prot · FV0914 · 1972-12-31 00:00:00 — För dessakommer efter höstens beslut om bostadstilläggen en avsevärd förbättring attinträda. Man kan dock ifrågasätta om inte detta stöd borde varakonsumtions-neutralt. Men jag vill understryka att bostadsförhållandena årenmycket viktig faktor för barnfamiljernas standard. Under förskoleåldern och under spädbarns- och koltåldern,dvs. upp till ungefär ålder, är barnets behov av trygghet i en litenkrets mycket betydelsefullt. Under dessa år är barnen också mest vårdnads-krävande.Den insats som vård och fostran av barn utgör har hittUls icke värderats på ettriktigt sätt vare sig det gäller att ge social eller ekonomisk trygghet. Vi har tidigare föreslagit - och vi återkommer med detförslaget - ett vårdnadsbidrag sä utformat, att det skulle ge föräldrarnamöjlighet att 4 protokoU 1972. väljamellan att yrkesarbeta utanför hemmet med åtföljande vårdkostnader för barneneller att själva ta hand om barnen. Det måste finnas en rimlig möjlighet attvälja alternativ alltefter intresse och förutsättningar att klara depåfrestningar som det innebär att vara både yrkesarbetande ochsmåbarnsförälder. För den sociala tryggheten har vi föreslagit att vårdnadsårenockså skall kunna räknas in som ÄTP-år. Barnens trygghets- och erfarenhetsvärld skall vidgassuccessivt, och här utgör barnstugor, fritidshem och familjedaghembetydelsefulla institutioner. En avsevärd utbyggnad har skett under de senasteåren men den är långt ifrån tiUräcklig. Vi hälsar med tUlfredsstäUelse att iårets statsverksproposition balansreglerna för familjedaghemmen borttagits ochhävdar att detsamma bör ske med kvotregeln. Vi har därmed inte sagt attfamiljedaghemmen skall vara en ersättning för institutionerna, utan de ärviktiga komplement som ger möjlighet att lösa barntiUsynsfrågan på ettsmidigare sätt och anpassa barntUlsynen efter lokala förhållanden ochindividuella krav. De dagbarnsvårdare som engageras i familjedaghemsverksamhetenbör också därigenom kunna få en tryggare anställningsform än som oftavarit fallet. Kommunernas ekonomi är hårt ansträngd, och för att i någon månunderlätta för kommunerna att anordna familjedaghemsverksamheten börstatsbidraget höjas från tUl av kommunernas kostnader. Det är av stor betydelse att aUa barn får tillgång tillden för deras utveckling så betydelsefulla verksamhet som förskolan utgör. Detär därvid av största vikt att lösningarna för förskolan blir sådana att de kananpassas efter olika kommuntyper och att långa resor för dessa små barn imöjligaste mån undvikes. Barntillsynsverksamheten i förskoleåldern har hittillstilldragit sig den största uppmärksamheten, och måhända är behovet av fysiskomvårdnad störst där. Men behovet av trygghet i vid mening upphör inte i ochmed att skolåldern inträder. Ökad uppmärksamhet måste därför riktas päverksamheten bland barn i åldrarna 7 och olika lösningar presenteras isamband med det familjepolitiska programmet, varvid utbyggnaden avfritidshemmen bör vara en betydelsefull del. Försummelser på detta område kanfå allvarliga konsekvenser för framtiden. Och det är ju för de kommandegenerationerna som vår planering av samhället i stort är så oerhörtbetydelsefull. HertKRÖNMÄRK (m): i riktade isitt inlägg här från talarstolen ett angrepp mot moderata samlingspartiet ochmenade att de förslag som vi har framfört i vår partimotion i fråga ombyggnadsverksamheten skulle innebära en kraftigt ökad arbetslöshet. Eftersomett sådant påstående inte bör få stå oemotsagt skall jag, herr talman, be attfå börja med att korrigera den uppgiften. Jag vill då först slå fast att den konjunkturbedömning somregeringen har gjort och som finns utsagd i årets finansplan har moderatasamhngspartiet i stora delar instämt i. Även vi tror nämligen att vårt land islutet av det här året kan få en konjunktumppgång. 1 decemberförra året beslutade vi här i om sysselsättnings- främjandeåtgärder, och de åtgärderna skulle ge arbete åt ca 20 000 byggnadsarbetare islutet av . DärtUl kan man lägga de oprioriterade byggena, som harkommit i gång och som enligt finansministern kommer att kulminera vid årsskiftet1972-1973. Det här talar för att man i ett läge där konjunkturen åter börjaratt hetta till kommer att ha en aUtför expanderande byggnadssektor. Averfarenhet vet vi att just byggnadssektorn har en förmåga att snabba påinflationsutvecklingen i dylika konjunkturlägen. För att gardera samhället motatt räka in i en besvärlig inflationsutveckhng eUer eventuellti början av 1973 - och vi vet vad en sådan kommer att medföra för samhället; vihar ju ganska färska erfarenheter - är vi alltså beredda att temporärt dra nedbostadsbyggandet. Jag vill emellertid betona, herr talman, att om herrSträngs optimistiska konjunkturbedömning, som vi till stora delar har anslutitoss till, inte skulle stämma, utan konjunkturuppsvinget låter vänta på sig, såhar vi i vårt förslag redan sagt att i ett sådant läge skall denna neddragningav bostadsbyggnadsprogrammet inte genomföras. Då finns aUtså de sysselsättningsmotivför byggandet som talade om. Vad vi har föreslagit är attvi även för framtiden skaU ha en konjunkturanpassad politik också på det härområdet. Låt mig sedan, herr talman, gå in på vad jag egentligenhade för avsikt att säga i denna remissdebatt. Då måste jag först deklarera attdebatten , som till vissa delar har haft en rätt stark ideologiskanstrykning, är mycket glädjande ur rent demokratisk synpunkt. Skall man ha enlevande demokrati, krävs det ju att man har en hvfull politisk debatt somengagerar inte bara ledamöterna här i kammare utan även människornaute i landet. Vi vet att det inte är det var ett aUmänttalesätt i vårt land att ideologierna var döda, att det inte fanns någraegentliga principieUa pohtiska motsättningar, att vi riksdagsmän oavsett vilketparti vi tillhörde i stort sett var stöpta i samma form; vi hade visserligennyanser i uppfattningarna, men debatten var i många stycken, ansågs det, endebatt för debattens egen skull. Vi inom moderata samlingspartiet har ju tUl årets riksdagvelat markera att vi har en ideologisk grundsyn som ligger i botten när detgäller alla våra pohtiska förslag. Vi har konstaterat att herrstatsminister i sitt anförande i stort sett har verifierat denuppfattningen. Han har även uttryckt sin tillfredsställelse med att vi ärligtdeklarerat var vi har stått. Jag vill kvittera artigheten med att herrstatsministern också här på ett som jag tycker förtjänstfuUt sätt hardeklarerat var han står såsom företrädare för en socialistisk politik. Jag tardet som ett hälsotecken att man på ömse sidor inte försöker smyga omkring iterrängen och inte visa sin rätta politiska silhuett utan att vi vet var vi harvarandra. När man lyssnade till fann man att vissa av demeningar med vilka han beskrev den socialistiska pohtiken var nära nogordagrant de meningar som är använda i moderata samlingspartiets partimotionför att ideologiskt motivera en konservativ pohtisk syn. Detta kan verka htetegendomligt. Det tycks vara så att man i stort sett kan sätta olika politiskaförtecken framför olika begrepp. Den politiska debatten är nu en gång sådan. Vihar vissa ord som är värdeladdade där, och vi lägger ofta inolika begrepp i dem. Men även om vi i vår vokabulär använder samma uttryck kanvi konstatera att vi menar rätt olika saker. Det finns, som sagt var, stora principieUa grundskillnaderi fråga om hur vi vUl skapa detta samhäUe. 1 ett faU är vi alldeles överens jag tror att vi båda vill skapa ett bättre samhälle. Men vägarna tiU det bättresamhället har vi ofta olika meningar om, och målet det samhälle som vi vUlskapa - kan vi också ha olika meningar om. En principiell grundskUlnad är attvi från vår sida kanske på ett annat sätt än socialistiska politiker villförbättra samhället på det bestående samhällets grund genom selektiva reformeroch pröva oss fram, medan de som har socialistisk uppfattning vUl ha ett heltannorlunda samhälle och därför mera är benägna att rasera det samhälle somfinns för att i stället skapa ett helt nyU. Man skulle här kunna göra en katalog på detta för helasamhället, område efter område. Av tidsskäl, herr talman, skall jag inte göradet. Jag skall bara ta ett enda exempel. Vi har ju i detta land enurbaniseringsprocess det har man i alla industriländer. Jag vUl dock hävdaatt urbaniseringsprocessen i vissa avseenden har fått allvarligare följdverkningari vårt land än vad den har fått i flertalet andra länder på grund av det enklafaktum att vårt land har utomordentligt stor yta och relativt sett litenbefolkning. När man haft denna befolkningsström från glesbygderna till deexpanderande regionerna har spåren blivit betydligt mer markanta än de blivitpå många andra håU. Detta innebär - det har vi alla kunnat konstatera attstora delar av vårt land redan har så att säga skiftat miljö eller håller påatt skifta miljö. Vi håller på att få ett delvis annorlunda land än vi hade fören generation sedan. Att detta är allvarliga problem som måste angripas avsamhället är också alla överens om. Därför är man nu i färd med ensamhällsplanering, som redan tidigare berörts från denna talarstol. Vi har nuute i länen blivit färdiga med Länsplan 70, där man regionalt försökerbalansera problemen på ett så förnuftigt sätt som möjligt. I slutet av förraåret fick vi från civUdepartementet ett förslag till en fysisk riksplaneringsom är, vågar jag säga, mycket värdefullt och intressant. Vad man redan i dagkan konstatera är att den fysiska riksplaneringen onekligen i vissa lägen ochpå vissa punkter kommer i klar kollisionskurs med den planering som sker ute ilänen och det är en synnerligen grannlaga uppgift att göra den avvägning sommåste göras mellan regionalt intresse och riksintresse. pågår ju remissarbetet i fråga om den fysiskariksplaneringen länen och olika myndigheter skall få yttra sig, och avsiktenär att redan höstens riksdag skall få ta ställning till dessa problem. Och härvill jag anknyta till frågan om demokratin. Jag skulle vilja hävda att detbeslut som kommer att fatta om den fysiska riksplaneringen får ensådan betydelse och en sådan politisk vidd att det med all sannolikhet blir detstörsta och viktigaste beslut som vi kommer att fatta under detta årtionde. Detgör att frågan, som jag ser det, inte borde forceras fram. Vi har , 1973, ett valår, då vi skall gå till valmed en gemensam valdag. Det är ju många som anser att den gemensamma valdagenär ett otyg, och jag är själv, måste jag säga, inte vidare förtjust i den. Mennu har vi det en gång så, och i detta läge föreligger alltså en politisk frågaom samhälleliglångtidsplanering som har avgörande betydelse såväl för staten som förlandstingen och kommunerna. Och är det i någon fråga som det finns ettkommunalt samband så är det just i frågan om den fysiska samhällsplaneringen. Vi talar i många sammanhang om att vi skall ge människornaökat inflytande och fördjupa demokratin. Det här är en fråga och ett problemsom kommer att beröra varenda enskUd människa i det här landet. Då ser jag detsom naturligt att pohtikerna vidtar sådana åtgärder att så många människor sommöjligt får tUlfälle att påverka utformningen av beslutet. Därför skuUe jagvilja vädja till regeringen att avstå från att lägga fram förslag om definitivtantagande av den fysiska riksplaneringen till årets riksdag och i stället låtadet svenska folket i val vara med och diskutera och påverka den här frågan. Jagvill att man skall ge de politiska partierna tillfälle att på riksnivå, pålänsnivå och på nivå gå fram med riksprogram, länsprogram ochkommunala planeringsprogram och sedan låta människorna ta ställning tUl detta.Gör vi inte på det sättet, låter vi inte vår demokrati fungera så som vi annarsi många sammanhang brukar säga att den skall fungera. FruTHORSSON (s): Vad som kallas en riksdagsdebattskall naturligtvis också vara en debatt, dvs. ett utbyte av åsikter. Men vidett tillfäUe under en riksdagssession ges vi ju som ledamöter möjlighet att, iförberedd form, framföra övervägda synpunkter på principiella, politiska frågoroch problem som vi känner oss engagerade i. Eftersom vi om en månad kommer attdiskutera årets finansplan, är det desto större skäl att i denna aUmänpolitiskadebatt ägna tid också åt sådana frågor och problem, vUkas räckvidd är någotlängre än de dagsaktuella frågornas, och därmed förlänga vår tidshorisont, somdet numera så fint heter. För politiker, som av naturliga skäl ägnar och måsteägna så mycket tid och arbete åt det konkreta näriiggande problem somhandgripligt och engagerar människorna, är det så upplever jag det avsärskUt värde att tänka över deras samband med de långsiktigahändelseförloppen. Det finns och har alltid funnits människormed större klarsyn och fantasi än de flesta, människor som därigenom har kunnathjälpa andra att stäUa in dagsaktuella iakttagelser i ett föriängttidsperspektiv. Vår generation är i särskUt behov av sådana människor, genomatt vetenskap och teknik påverkar den materiella utvecklingen till alltmerökande snabbhet. Det händer i vår livstid mer av s. k. framsteg snabbare änunder den historiskt kända delen av mänsklighetens tUlvaro. Vi kommerdärför inte att få tid att handla , framtiden kommer att överrumpla oss, omvi inte lär oss att - bl. a. med hjälp av människor med realistiska siargåvor ständigt överväga de långsiktiga konsekvenserna av de beslut som vi fattar , ständigt lär oss att så förbereda oss på och planera för morgondagen attdess problem inte överrumplar oss. En sådan människa var . I två böcker, skrivnaför och högeligen läsvärda , Väckarklocka och Fred med jorden,förutsade hon det mesta av vad vi , i miljödebattens tecken, för fram somnyförvärvad insikt och visdom. Och följande ord ur Väckarklocka är värda atterinra om, med tanke på vad vi , senare, vet om den ständigt ökandesnabbheten i utvecklingen och de följder detta måste ha för vårt politiskahandlande: "Det finns", skriver , "en tanke som kandriva upp en om morgnarna och det är denna: tiden är knapp och när som helstkan kontakten bli avbruten." En av våra morgontidningar gav för en månad sedan i ennyårsbetraktelse på ledarplats uttryck för en liknande tankegång: det finns enenda fråga, ett enda ämne, som är angelägnare än allting annat, nämligenjordens naturtillgångar och vår framtid. AUt medan vi snabbt närmar oss tidpunkten förFN:s miljövårdskonferens har debatten om den mänskliga mUjön fått ytterligareen ny dimension och en ny inriktning. Av miljökrisens många komponenter harhelt naturligt föroreningarna av jord, vatten och luft varit tillräckligtuppenbara och dramatiska för att dra till sig största delen av uppmärksamheten.Och de är allvarliga nog för att ansträngningarna att få bukt med dem får högprioritet i aUt fler länder. Men frågan som ställs allt oftare och mer enträget är, ominte det mesta som vi gjort i ett ganska kortsiktigt perspektiv harinriktats på de uppenbara yttre symtomen på något underliggande långsiktigt ochväsentligt problem i det västerländska samhället. Frågan ställs, om uppgiftenpå litet sikt inte är avsevärt större än att rensa upp floder och sjöar, klaraupp problemet engångsglas och i största allmänhet göra samhället renare och mermiljövänligt. AUt fler ansvariga vetenskapsmän i aUt fler tekniskt och materiellthögtstående länder erinrar oss om att det verkliga grundproblemet består i detsätt på vilket vi i av exceptionellt snabb befolknmgsökning handskas medoch hushåUar med jordens resurser livsmedel, mineraler, energitUlgångar ochhur länge de därigenom kan komma att räcka. Debatten om detta, som har pågåttmellan vetenskapsmän och politiker på det internationeUa planet ,har som bekant också nått vårt land. har den förtsoffentligt, på möten, i press och i radio, och visat sig engagera människor påett glädjande sätt. Problemet står som ett av huvudämnena på dagordningen förden som samlas här i , bl. a. i detta hus, om fyramånader. Därmed är, det måste man utgå från, problemet också tillförsäkrat enplats i det internationella mUjövårdssamarbete som Stockholmskonferensenbetyder starten för. Detta markerar vikten av att opinionsbUdare ochbeslutsfattare och ledamöter måste väl räknas dit grundligtsätter sig in i på vad sätt och i vilken utsträckning problemet omnaturresursernas bestånd är giltigt och aktuellt också i vårt land. Om det är relevant också för oss, måste det naturligtvis -ju snabbare desto bättre påverka vårt politiska handlande, vår politiskamålsättning och våra värderingar. Vad det är fråga om är helt enkelt grundvalenför det rika, industrialiserade konsumtionssamhäUet och dess livsföring. Ätt fortsatt ekonomisk tillväxt och expansion inte i siglöser några problem och aldrig kan vara ett övergripande mål och att styrandeingripanden i marknadsekonomiernas sätt att fungera blir alltmer nödvändiga ifortsättningen har sagts , inte av en samhng blåögda idealistersom är mer eller mindre socialistiskt färgade, utan av en internationell kretsav respektabla vetenskapsmän - ekonomer, naturvetare och läkare - som år 1969tUlkallades av generalsekreterare för att se över forskningspoUtiken iden typ av länder som är medlemmar av . Är 1971 kom deras rapport, eftergruppens ordförande kallad Brooksrapporten. ÅtskUliga av dess tankegångar är ihög grad aktuella för den politiska debatten här hemma. Brooksgruppen erinrar om en erfarenhet som de expanderandehögindustrialiserade marknadsekonomierna har gemensamt och som endast ytligtsett är en paradox nämligen att den ekonomiska tUlväxtprocessen mångdubblarupplevda behov snabbare än den frambringar de ökade resurser som krävs för atttUlfredsställa dem. Denna erfarenhet kan kopplas samman med ett annat av desspåpekanden: att den pågående miljöförstöringen och den nuvarande bristen påjämvikt i vårt ekosystem inte är tillfälligheter utan följdriktiga led i dentyp av samhällsutveckling som förekommer i . Och slutsatsen måstebh, för oss som för andra länder i vår civUisationskrets, att den roU somtekniken pålagts och den mriktning som den har givits ständigt, i varjeögonblick, måste ifrågasättas. Men inte bara det. De värderingar -mänskliga, sociala,kultureUa - som bildar grunden för våra politiska beslut måste ständigtgranskas utifrån behovet av ständig radikal förnyelse men med en fast grund iett oavvisligt krav: att vår samhälleliga aktivitet, nationellt ochinternationellt, skaU gagna människan. Och ställer Brooksrapporten frågorna: Om man villvärdera den moderna västerländska tekonologin från andra utgångspunkter ändenna teknologi som självändamål, med ett eget liv, leder då inte detta tUl ettifrågasättande av själva grunden för det politisk-ekonomiska system inklusiveett av dess bärande element, konkurrensen - som bär upp dagensmarknadsekonomier och deras dominerande inflytande i världshandeln? Nästafråga: De kunskaper och den erfarenhet som vi har om vår mUjösituation,leder inte de till en omprövnmg av den sociala och ekonomiska utveckling somhar skapat våra nuvarande högteknologiska samhällen? Männen bakom Brooksrapporten utgår ifrån att kunskapergrundade på vetenskaplig forskning och tekniskt kunnande inte kan ge mer än enofullständig del av det vetande som vi behöver för politiska beslut rörandevåra samhäUens framtid och den fortsatta inriktningen av utvecklingen. Sådanabeslut, säger man, kan inte fattas utan att de som berörs av dem, nämligenmedborgarna själva, får tUlfälle att aktivt delta i hela processen fram tillbesluten. Forskningens och forskningspolitikens uppgift och betydelse Ugger iatt klargöra det ömsesidiga sambandet och beroendet mellan målsättningar påskUda samhäUsområden, att redovisa följderna av olika slag av beslut och att geråd om olika alternativa färdriktningar. Men det är värderingarna hosmedborgarna och deras ombud, politikerna, som avgör målet. Och här behöver viåterigen kunskap från forskarna som vägledning för våra beslut. För vad dehävdar vara satt i fråga nu genom den kurs som vår typ av civilisation följthittills är människans överlevande. Vad jag sade i remissdebatten vid riksdag, för ett årsedan, i fråga om den miljö som vi aUa till är beroende av förvåra livsbetingelser: Klockan är - det kan med dagensspråkbruk kaUas domedagspredikan, och sådana är ju inte populära. Men de artigadjuplodandena av en väridselit vetenskapsmän bestyrker sådana uttalanden. Ochjag har redovisat några tankegångar ur denna internationella rapport om forskningensframtida inriktning i därför att de är tillämpliga på vårt land,våra nuvarande och framtida problem men också på våra möjligheter att kommatill rätta med dem, om vi börjar . Jag tror att sådana tankegångar är avfundamental betydelse för vår samhäUsdebatt, inte minst därför att de belyserväsentliga problem som är gemensamma för hela vår kulturkrets. Och i prakriskttaget alla dess länder pågår nu samma debatt. har en representativgrupp brittiska vetenskapsmän publicerat ett dokument, en s. k. arbetsplan föröverlevandet, som inte bara anvisar en väg att bryta det nuvarande nödlägetutan som också försöker påvisa att alternativet tUl tillväxtsamhäUet detstationära samhället - kan visa sig vara ett betydligt mer mänskligtacceptabelt samhälle än vad många föreställer sig. Man behöver inte längre varaen Cassandraliknande domedagsprofet i uppgiften att visa på alternativ till denkurs som vi i de västerländska samhällena följer . Det finnspositiva, reahstiska och konstruktiva alternativ. Att bryta en kvantitativökningslinje behöver inte betyda att erbjuda kvalitativt sämre mänskligalevnadsvUlkor. Allt beror på hur man värderar kvantitet och kvalitet. Vad det är fråga om är inte omdomedagsprofeterna har rätt eller fel. Det är fråga om för det förstaatt allt fler skaffar sig en realistisk blick , dess faror menockså dess möjligheter, och för det andra att vi som politiker mobiliserar denpolitiska viljan att styra utvecklingen i riktning mot det slag av samhälle somkan ge förutsättningar för ett hyggligt mänskligt liv också i kommandegenerationer. Uppgiften är allmänmänsklig och därmed internationell. Denkan inte lösas genom enstaka, improviserade och separata åtgärder på nationelltplan utan endast genom en samlad och övervägd aktionsplan, som naturiigtvisbara kan genomföras steg för steg och som måste vara av internationellkaraktär. är där den enda tänkbara organisatoriska ramen. Och därmed, herr talman, leds mina reflexioner vidare tillden sista tankegång ur Brooksrapporten som jag tänkte referera, nämligen denna:Inga ansträngningar att mildra de världsomfattande negativa följdverkningarnaav fortsatta kvantitativa framsteg i vår teknologiska tid kan bli framgångsrikaom vi inte får tUl stånd en helt annan fördelning globalt av samma framstegspositiva resultat. Och det är ett faktum, en förödmjukande paradox, herrtalman, att den västliga världen har exporterat välståndets sjukdomarmen inte välståndet självt tUl de fattiga länderna. 1 för någramånader sedan arrangerades i det andra ministermötet med den s. k.77-gruppen, dvs. Man antog där en principdeklaration och endetaljerad handlingsplan för utvecklingsarbete och internationellt samarbete inför den tredje 77-gruppen erinrar om att sedan detförsta ministermötet i har världen upplevt häpnadsväckande framstegtekniskt, ekonomiskt och socialt. Därför utgör den bestående och förvärradeunderutveckhngen i de fattiga länderna en allt allvarligare uppfordran tiUvärldssamfundet. De förhoppningar som kom till uttryck i Älgerdeklarationen har inte uppfyllts. Det internationella samarbetet förutveckling har minskat och försvagats i stället för att byggas ut ochförstärkas, och klyftan mellan världens rika och fattiga fortsätter att vidgas.När man nu återkommer med fakta, siffror, argument och förslag, sker det sägsdet i deklarationen - i förväntan att de rika länderna i eget intresse skallmobUisera en starkare politisk vilja för att vända utvecklingen - i egetintresse, därför att fortsatta framsteg för alla folk är beroende av att defattiga folkens levnadsstandard förbättras. I världen av är fortsattsamlevnad mellan rikedom och fattigdom inte längre möjlig. Så långt, för . Limadeklarationen, som det bliranledning att återkomma till i debatter .