som motionärerna berört. I ett avslutande avsnitt betonas att alla goda medel börutnyttjas om de har en möjlighet att kunna förbättra utsikterna till positivaresultat och att det dessutom bör vara en uppenbar demokratisk rättighet attkunna anskaffa och använda sådana på långvarig erfarenhet baserade och ofarliganaturläkemedel som har en dokumenterad förmåga att kunna läka och bota. Vidare betonas bl. a. att det är angeläget att s. k.hälsokostbutjker m. fl. får tiUhandahåUa örter, naturenliga preparat samtvälodlade och i möjligaste mån giftfria födoämnen samt att man här börunderlätta för uitresserade och specialutbUdade läkare att göra sin insats såatt eventueUt olämpliga varor inte kommer att ingå i sortimenten. I motionen nämnda behandlingsmetoder m. m. I motionen finns inte någonredogörelse för vad akupunkturmetoden, antroposofisk medicin, fysioterapi,homeopati, kiropraktik, naturläkare och naturläkekonst innebär, varför härlämnas följande kortfattade uppgifter. Den moderna akupunkturen, som diskuteras,innebär att nålar sticks in genom huden, varvid nervimpulserna, somakupunktur-nålarna åstadkommer, upplevs blockera smärtförnimmelser som harannan grund. Antroposofi torde kunna definieras som en andlig riktning,som hävdar att människan genom planmässig utvéckhng av i henne slumrande anlagkan vinna bl. a fördjupad insikt i sitt eget väsen. Genom en omsorgsfullsjälvuppfostran (skolning), som är förankrad i bl. tion, utvecklas hos människan organ, för vUka en högreverkhghet upplåter sig. Antroposofins impulser har kommit i tiUämpning påskilda områden bl. a. genom en särskUd "Heilpädagogik"(läkepedagogik) för icke normalt utvecklade barn, natur- och läkevetenskap samtlantbruk (den biologisk-dynamiska metoden). Fysioterapi eller fysikalisk terapi kan definieras somsjukdomsbehandling som begagnar sig av fysiska krafter eller retmedel såsomvatten, luft, ljus, rörelse och massage. Som former av fysioterapi omnämnsmotion, massage och sjukgymnastik (mekanoterapi), vattenterapi med såväl kallasom varma bad (hydroterapi, balneoterapi, thalassoterapi), luftbehandling iform av klimatombyte (klimatoterapi), värmebehandUng (termoterapi), användandeav elektricitet (elektroterapi), ledande av växelström genom kroppen som däralstrar värme (diatermi), Ijusbehand-hng (fototerapi) och strålbehandhng(radioterapi). Gemensamt för alla fysioterapevtiska behandlingsmetoder angesvara, att de verkar retande på såväl blodkärls- som nervsystem, dvs. stegrarhvsprocessen i sin helhet, varvid kroppens försvarskrafter mot sjukdomar avolUca slag stimuleras. Fysioterapevtiska behandlingsmetoder har sedan gammalträknats tiU naturläkemedlen. Homeopati är ett medicinskt lärosystem, vars upphovsman ärden tyske läkaren . En huvudprincip är den s. k. hkhetslagen,innebärande att sjukdom avhjälps snabbast, fullkomligast och säkrast genom deläkemedel som är i stånd att inom den friska kroppen framkalla konstgjordalidanden, som så nära som möjligt liknar dem vUkas tiUintetgörande åsyftas. Enannan huvudprincip är den s. k. utspädnings- eller potensieringsprincipen.Enligt Hahnemann skuUe sjukdomarna bero på förändringar i"livskrafterna" ch således vara immateriella till sitt väsen. Somsådana skulle de inte kiinna bekämpas med materieUa läkemedel. Men i läkemedlenskulle finnas inneboende immateriella läkekrafter, vUka frigörs (potenseras)vid medlens utspädning. Kiropraktik vUar på förestäUningen att flertalet sjukdomarberor på en förskjutning mellan de ohka kotorna i ryggraden. Kiropraktorn angesgenom tryck, vridningar på kroppen osv. äterstäUa till det normala dessalägesförskjutningar mellan kotorna. Naturläkare anges vara en person som söker bota sjukdomargenom användande av kroppens egen läkeförmåga, understödd genom befrämjande avett naturUgt levnadssätt. Naturläkekonst kan betecknas som en läkekonst som går utpå att förhindra uppkomsten av sjukdomar genom ett sunt, naturligt levnadssätteller att bota sjukdomar genom metoder som väsentligen htar till kroppens egenläkeförmåga. Utförligare redogörelser förhomeopati, kiropraktik och naturläkekonst finns i prop. 1 * 1973. fastställdes av statsmakterna (prop.1969:1 bU. 10 s. 295-309, SU 1969:46 s. 10-18 samt prop. 1969:35, SU 1969:83).Fr. o. m. /70 tUlämpas vid de medicinska fakulteterna en heltbunden studieordning, enligt vilken läkares grundutbUdning omfattar fem och etthalvt år och leder fram till läkarexamen. De första studerandena efter den nyastudieordningen avlade läkarexamen . Efter gmndutbildningen föher vidareutbildning, somomfattar dels en aUmäntjänstgöring , dels specialistutbUdningomfattande av meUan fyra och tjänstgöring beroendepå speciahtet eUer utbildning för allmänläkarkompetens omfattande av treårs tjänstgöring. Under specialist- och allmänläkarutbUdningen skall läkarendelta i systematisk undervisning med kunskapsprov. Statsmakterna har beslutat att allmän behörighetatt utöva läkaryrket (legitimation) skall vid den nya studieordningen erhållasefter avlagd läkarexamen och därpå följande 21 månaders allmäntjänstgöring(prop. 1972:104, SoU 1972:37). Bestämmelser om läkaresgmndutbildning har meddelats i kungörelsen (1969:330) om utbUdning vidmedicinsk fakultet. Enligt 4 § kungörelsen bygger den grundläggandeutbildningen vid medicinsk fakultet på vetenskapUg grund och har tUl syftefrämst att med ledning av vad som är av betydelse för samtliga läkare ge denstuderande de kunskaper och färdigheter samt den kritiska skolning som fordrasför yrkesverksamhet eUer för vidareutbUdning av läkare eUer annan fortsattutbildning. Enligt 5 § leder den gmndläggande utbUdningen fram till medicinekandidatexamen och läkarexamen. Den gmndläggande utbildningen vid medicinsk fakultetomfattar de examensämnen och andra läroämnen som Kungl. Maj:t eller, efterbemyndigande av Kungl. Maj:t, universitetskanslersämbetet bestämmer för varieexamen. I utbildningen för läkarexamen ingår även de särskilda kurser somKungl. Maj:t eller, efter bemyndigande av Kungl. Maj:t, universitetskanslersämbetetbestämmer (6 §). För varje läroämne eller särskUd kurs som kan ingå i medicinekandidatexamen eller läkarexamen finns en studieplan, vari bl. a. anges måletför utbildningen, innehållet i UtbUdningen, arten och omfattningen av det arbetesom den studerande skall utföra (10 §). Studieplan faststäUs avuniversitetskanslersämbetet. I ärendet skall utbildningsnämnden vid fakultetenavge förslag eller beredas tUlfälle att yttra sig (11 §). Närmare bestämmelser om bl. a.allmäntjänstgöring för vinnande av legitimation, krav på vidareutbildning förförvärvande av allmänläkarkompetens och krav för erhållande avspecialistkompetens har meddelats i kungörelsen (1972:678) medtillämpningsbestämmelser till lagen (1960:408) om behörighet att utöva vidareutbildning har bl. a. tUl uppgift att uppmärksamt följa den medicinska utvecklingen och till Kungl. Maj:t avge deförslag i fråga om indelning i specialiteter och krav för speciahstbehörighet,som nämnden finner anledning till. Om utövande av verksamhet på hälso- och sjukvårdens område Den nuvarande lagstiftningen medgrundläggande bestämmelser om utövande av verksamhet på hälso- och sjukvårdensområde, vilken omfattar dels lagen (1960:408) om behörighet att utövaläkaryrket, dels lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet påhälso- och sjukvårdens område, tUlkom (prop. 1960:141, 2LU 1960:44). Beträffande uppdelningen av bestämmelserna på området påtvå särskilda lagar anförde föredragande departementschefen i prop. 1960:141 s.34 bl. a. att lagstiftningen borde som dittills omfatta regler för den specieUaform av behörighet, som borde tilläggas de på vetenskaplig grund arbetande ochutbildade läkarna, samt, med utgångspunkt i att envar äger frihet att utövaverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, uppta de begränsningar i dennafrihet som måste anses nödvändiga för att skydda allmänheten. Föredragandedepartementschefen anförde att han härvid viUe förorda att de båda ämnesområdenabehandlades i var sin lag och tUlade att härigenom skulle markeras ocksåformellt att det i allmänhet föreligger en väsentlig skillnad meUan deutbildade läkarnas verksamhet, å ena sidan, samt kvacksalvarnas och andra ickeauktoriserade utövares verksamhet, å andra sidan. Lagen (1960:408) om behörighet att utöva läkaryrket Enligt 1 § lagen om behörighet attutöva läkaryrket är följande behöriga att utöva läkaryrket, nämligen (a) densom har legitimation såsom läkare, (b) den som är förordnad att uppehållastatlig eller eller att tjänstgöra såsom extra läkareeller såsom amanuens vid klinik eller poliklinik, där medicinsk undervisningbedrivs, samt (c), i den utsträckning som för varje fall särskilt anges, densom meddelats begränsad behörighet att utöva läkaryrket. Legitimation såsom läkare meddelas av (2 §första stycket). För legitimation krävs vid studier enligt den nya studieordningenavlagd läkarexamen samt fullgjord allmäntjänstgöring (2 § andra stycket). Specialistkompetens innebär enligt 10 § lagen ombehörighet att utöva läkaryrket och 4 § kungörelsen med tUlämpningsföreskriftertUl denna lag att läkare får för allmänheten tUlkännage att han är specialistinom viss gren av läkarvetenskapen eUer eljest äger särskild kunnighet däri.Bevis på speciahstkompetens meddelas av vidareutbUdning (4§ kungörelsen). Bevis på allmänläkarkompetens meddelas också av nämndenför läkares vidareutbildning (3 § kungörelsen). Bestämmelser om läkares yrkesutövning m. m. Bestämmelser beträffande utövningenav läkaryrket har meddelats i allmänna läkarinstmktionen (1963:341). Enligt 2 §gäller bl. a. att läkare i utövningen av läkaryrket är ställd undersocialstyrelsens inseende. Han är phktig att efterkomma vad styrelsen i kraftav gäUande författningar föreskriver, att låta sin verksamhet inspekteras avstyrelsen eller den styrelsen förordnar därtUl samt att till styrelsen ochlänsläkarorganisationen skyndsamt avgiva infordrade förklaringar, utlåtanden,upplysningar och rapporter. I 3 § föreskrivs bl. a. att varje läkare, vare sighan är i allmän tjänst eller enskUt utövar läkaryrket, åligger "att iöverensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet meddela patient de rådoch, såvitt möjhgt, den behandling, som patientens tillstånd fordrar". För läkare, vare sig han är i allmän tjänst eller enskiltutövar läkaryrket, gäller även vissa föreskrifter om åligganden m. m., sommeddelats i kungörelsen (1964:428) om medicinalpersonal under socialstyrelsensinseende. Medicinalpersonal, tUl vilken bl. a. hänförs läkare, står iyrkesutövningen under inseende, och den som tillhör"medicinalpersonalen är skyldig att följa de instruktioner och andraföreskrifter för yrkesutövningen som meddelar (2 §). Ikungörelsen är vidare föreskrivet att bl. a. läkare har att härjämte iakttagavad för dem är särskilt stadgat (2 §). Skyldigheten för läkare enligt aUmän läkarinstruktion atthandla i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet har intenärmare preciserats genom föreskrifter. har i princip meddelatråd och an-visningar enbart beträffande verksamhet, där stora riskerföreligger. Detta har medfört att vad som utgör vetenskap och beprövaderfarenhet ytterst utformas av medicinalväsendets ansvars- / nämnd och deallmänna domstolarna i samband med behandling av frågorom fel och försummelserav läkare. Lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet påhälso- och sjukvårdens område Lagen om förbud i vissa fall motverksamhet på hälso- och sjukvårdens område äger tillämpning på den som motersättning undersöker annans hälsotUlstånd eUer behandlar annan för sjukdomeller därmed jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva åtgärd iförebyggande, botande eller lindrande syfte. Bestämmelserna i lagen gäller dockinte den som innehar behörighet att utöva läkaryrket eller som eljest är i sinverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ställd under socialstyrelsenstillsyn. Enligt lagen är behandling av vissa smittsamma sjukdomar(däribland veneriska sjukdomar), cancer och andra elakartade svulster,sockersjuka, epilepsi och sjukdomar i samband med havandeskap och förlossningförbjuden. Vidare är undersökning eller behandling av barn, som inte fyllt åttaår, samt rådgivning per korrespondens utan personlig undersök- Som förbjudna undersöknings- ochbehandlingsmetoder anges allmän bedövning, lokal bedövning genom injektion avbedövningsmedel, hypnos samt radiologiska metoder. Ambulerande verksamhet ochverksamhet av den som inte är svensk medborgare är vidare förbjudna. Sjukvårdsersättning från den allmänna försäkringen Enligt lagen (1962:381) om allmänförsäkring utgår vid sjukdom ersättning för utgifter för läkarvård,tandläkarvård och sjukhusvård. Vidare utgår ersättning för utgifter för annanvård eller behandling i anledning av sjukdom enligt närmare bestämmelser ikungörelsen (1962:387) angående ersättning enligt lagen om aUmän försäkring förvissa utgifter för vård eUer behandhng i anledning av sjukdom. Ersättning utgårenligt kungörelsen för utgifter för bl. a. sjukgymnastisk behandhng(rörelsebehandling eller massage jämte förberedande uppvärmning), behandlingmed kortvåg, ultrakortvåg, mUcrovåg eller ultraljud, som inte lämnas i sambandmed sjukgymnastisk behandling, tryckvariationsbehandling av arteriellage-nomblödsrubbningar, elektrisk retningsbehandling vid muskelförlamningarsamt mekanisk sträckbehandhng av ryggraden under förutsättning att behandlingenvarit erforderlig på grund av sjukdom och föreskrivits av läkare samt meddelatsav läkare eller beroende på behandling av legitimerad sjukgymnast, legitimeradsjuksköterska eller annan - i förekommande fall under överinseende av läkare,legitimerad sjukgymnast eller legitimerad sjuksköterska. Kiropraktisk behandhng är inte upptagen bland behandlingarvid vUka ersättning från den aUmänna försäkringen utgår. Den med stöd av ett Kungl. Maj:tsbemyndigande tillsatta sjukförsäkringsutredning, som haft iuppdrag att göra en översyn av sjukförsäkringen, avgav i samband medatt utredningen avslutade sin verksamhet till chefen för socialdepartementetbetänkandet Ersättning vid vissa sjukvårdande åtgärder och sjukresor (SOU1970:56). I betänkandet skisserades en mycket genomgripande förändring av detnuvarande ersättningssystemet, som skulle möjliggöra att även andrabehandlingsformer än de nuvarande skulle omfattas av den allmänna försäkringen.Betänkandet har remissbehandlats. Läkemedelskontrollen m. m. Utvecklingen från växtsubstanser till kemiska substanserbland läkemedlen Ännu i slutet av 1700-taletutgjordes de viktigaste läkemedlen av växtdroger och enklare beredningar avsådana droger, vartill kom sedan gammalt nyttjade oorganiska salter och ettfåtal alkaloider. Kemins och den experimentella farmakologins utveckling undersenare delen av ledde tUl insikt om att läkemedlens effekt tUlväsentlig del betingas av de verksamma beståndsdelarnas kemiska egenskaper.Nästa steg i utvecklingen representeras av den syntetiska kemin,med vars hjälp det blev möjligt att framställa läkemedelssubstanser.Läkemedelsforskningen kom härigenom i helt nya banor. Genom tiUkomsten ochutvecklingen av nya vetenskapliga discipliner såsom biokemin, bakteriologinoch serologin gjordes och början av 1900-taletytterligare landvinningar inom läkemedelsområdet. Tiden därefter kännetecknasav ett aUtmera stegrat tempo, och läkemedelsarsenalen har tillförts ett stortantal läkemedel. Innan den moderna läkemedelsindustrin kom till, varläkemedelsframställningen förbehållen apoteken, vUka ombesörjde såvälbearbetning av råvaror som beredningen av bmksfärdiga läkemedel. När denorganiskkemiska forskningen sköt fart, utnyttjades de forskningsresultat, sommöjliggjorde framställning av kemiska substanser, företrädesvis av den alltmerväxande kemiska industrin även i de fall, då dessa substanser utgjordeläkemedel eller huvudsakligen användes vid tUlredning av sådana. Detta sammanhängdemed att den kemiska industrin redan tidigare varit inriktad på en närliggandeproduktion, nämligen den syntetiska färgämnestillverkningen. Framställningen avbruksfärdiga läkemedel försiggick däremot i vårt landännu i början av detta århundrade - praktiskt taget uteslutande på apoteken.Men även i fråga om den farmacevtiska tillverkningen inträdde så småningomändrade förhållanden, i det att industrin undan för undan alltmer ägnade sig åtproduktion av bruksfärdiga läkemedel, dvs. man fi"k en läkemedelsindustrii egentlig mening. Ännu vid tiden omkring var defabriksberedda färdigpreparaten relativt fåtaliga i vårt land. I och med denmoderna läkemedelsindustrins uppsving fick dessa preparat - underregistreringsplikt och benämnda farmacevtiska specialiteter alltmer ökadanvändning och utgör numera den dominerande delen av försäljningen päapoteken. har i recepturförsäljningen (försäljning mot recept)andelen av s. k. extempore-beredningar av läkaren individuellt komponeradeläkemedel - successivt minskat. I handköpet (köp utan recept) har den tidigarerelativt betydande försäljningen av lösviktsberedningar, droger m. m. likaledesfått ge vika för färdigförpackningar. Dessa utgöres i både receptur ochhandköp dels av industriprodukter, dels av förpackningar, som färdigställtsinom apoteksväsendet. Grundläggande bestämmelser omläkemedelskontrollen inbegripet regler om tUlverkning och import av samt handelmed läkemedel finns läkemedelsförordning (1962:701) och tUl dennaknutna föreskrifter, bl. a. kungörelsen (1963:439) om tUlämpningen av läkemedelsförordningen. Med läkemedel förstås i läkemedelsförordningen sådan vara,som är avsedd antingen att vid invärtes eller utvärtes bruk förebygga, påvisa.Undra eller bota sjukdom eller sjukdomssymtom hos människor eller djur eller att eljest på angivna sätt användas i samband medbehandling av sjukdom, skada eller kroppsfel eller vid förlossning, aUt underfömtsätt-ning att varan för sådant ändamål genom beredning, dosering eUerdoseringsanvisning iordningstäUts i bruksfärdigt skick (1 § 1 mom.) På varorsom motsvarar denna definition skah bestämmelserna i läkemedelsförordningentillämpas. Dock häri 1 § 24 mom. vissa varor undantagits från tillämpningen.Således skaU bestämmelserna i läkemedelsförordningen, om intei särskUt fall bestämmer annat, inte tillämpas beträffande sådant medel, sominte innehåller något verksamt ämne i en myckenhet överstigande en mUjondel avmedlets vikt (1 § 3 mom.). Innebörden är att homeopatiska medel i utspädningsom överstiger detta tal skall kunna vara fria handelsvaror och hållastUlgängliga i allmänna handeln. har emellertid beslutatföreskriva att läkemedelsförordningen skall tillämpas beträffande bl. a. medel,som är avsett att införas i organismen genom injektion, oavsett om detsammainnehåller något verksamt ämne i en myckenhet överstigande en mUjondel avmedlets vikt eller inte (Medicinalförfatt-ningar, MF 1968:19). Med hänsyn till produktionssättet skiljer man, som nämntsi det föregående, meUan två huvudgrupper av läkemedel, nämhgen farmacevtiskaspecialiteter och extempore-beredningar. Med farmacevtisk specialitet förståsenligt 2 § läkemedelsförordningen standardiserat läkemedel, som är avsett atttillhandahåUas förbrukaren i tillverkarens originalförpackning. Enexternpore-beredning är ett för tUlfället för. viss patient iordningställtläkemedel. Principiellt får endast sådana farmacevtiska specialiteterförsäljas som godkänts (registrerats) av (15 §läkemedelsförordningen). Enligt 15 § läkemedelsförordningen får farmacevtiskspecialitet inte registreras med mindre den befunnits ändamålsenlig ochbestämmelserna i 46 §§ läkemedelsförordningen i övrigt iakttagits.Registrering får förbindas med särskUda vUlkor till förebyggande av skada. I 15§ är vidare föreskrivet att registrerad farmacevtisk specialitet skaUfortlöpande kontrolleras genom försorg och att registreringfår återkallas om förhåUanden, som legat till grund för registreringen, intelängre är för handen. Återkallelse av registrering får också ske om villkor förspecialitetens tillhandahållande åsidosätts eller om specialiteten är föremålför reklam som innefattar oriktig, starkt överdriven eUer vilseledande uppgiftom speciaUtetens verkan eUer egenskaper i övrigt. I 4 § läkemedelsförordningen är föreskrivet att läkemedelskall vara av fullgod beskaffenhet och vid normal användning inte får medföraskadeverkningar, som står i missförhållande till den avsedda effekten.