prot · FV0971 · 1972-12-31 00:00:00 — Det finns ingenting som kommer att döljas i denna fråga. Varjebeslut kommer självfallet att fattas helt öppet. Det kan inte gå tUl på någotannal sätt. Jag räknar med att vi ses och även året därpå, herrBengtson. Beträffande utredningen så är jag fullt medveten om viddenav det uppdrag som utskottet ålägger den. Jag har själv ännu inte tagitpreciserad ställning till hur direktiven skall utformas. Jag sade alt jag intesåg en utvidgning av ländervalet som en akut fråga, och jag tillade alt deticke berodde på tillkomsten av en utredning om biståndspolitiken. Jag ansåg attjag i klarhetens intresse borde säga det. kan väl inte hellermena att en utredning skulle överta det direkta ansvaret för konkreta politiskabeslut när del gäller vår biståndspolitik. Om situationen skulle bli sådan - vilket jag alltsåbedömer såsom osannolikt - atl starka indicier talar för att mottagarkretsenbör utvidgas, skall vi naturligtvis icke förhålla oss passiva därför att delpågår en utredning, utan då kommer regeringen självklart att lägga fram etlförslag för , och jag utgår ifrån alt i så fall kommer attta ställning till ett sådant förslag. Delta är en helt hypotetisk diskussion,men jag säger det för att det inte skall råda någon oklarhet mellan mig om min inställning till utredningens funktion i det här speciellasammanhanget. Del är egentligen rält fantastiskt, herr talman, attbegreppet progressivitel tydligen håller på att förvandlas till något av eltskällsord när del gäller att beskriva olika länder. Jag vet inte om det är detborgerliga skaltetänkandel som smittar av sig även i delta fall. upp ett anförande, som på dessa punkter förefaller mig myckel oklart. Hantalade där om politisering, en företeelse som genomgående kombinerades meduttalanden om olika länders och regimers progressivitel. Låt mig göra en mycket enkel definition: en regim ärprogressiv, om dess politik är inriktad på att låta utvecklingens resultatkomma folkflertalet till godo. Del är väl den enklaste sammanfattande definitioneni detta sammanhang. Detta är precis det som sade för en stundsedan. För mig och för regeringen framstår de här frågornaideologiskt-politiskt som utomordentligt enkla och klara, och när de ställskonkret visar det sig också att oppositionen försvinner. upprepade nu ytterligare en gång i Utetoklara ordalag att det ändå skulle ligga något farligt i dessa principer. Motdenna bakgrund är det kanske nyttigt att en utredning kommer till stånd, så atlvi får tillfälle att bedriva den pedagogiska verksamhet, som statsverkspropositionenoch utskottsmajoriletens belänkande tydligen inle varit tillräckligtframgångsrika i. HerrKORPÅS (c): Jag vill börja med atl instämma medutrikesministern när han säger att vi inte kommer längre i diskussionenom enprocentsmålet. Vi står nu där vi slår, och vi får 1973 och 1974 taställning till hur vi skall kunna nå fram till enprocentsmålet. Vi står såvittjag begriper nu på samma ståndpunkt. Mittenpartierna och regerings-3 Riksdagensprotokoll 19 72. partiethar klart uttalat alt vi håller fast vid enprocentsmålet. Del är vidare självfallet alt frågan om täckningen av denkostnad som detta medför kommer upp till diskussion. Det som gjorl att vispeciellt tagit upp denna fråga och även i utskottet har varitatt vi inle ville komma i den situationen all det skulle bli svårt allåstadkomma en kostnadstäckning under periodens sista eller två sista år. Vibegärde en jämnare ökningslakt, och vi har formulerat enkonstruktion, där vi ger anvisningar för SlDA:s planering, innebärande ensnabbare ökningstakt än den som regeringen avser för det närmaste året. Vi har alltså redan tidigt försökt att få lill stånd ensådan lösning alt finansieringen skall underlättas avperioden. Atl vi 1973 och 1974 kommer i del läge, där så stora höjningar måstesältas in, beror ju på atl man har låtit ökningstakten sacka efter under de år somhar gått. Men när vi nu har kommit i detta läge är det uppenbart, all del intelängre bara gäller atl fatta beslut i utan att det i hög grad ocksåär en fråga om beslutens förankring i folkopinionen. Det gäller stora pengar,och frågan är hur de skall skaffas fram. Det är otänkbart atl de pengarna kankomma fram ulan att det känns. Därför skulle jag mot bakgrunden av dendiskussion som vi har haft vilja ägna mig litet speciellt ål förankrandet avbiståndet i folkopinionen. Det var väl så, när beslutet fattades 1968 att detoffentliga biståndet skuUe byggas ut tUl att 1974/75 omfatta avbruttonationalprodukten, att detta var etl riktmärke för oss själva - och sålångt del bara var del står del naturligtvis oss fritt här att ändra på del;det kan ankomma på oss själva att ta stäUning när som helst om vi anser ossvilja nå målet eller inte. Vårt beslut den gången måste också ha uppfattats somett löfte som andra skulle sätta tro till. Den stora fattiga världens situationförefaUer kanske inte påverkas så mycket, om just vi ger litet mer eller Utetmindre. Men vår särskUda ulrikespoUtiska situation gör, som jag anser det, attmånga folk har förväntningar på oss, och då är det viktigt hur vi handskas medvåra löften. Utrikesministern sade att det bara är och Norgesom fortfarande har ambitionen kvar atl komma fram till enprocentsmålet1974/75. För vår del menar jag all bl. a. vår speciella utrikespolitiskasituation gör alt förväntningarna på oss är speciella, och därför betyder vad vigör mer än vad vår storlek som nation i och för sig annars skulle göra. Men det måste också vara självklart jag går vidarebeträffande folkförankringen - att sådana här löften inte får vare sig geseller infrias utan medverkan av dem som skall betala kostnaderna. Jag uppfattardet så att , när den fattade sitt beslut , ansåg att den då låg ilinje med en folkmening, och jag är övertygad om alt den gjorde det. Hur är detdå närmasl fram igenom, då del blir så stora pengar som måslefram? Del bUr stora belopp i budgeten, och för dem av oss som vägrar att påsikt acceptera en värld uppdelad på fattiga och rika folk står det alldelesklart att biståndet måste få en sådan omfattning att det känns både hosmottagare och hos givare. Är det omöjligt att få denna uppslutning omkring vårtstora bistånd 1973 och 1974? Ja, det beror ju på oss hur vi handskas med dennafråga. Vi har en gammal tradition här i landet av uppslutning omkringstöd för fatliga folk. Generationer av missionsvänner i församlingar runt vårtland har med glädje burit en tung ekonomisk börda för fattiga folks utveckling.Men när de har gjort del, har de kunnat göra det därför att de har vetat såmyckel om de folk som de har stött. Det har varit en mycket intensivinformation i de här församlingarna om mottagarna av biståndet. Därför har detinte varit en börda utan jag tror i de flesta fall en glädje att ge elt starktekonomiskt stöd. Vi har haft många som på del sättet har spelat en myckel storroll för länder de har kommit lill ifrån vårt land, men också sedan somålerinformalörer till oss. Får jag nämna elt namn som som harspelat en oerhört stor roll för vår förståelse av förhållandena i menockså tror jag för förståelsen för oss där nere i hennes nya hemland. På sammasätt måste enligt min uppfatlning det framlida offentliga internationellabiståndet bli intresseförankral hos det bidragande svenska folkel. Del får inlevara elt bidrag som man gör med tvång under motstånd, utan det måste kännas somen uppgifl som man har intresse för. Biståndet kan inte fuUföljas, det äruppenbart, om det blir något exklusivt för oss här i , för SIDA, förregeringen eller för UD:s u-avdelning eller var nu avgörandena då och dåträffas. Därför ser vi i mittenpartierna SlDÄ:s informationsplansom en central kugge i hela biståndsmaskineriet. Regeringens nedskärning pådenna punkt kan jag inte uppfatta som elt tecken på besparing utan som enoförmåga alt se sambandet mellan vår egen folkupplysning och vår förmåga tillinternationellt engagemang. Mittenpartierna i utskottet föreslår därför i enreservation att medel lill SIDA:s information skall utgå i enlighet med SlDA;spetita på denna punkl. SIDA tänker sig en fyraårsplan förinformationsverksamheten. Den är utarbetad på beställning. Därtänker man sig tre målgrupper; 1) studieförbunden, 2) löntagarorganisationernaoch 3) andra organisationer. För de tvä första grupperna - studieförbunden ochlöntagarorganisationerna - skulle gälla ett generellt bidragssystem meddelegering av informationsansvaret till vederbörande organisation. För andraorganisationer skulle bidrag beviljas till projekt efter ansökan på sätt somskett för pengar som SIDA haft för detta. I mittenmotionen 934 begärs atl Lantbrukarnas riksförbundskall behandlas på samma sätt som löntagarorganisationerna, dvs. ha förtroendetatt självt ta ansvaret för informationen på detta område. Men trots atl en motsvarande oformlighet inom del allmännafolkbildningsarbetet just rättats till genom propositionen 1972:26 ochUtbUdningsulskoltels betänkande nr 19 som innebär atl Lantbrukarnas riksförbundoch yrkesfiskarnas organisationer /73 får tillgång till anslag urbidrag lill löntagarorganisationernas centrala kursverksamhet, harutrikesutskottets majoritet inte velat se likheten i denna situation. Man harinte velat släppa fram som en självständig bärare avinformationsansvar. Detta har vi självfallet också med i mitlenreservalionen10. Jagförutsätter att SIDA har möjlighet att också hjälpa till att rätta 1 detta sammanhang vill jag citera ur fortsättningen av sammareservation där det står: "Utskottet utgår ifrån all ingen organisationsom har möjlighet all bedriva här avsedd informationsverksamhet i principkommer att vara utesluten från bidragsgivningen. Vid fördelningen av anslagentorde hänsyn framför allt las till vederbörande organisationers möjligheter attfungera som effektiv spridare av information i hithörande frågor." Här vill jag särskilt understryka del angelägna i alt maninte missar alt ge ungdomsorganisationerna allt länkbart stöd. Men det är intebara genom informationen som vi underlättar uppslutningen kring vårtbiståndsprogram hos dem som ytterst ändå skall betala del. Det sker också genomdel sätt på vilket vi arbetar och den inriktning vi ger biståndet. Jagföreställer mig all den sidan av saken i mycket hög grad måste prägla arbetet iden aviserade biståndsutredningen. Vi kommer inle ifrån att vi, när vi läggerupp etl program för vårt offentliga bistånd, måsle la hänsyn till hur det kännsför dem som skall betala - den hänsynen måste prägla biståndsarbetet. Det har gått riktlinjerna fastlades 1962.De var, som jag ser det, utomordentligt väl formulerade. är dock en långtid, och de riktlinjer som då kunde gälla gäller inte ulan vidare i framtiden.Vi kan inte längre bara se till de behov som anmäls, utan vi måste ocksä setill våra möjligheter all skapa resonans hos oss själva för det bistånd somlämnas. Det är bl. a. därför som det är så känsligt hur vi handskas med dennafråga politiskt; åtgärder inom det offentliga biståndet får inte ha denkaraktären att de av människor eller grupper av människor med rätt eller orättuppfattas som ett ställningstagande i politiska frågor. Ländervalet behöver kanske inte diskuteras så mycket efterutrikesministerns förklaring att nya länder inle är påtänkta just . Del ärannars etl område där missförstånd - om jag uttrycker mig generöst -rimligenkan skapa en negativ inställning hos människor. Man har dock uppfattat valet avvissa mottagariänder såsom politiska ställningstaganden. Och man uppfattarockså satsningens storlek i ett etablerat land politiskt. Jag kan ocksåunderstryka vad sade, alt det t. o. m. i mycket väsentligamottagarländer förekommer att man uppfattar våra beslut som politisktmotiverade. Så t. ex. sade en framstående minister i ett mottagarland i andraministrars närvaro att man inte hade fått vad man hade planerat för och räknatmed därför att regimen inte var tillräckligt socialistisk. sägerutrikesministern att sådana avvägningar inte påverkar regeringen. Då frågarman sig om del kanske trots aUt finns folk i utrikesministerns omgivning somger sådana besked under hand tUl representanter för främmande länder. Det ärinte rimligt att det får ske. Det är i vårt fortsatta planeringsarbete nödvändigt att vihela tiden ser till att våra beslut är förankrade i folkopinionen inte enbartpå det sättet att vi informerar om vad vi har gjort eller tänker göra ulan pådet sättet att vi diskuterar våra planer. i sade altbl. a. vi hade politiserat denna debatt genom att skapa diskussion kring en delfrågor. Hela denna biståndsdeball måsle vara politiserad i den meningen alt denpå ett tidigt stadium debatteras politiskt. ocksåangeläget att vi poUtiskl ger en klar bild av var vi står, vare sig vi är ioppositions- eller i regeringsställning, och inte skjuter väsentliga avgörandenframför oss. Planeringen måste vara ute , så att debatten verkligen hinnerföras. Jag hoppas att den skatt som talade om, som skuUe finansierau-hjälpen framöver, verkligen blir föremål för diskussion i god lid, så alt deninle bekantgöres vid en presskonferens som någonting färdigt. DåskuUe vi göra vår u-hjälp en obotlig skada. Nej, det är i en öppen debatt framåt som vi måste förankrau-hjälpen hos dem som skall betala den. Har vi den debatten är jag inte räddför folkets svar. Då är man beredd att betala vad det kostar. Med delta, herr lalman, ber jag att få yrka bifaU lill dereservationer som center- och folkpartirepresentanterna i utskottet står bakom. HerrULLSTEN (fp): Debatten om enprocentsmålet, som vi nu har lyssnat tillrätt länge, är ganska viktig, av flera skäl. Mer pengar betyder att vi kan görastörre insatser i samarbetet med de fattiga länderna. Genom att fullfölja våralöften kan vi verka pådrivande på andra industriländer. Vi blir givetvis etlannat slags föredöme om vi sviker våra löften. Större ekonomiska insatserbetyder bättre möjligheter att söka oss fram till effektivare biståndsformer.Och, inte minst, innebär anslagens storlek ett mått på vår vilja att utjämna deenorma klyftor som finns mellan jordens fattiga och rika. Inget politiskt parti har varit berett att förorda demycket stora uppoffringar som skulle krävas, om den här målsättningen att skapaen jämlikare värld skall kunna förverkligas inom rimlig tid. Men viljan attenligt givna löften fullfölja enprocentsplanen, och alt sedan den förverkligatsfortsätta att öka de svenska bislåndsanslagen, säger ändå något om i vilkenutsträckning partierna är beredda att låta sina paroller omsättas i praktiskhandling. Här kommer frågan om socialdemokratin och enprocentslöftetin. ordförande sade att när vi 1968 bestämde oss för attsatsa av bruttonationalprodukten /75, så gjorde detutskott som då sysslade med u-landsfrågan vissa förbehåll. Man fick detintrycket av vad sade alt del var fråga om en brasklapp ochalt det inte är säkert att vi kan nå del uppsatta målet. Vad innebär då det förebehåll som skulle finnas iutskottets uttalande? Jo, så här står det: "Sä som i dettasammanhang framhöU" - man syftar då beslut, då del krävdes altplanen skuUe läggas fram - "måsle takten i planens förverkligande avnaturUga skäl bli beroende av en rad faktorer av bk a. praktisk öch samhällsekonomisknatur, som inte på förhand kan överblickas. Utskottet förutsätter emellertidalt del av Kungl, Maj:t framlagda förslaget om /75 som det år då1 %-mälet senast skaU ha uppnåtts är atl betrakta som en minimimålsättning. (kurs, här). Därav följer atl iden mån det allmänna budgetlägel så tUlåter ensnabbare ökningstakt bör eftersträvas." Det äralltså vad majoritet 1968 skrev under. reservation vUkel försökte göra gällande - som innebär att man svävadepå målet när del gällde beslutsamheten att verkligen komma upp tiU enanslagsvolym som motsvarar I procent av bruttonationalprodukten budgetåret1974/75. Men bygger då vidare på sin missuppfattningoch säger att löftet gavs då man inte kunde vela vad som skulle inträffa medvår bruttonationalprodukt. Då föreställer man sig atl syftar pånågon allvariig nedgång i vår ekonomiska utveckling, dvs. att den inte skuUe hablivit så snabb som vi förutsatte och att vi därför nu inte har råd alt infriadet löfte som var ening om. Men vad syftar på är i stället altbruttonationalprodukten stigit snabbare än vad han tänkte sig. Det är därfördet skuUe ha uppstått särskilda svårigheter att nå det här målet. Del är enkonstig tanke. Men dessutom är del inte så alt bruttonationalprodukten skulleha stigit pä något sätt som var omöjligt att förutse . Om jag har räknaträtt så steg den före detta år med ochunder perioden närmasl efter med . Den skillnaden är inte rimligenså stor att den kan ha ställt hela enprocentsplanen på huvudet och motiverathelt nya överväganden i fråga om möjligheterna att infria denna plan. Om manser en bit längre tillbaka, visar det sig också att den här utvecklingen mot ensnabbare stegring av bruttonationalprodukten hade pågått under praktiskt tagelhela 1960-lalet. Det som däremot har inträffat och som har skapat en delvisny situation är att till skUlnad från 196'8, då miltenpartierna för sin delkrävde atl enprocentsmålet skuUe uppnås tidigare än 1974/75, eller senast1972/73, har mittenpartierna på grund av utvecklingen tvingats anpassa sigtUl regeringens uppläggning av enprocentsplanen och nöja sig med atl den klarassenast /75. Det är ju då ganska märkligt atl socialdemokraterna kräver avoss en förklaring av hur vi nu skaU uppfylla det här målet. Det är väl ändå attvända upp och ned på den politiska ansvarsbördan litet väl vårdslöst. var också inne på atl politiseringen skulle havarit fördärvlig för den svenska u-hjälpen, och han syftade då inte på denländervalsdiskussion som hade förts utan pä det faktum alt de politiskapartierna har haft olika meningar om hur snabbt vi skulle öka vårabiståndsinsatser. Jag tror tvärtemot att den politiseringen harvarit absolut nödvändig. Vi ser nu hur regeringen är beredd all springa ifrånden här målsättningen. Ponera att vi inte skulle ha haft en politisering, attinte mittenpartier krävt att vi skulle fastlägga en tidpunkt närenprocentsmålet skuUe ha nåtts och att vi aUtså inte heller hade haft det härårtalet atl hålla oss tUl. Är del inte då högst sannolikt att man inte ens hadefått den diskussion vi nu har? Självfallet har den här politiseringen varit brafrån synpunkt; den har inneburit en press på regeringen, som helatiden har velat vara återhåUsam. Det är nu viktigt, om vi skall kunna fullfölja den plansom efter många om och men blev enig om, atl regeringen lar dettabeslut av på allvar, planerar statsutgifterna på sådant sätt att detgår atl genomföra den här planen och inle, som gjorde, börjar hotamed atl man måste införa en särskUd skatt för att klara u-landsutgifterna. Av vUketskäl skulle man behöva ha en särskild skall för att klara u-landsulgifterna?Varför plockar man inle ut någon annan post i budgeten 1974/75? Försvaret,skolan, socialpolitiken och en rad andra poster kommer att vara väsentUgtstörre! Varför kräver inle de en extra skatt? Det är verkligen att göra helatanken på en solidarisk insats från svenska folket en otjänst alt planera såiUa all de löften som man högtidligen givit inte kan infrias och sedan kommaoch kräva en särskild skatt för atl liksom visa exakt hur myckel del är som gårjust till detta. Vi skaU inte sticka under stol med hur mycket det kostar, menvi skall å andra sidan inle sälta de här utgifterna i någon speciell strykklassoch säga att dem skall vi la om vi har råd. Del är verkligen inle atl leva upplill de solidariska paroUer som man annars brukar höra från socialdemokratiskthåll. Även om vi skulle uppnå mycket störreinsatser än de som är aktuella inom rimlig tid och det gäller insatser avekonomiskt slag även från andra industriländer blir inte de insatsernaavgörande för möjligheter att utvecklas. Den viktigaste insatsenmåsle alllid räkna med att göra själva. Deras förmåga atl mobiliserasina egna mänskliga och materiella resurser avgör om deras framlid skaUkännetecknas av framsteg eller stagnation. Det internationella biståndelsuppgift är att hjälpa lill atl starta den processen och hålla den gående eller,som del brukar hela med en litet sliten fras, vara en hjälp lill självhjälp. Det är klart att en grundläggande förutsättning för dettaär atl länderna är inle bara politiskt utan så långt möjligt också ekonomisktoberoende. På den punkten håller jag helt med utrikesministern. Men det bör vältilläggas att delta oberoende blir ganska litet värt, om inte kanräkna med solidariska insatser från de rika länderna. Friheten måste vara enfrihet i gemenskap. På den punkten harC.-H. uppenbarligen en heltannan mening. menar att de flesta länder skall uteslutas frånden solidariteten från de rika länderna -bara de som har valt en visspolitisk kurs skaU komma i åtnjutande av detta samarbete med rika länder Det ären i sina konsekvenser ganska cynisk politisk politik som kommunisternaför till torgs. Jag vill inte med delta ha sagt - för att anknyta till dendiskussion som förts om ländervalet - alt det inte skulle ha ganska storbetydelse för våra möjligheter att nå framgång i biståndsarbetet, vilket slagspolitisk regim vi samarbetar med. Är det en politisk regim som är positivtinställd lill en bred utveckling, till nytta för hela folkel, sä är det klartatt vår målsättning är lättare att infria än om det är en politisk regim sominte har den inställningen. Men den iakttagelsen kan ju inte rimligen få ledatill slutsatsen att vi, redan innan vi börjar diskutera samarbete med ,plockar ut ett stort antal länder och stämplar dem som oemottagliga för socialoch ekonomisk utveckling, därför all de har en politisk regim av ett visstideologiskt slag. Jag tycker inte heller, måste jag säga, att moderaternasinställning i ländervalsfrågan är särskilt rimlig. Där menar man ena ögonblicketatt vi inte skall ta några politiska hänsyn - strax därefter är man beredd allav justprecis politiska hänsyn utesluta . Att det är av politiska skäl manutesluter , därom råder väl knappast något tvivel. Det kan inte få vara så att vi är helt oförmögna att lasådana politiska hänsyn också i vårt politiska biståndsarbete. Det råderexempelvis enighet - i varje fall mellan miltenpartierna och regeringen, såvittjag vet - om att vi skall satsa mycket bistånd på de länder i södra somhar etl speciellt utsatt politiskt läge. Det gör vi just av politiska skäl. Vianser också atl politiska skäl talar för att en del av vårt bistånd skall gåtUl befrielserörelser i områden som fortfarande befinner sig under kolonialtförtryck. Vi måste alltså räkna med atl biståndets utformning skermed hänsynslagande till vissa politiska faktorer och atl resultatet ocksä berorpå den politik som förs i länderna. Men vi måste ha en allmänt positivinställning till möjligheten att åstadkomma social och ekonomisk utveckling iländer med olika slags politiska regimer. Om man nu ser lUl hur vårt bistånd, med den målsättningen,verkligen leder fill att vi bidrar till att hjälpa u-ländema med mobiliseringenav deras egna resurser, så finner man att detta ingalunda är fallet, även näravsikten är god. Man kan ta skuldbörda som exempel. De åriiga utbetalningarna av räntor ochamorteringar har ökal från 1961 tiU 5 mUjarder dollar1969, vUket alltså innebär en årlig ökningslakt på . Utflödet iform av vinster, räntor och amorteringar på utländska lån har vuxit från 3,5mUjarder dollar 1960 till 8 miljarder . En väsentUg orsak till den snabbtväxande skuldbördan är att de rika länderna i allt större utsträckning gerbiståndskrediter i stället för gåvor. Ändelen krediter i det offentligabiståndsflödet ökade från 1960 till 1970. I föreningmed den slagnation i det internationella biståndsflödet över huvud taget somskett har denna utveckling allvarligt försämrat u-ländernasmöjligheter att klara det importöverskott som är nödvändigt i ett skede, närman vill bygga upp ett eget näringsliv och minska det ensidiga beroendet avråvaruexport. En allt större del av exportintäkterna gär åt för alt klararäntor och amorteringar på gamla lån, resurser som man skulle ha önskat kundeha satsals på fortsatt utveckUng.