prot · FV09134 · 1972-12-31 00:00:00 — Framställningen dokumenteras med flera exempel på hursmå barn utsatts för inkvisitoriska förhör om sina föräldrars religiösa tro,och hur barnen tagits om hand av staten. har tiU i vårt land överlämnatsen lista på ett antal personer som dött i fängelser, ivUka de placerats enbart på gmnd av sin religiösa övertygelse. Vi har namn påöver 600 pastorer, baptister, pingstvänner och andra som av sovjetiskadomstolar dömts för handlingar som självklart ingår som en naturlig del i varjekristen religionsutövning. SpecieU uppmärksamhet har de s. k. initiativbaptisternatilldragit sig. Det beror på att de har skapat Rådet för släktingar tillfängslade evangeUska kristna och baptister i . De har sänt ettotal brev tiUinternationella organisationer, till FN, tUl , tUl Kyrkornas världsråd och utanatt frågan på något vis har fallit framåt. Inför firandet av de mänskliga rättigheternas dag måstekampen för de mänskUga rättigheterna åter aktualiseras för alla. Vi kan inte,oavsett var förtryck utövas mot människor på grund av deras religion eller ras,underlåta att reagera, och vi måste med skärpa använda de möjligheter som ståross tUl buds att föra fram våra synpunkter. BekvämUghet, feghet och egoism kanaldrig få hindra oss att i alla sammanhang kritisera dem sora utövar förtryckoch frimodigt ställa oss på deras sida, som för sin övertygelses skuU förmenasrätten tiU ett sådant liv som vi tycker är en självklarhet. Människor som justnu sitter i fängelse för sin tro, föräldrar som saknar barn som tagits ifråndem och barn som kanske gråter över att mor eller far kastats i fängelse pågmnd av trohet mot sitt samvete är aUa våra systrar och bröder. Därför måste vireagera och visa dem att vi är mänga som delar deras lidande och följer deraskamp för mänskliga rättigheter. Mot den bakgrunden raåste jag tUl sist - som jagtackar utrikesministern för interpellationssvaret ändå konstatera att utrikesministernssvar var positivt i tonen men innehöU mycket Utet i sak. Jag hade väntat mignågot mera av det engagemang och den skärpa inför världens orättvisor som jag vetatt utrikesministern så ofta har gett uttryck för. Även om Sovjetunionensregering enligt interpellationssvaret mycket väl är medveten om den svenskainställningen i denna fråga, raåste ju målet ställas något högre. Det gäUer attfå denna medvetenhet att leda tUl praktiskt handlande, som innebär att vi engång uppnår den sUuationen att ingen diskrimineras på grund av sin religiösaövertygelse. Utrikesministern har i det fallet unika tUlfällen att fådra sina synpunkter, och de kan konkretiseras till att gälla inte bara allmännaproblem utan också de nu aktualiserade svårigheterna i . Jag harläst utrikesministerns tal inför FN, och jag delar uppfattningen om demänskliga rättigheterna. Men jag saknade något som direkt uttryckte någon form avsvensk kritik mot de religionsförföljelser som pågår i . Dessutom finns det vid de bilaterala förhandlingar som dåoch då äger rum mellan representanter för och tillfällenatt direkt tala om att vi i med förtvivlan ser pä det som händer meddessa rainoritetsgmpper i . måste förnyat och ihärdigtarbeta för att det i FN skapas möjligheter att på ett effektivt sätt behandlaalla de anmälningar som görs om brott mot de mänskliga rättigheterna. Låt mig , herr talman, säga att jag vet att dettaär en känslig fråga, som lätt kan verka som ett otUlbörligt inblandande i enannan stats inre angelägenheter. Men världen har krympt, och det medför att vigång på gång konfronteras med och tvingas reagera mot orättvisor som inträffarbåde långt borta och mycket nära. Därför tror jag, herr talraan, att Sverigekan både internationellt och genom bilaterala kontakter göra avsevärt mera föratt värna om individens människovärde utan att därmed kränka integriteten hosett grannland med vilket vi har goda förbindelser. Ang. förtrycket mot vissa kristna i Ang. förtrycket mot vissa kristna i HerrSVENSSON i (s): Det är en ytterst allvarlig fråga som herrStålhammar har tagit upp i sin interpeUation, och det finns anledning attstanna några ögonbUck inför den. Jag tror inte att det behöver råda någradelade meningar i det här fallet mellan vare sig utrikesministern, mig, men jag tror ändå att frågan tål att diskuteras och föras fram ioffentlighetens ljus. Att det inte råder någon religionsfrihet i vår mening iSovjetunionen och i en del andra öststater råder det intet som helst tvivel om. Den paragraf som gäller var inne på den lyder; Frihet att utöva religiös kult och frihet tUl antireligiös propagandatUlerkänns varje medborgare. Man skall lägga märke tUl formuleringen. Ordet kuhanvänds, och man säger att religiösa människor får utöva kult. Denantireligiösa propagandan tilldelas en aktiv roll, medan den religiösa sidantUldelas en passiv roU. Det betyder som vi vet att man inte får föra någonreligiös propaganda. Man får inte bedriva ungdomsverksamhet. Det fmns andrainskränkningar när det gäUer t. ex. diakoni och sättet att annonsera religiösverksamhet. Såvitt jag vet förekommer inte heller några gudstjänster i radiooch TV. Däremot driver staten från och till med vetenskapen såsom täckmantel en propaganda men också enförföljelse mot kristna människor och andra som hyser en religiös tro. MantUlbakavisar religiös verksamhet med vetenskapliga argument och menar att detär fråga om mystik. Sådant bör inte någon syssla med. De ryska kyrkorna har lämnat olika svar. Dengrekisk-ortodoxa kyrkan, som är störst och äldst, och den baptistiska kyrkan,den mera officieUa delen, försöker att leva med regimen, försöker ibland attgöra en dygd av nödvändigheten och försöker möta staten på vissa punkter isociala och ekonomiska frågor och framför allt i fredsfrågan, där man säger stöder staten eftersom man står på samma linje. Ändå vet vi att dessakyrkor lever under kaUa förhållanden. I denna situation finns en tredje grupp, som herrStålhammar antydde, de s. k. evangeliekristna. De är färre till antalet, men degår till en öppen kamp mot staten för att få utöva sitt gudstjänstliv och föratt få uppfostra sina barn. När de går som längst vill de ha en religionsfrihetutan inskränkningar. Resultatet uteblir naturligtvis inte. De utsätts förförföljelser. Även andra kristna i de andra mera etablerade samfunden ärnaturligtvis inte helt utan dessa förföljelser eller denna diskriminering, menjust denna grupp tar, skulle jag nästan vilja säga, martyrskapet på sig för attopponera och för att kräva sin religionsfrihet. Det nyttar naturligtvis föga att i denna situation sägaatt det finns andra förföljda människor. Vi har t. ex. judarna, som vi harblivit mer påminda om än om just dessa människor. Deras situation i ärbesvärande. Vi vet vidare att det förekommer religionsförföljelse i andra delarav världen, ibland med omvänt förtecken, t. ex. kristna som tror att måstevara vit, vUket är fallet i , och de portugisiska koloniernai , eller att han måste stå på de etablerades sida i den bemärkelsenatt han är en garant för kapitaUsmen eUer for äganderätten. Man förföljer därmänniskor som på grund av sitt kristnasamvete går en annan väg. Det nyttar föga att bara säga att sådant förekommer. Vadvi nu tar upp gäUer framför aUt förtrycket i - det är ju dettaland frågan avser - men vi kan i detta sammanhang också inbegripa situationen iandra kommuniststater i öst. Hur kommer det sig att denna stora och starka stat tarrisken av att få en internationell opinion riktad mot sig? Svaret är såvitt jagförstår att den totalitära staten alltid fruktar konkurrens i idéernas värld.Nazismen gjorde det . Vi vet alla hur åberopade Den högstesbeskydd för att ge sina tankar högre dignUet och för att vinna massorna för sinkamp, men när det verkligen kom tiU kritan förföljde också han de kristna ochkyrkorna. Han bekämpade dem därför att det ur dessa kretsar kom framsamvetsbestämda människor som var beredda att offra sig för sin tro. Vi finner samma företeelse också på det politiska planet:totalitära stater går till angrepp mot andra poUtiska idéer. Man är rädd föratt människorna skall välja något annat system, och man är rädd för att de pågrund av sin idé och sitt samvete skall bekämpa det som är misshagligt för deraakthavande. Så uppträder alltid en totaUtär regim. Varför är man då i så rädd för denna relativt lillagrupp? - Det är framför allt de evangeliekristna det gäller. De har ju ingenvapenmakt och inga arméer, och de utgör inte någon yttre fiende. Men man vUlvara ensam om sin ideologi och är rädd för människor som har ett samvete ochsom är beredda att offra sitt liv för att gå en annan väg. skall vi fira 25-årsjubUeet av FN:s förklaring omde mänskliga rättigheterna, proklamerad av 1948. Som herrStålhammar var inne på talar den om de grundläggande friheterna -tankefrihet,samvetsfrihet och religionsfrihet. De friheterna skall utövas, står det litetlängre ner i deklarationen, oberoende av ras, hudfärg, kön, språk, religion,politisk eller annan uppfattning. är medlem av FN och har undertecknatdeklarationen. Men det är, som utrikesminister i det norska stortingetsade i en interpellationsdebatt , på många ställen - ochäven här - långt mellan ord och handling. Ändå tror jag att man kan hänvisa tiUvad FN som är en stark kraft i vår värld har uttalat. Kristna människor ochockså andra människor har reagerat olika i västvärlden. Detta har varit uppe ikyrkornas världsråd vid många tillfällen, och där har man i stort sett valt attgå den tysta diplomatins väg, medan andra, inte minst här i , gått tillhäftiga offentliga angrepp. Vad som i dessa angrepp är en protest motreligionsförföljelserna eller vad som är ett angrepp på kommunismen vet manibland inte. Men vi kan lämna detta; hur man än agerar är det ändå klart attdet för oss egentligen bara finns en sak sora vi kan stå för, nämligen att vihar skyldighet att reagera offentligt eller på annat sätt. En liten parentes! Man funderar ofta över varför det är såtyst i den svenska opinionen när det gäller dessa människor. Annan förföljelseskrivs det rätt mycket om, raen inte denna. Det finns en fråga inom oss; Är detinte så noga med människor som blir förföljda för sin tros skull? Jag anseratt det är nödvändigt att vi får en offentlig opinion också i Ang. förtrycket mot vissa kristna i Ang. förtrycket mot vissa kristna i Utrikesminister svar är kortfattat, raen igrunden är deklarationen tillräcklig för ett agerande: den säger vadsom behöver sägas. har, som det står, "stött strävandena att genominternationella åtgärder åstadkomma ett skydd mot sådana förföljelser. Vikommer även i fortsättningen att stödja dessa strävanden." När nuutrikesministern tar upp detta igen, betyder det att de är aktuella just nu.Jag tolkar det så. Utrikesminister i norska sade i sUtsvar att det finns två vägar att agera: den enskUda direkta och den överFörenta nationerna. Det är självklart att så är det och så har vi ocksåtidigare sagt. FN har sin kommission för de mänskliga rättigheterna, men allaklagomål som kommer till denna kommission är hemligstämplade. För ett par årsedan var det inte mindre än 17 000 sådana klagomål. Dessa gällde inte barareligionsfrihetsfrågan, utan de gällde ett nedtrampande av de mänskUgarättigheterna. De kommer alltså inte upp till offentlig diskussion. Jag undrar om det inte skulle finnas möjlighet att agerapå sådant sätt att det bleve en större offentlighet kring dessa saker. År 1969förelåg ett förslag om en öppnare behandling, men majoriteten i ECOSOChänvisade till staternas suveränitet, varpå man avskrev förslaget om dennabehandlingsmetod. För min del hoppas jag att den tid snart skall vara förbi närett brott mot de mänskUga rättigheterna kan betecknas som ett internt spörsmål,därför att det kan det inte vara. Naturligtvis är det att gå för långt i sitt hopp och sintro att det skaU kunna bli offentlig rättegång i sådana här saker. Det ärknappast möjligt att formulera sådana rättsregler eller åstadkomma en sådanrättspraxis i en värld som ser ut sora den gör. Men enbart det att frågornalyfts upp har sin betydelse, eftersom vi tror på den allmänna opinionen ocheftersom vi tror på att människor kan ändra sig. Om det skaU vara någon meningmed de högtidliga deklarationerna i FN, bör man inte i onödan kunna krypa bakomenskUda staters suveränitet och skydd för de inre angelägenheterna. Jag har uppehållit mig vid denna fråga ganskalänge, och jag skall sluta med en uppmaning till utrikesministern att vid deförhandlingar och överläggningar som pågår mellan utrikesministrarna i denordiska länderna ta upp denna fråga. Den har aktualiserats i det norskastortinget, och det finns alltså en bakgrund för ett sådant agerande. Jagskulle önska att man från svensk sida gick starkare in i en sådan diskussion.Det kanske redan har skett - jag kan ju inte känna tiU det - men det är en vägsom jag gärna skuUe se att man följde. Man borde sedan kunna agera hårdare iFörenta nationerna i denna fråga. Både och iKungälv inlägg efter mitt svar understryker att det i den grundläggandeinställ-nmgen till de mänskliga rättigheterna inte finns någon skillnad mellanoss. Jag skulle tro att det inte heller finns några sådana skillnader meUanledamöterna i denna kammare. jag uppfattade rätt var han, trotsdenna överensstämmelse i de grundläggande värderingarna, ändå inte helt nöjdmed mitt svar. Han menade att det är viktigt att medvetenheten om den svenskaregeringens inställning i dessa frågor också borde leda till praktisk handUng ide länder där sådana handlingar är påkallade. Det är i och för sig, herr talman, en förhoppning somsjälvfallet jag gärna ansluter mig till, men jag ser mig tvungen att såsomutrikesminister framUåUa för den ofrånkomUga begränsningen ivårt lands möjligheter att direkt påverka speciella förhållanden i andrastater. Jag skuUe också vilja säga, för att det inte skaU råda någon oklarhetpå denna punkt, att det skuUe ställa den svenska utrikesledningen inför enomöjlig uppgift om vi skulle uppvakta och göra framstötar hos alla regeringarsom i ett eller annat avseende enligt vår mening kränker mänskliga rättigheter.Det är ofrånkomligt att vi koncentrerar våra framstäUningar till att gäUasärskUt allvarliga fall och sådana faU där våra erinringar kan ha utsikt att genågon effekt. Detta är nödvändigt om vi i denna vUctiga fråga vill bU tagna påallvar och vill nå något resultat. Jag har haft anledning att upprepade gånger i lUcartadediskussioner här i kamraaren understryka att förutsättningen för framgång medsådana framstötar i humanitärt syfte - när det gäUer religionsförföljelser ochandra kränkningar av mänskliga rättigheter är att framställningarna sker utannågon som helst offentlighet. Jag tror inte att det skulle gagna de kristnasställnmg i om jag från denna talarstol offentligen gav ett löfteom en svensk regeringsframställning i . Jag uppfattade av att han för sin del också var väl medveten om denna aspekt av problemen. hänvisade till rain tidigare norske kollegasinlägg i den norska stortingsdebatten. var också inne på det.Andreas hade sagt och det överensstämmer precis raed rain och densvenska regeringens inställning - att det finns två vägar för en nation attfölja när det gäUer att främja respekten för de mänskliga rättigheterna. Denena är den som jag har berört, nämligen den direkta framstäUningen hos denstat som kränker rättigheterna. Och om den gäller de begränsningar och devUlkor som jag har varit inne på. Den andra vägen är den internationella opinionsbildningensväg, aktiviteten i de internationella organisationerna för att skärpa deinternationella åtagandena när det gäller mänskliga rättigheter. Det har variten huvudväg för svensk utrikespolitik och en väg som vi lägger ned ettutomordentligt stort mått av aUvar och energi för att gå vidare på. Där bedrivsockså - det är svar till - ett mycket nära samarbete med de andranordiska regeringarna. Det kanske kan vara skäl att redan här erinra om ettförhållande sora jag i och för sig får anledning att närmare kommentera och belysai ett interpellationssvar , nämligen att den svenskadelegationen vid årets generalförsamling i FN instruerades av regeringen attprioritera ett ärende rörande avskaffande av religiös ofördragsamhet.Anledningen tiU denna instruktion var att det ärendet hade stått på FN:sdagordning ända men inte blivit föremål för någon reeU debatt sedan1967. Ang. förtrycket mot vissa kristna i Ang. förtrycket mot vissa kristna i Enligt instruktionen skulle vår delegation verka aktivtför att denna dagordningspunkt nu skuUe utmynna i en konvention som ger etteffektivt skydd mot religiös ofördragsamhet i alla länder. Jag kan meddela, i den mån detta inte är känt förkammarens ledamöter, att dessa strävanden har rönt framgång. Så sent som itisdags beslöt nämligen FN:s sociala, humanitära och kultureUa utskott, medröstsiffrorna 73 för, ingen emot och 31 nedlagda, att anta ett svensktresolutionsförslag av innebörden att denna fråga skaU ges högsta prioritet ochatt ett utkast tUl en FN-deklaration mot religiös ofördragsamhet skaUtiUställas regeringarna för kommentarer samt att frågan 1973, alltså vid nästaårs generalförsamUng, skaU ges sådan förtur att generalförsamlingen redan dåkan anta deklarationen i fråga. Jag vill nämna detta både som en glädjande nyhet och somett uttryck för den aktivUet som den lägger ned i dennafråga. Vi är självfaUet tacksamma för det starka stöd som vi har i den svenskaopinionen för dessa strävanden och som är en av förutsättningarna förpolitUcens framgång. HerrSTÄLHAMMAR (fp); Först några kommentarer i anledning av herrSvenssons i yttrande, som jag instämmer i för övrigt. Jag tror inte manskall göra denna fråga enbart beroende av de förföljelser som riktar sig emotde s. k. evangeliekristna eUer initiativkristna. Vi måste först slå fast attden allmänna situationen för även registrerade kristna inte på något vismotsvarar vad vi i karakteriserar som religionsfrihet. När rätten attfå del av högre utbUdning eller rätten att inneha anställning som läkare ellerlärare eller någon annan kvahficerad position fråntas den som är , ärdet alltså ett brott mot de mänskliga rättigheterna. Sedan är det också utan tvekan så att det inom denetablerade registrerade officiella kyrkan förekommer mycket som närmast kanlUcnas vid underjordisk verksamhet och som närmar sig de initiativ-kristnas,initiativbaptisternas eller evangeliekristnas verksamhet, för vUkenfängelsestraff är ganska vanligt. Man skall inte utgå från att fängelsestraffen, räknade i absolutatal, är så oerhört vanliga. Men de är tillräckligt många för att vi skallreagera. Rådet för de fångnas släktingar skrev 1969 till ministerpresidentKosygin och redogjorde för de laglösheter som begåtts raot många kristna.Skrivelsen innehöll en förteckning över pensionärer och församhngsmed-lemmar,som ålagts höga bötesstraff därför att de haft gudstjänster i hemmet.Undertecknare var rådets ordförande, den då 62-åriga . Hon berättarom den 74-årige , som var sjuk och knappt kunde röra på fötterna mensom ändå dömdes till fängelse. Hon berättar om den 81-årige 'dåliga hälsotillstånd. Han avtjänar just nu ett treårigt straff. En man vidnamn Roraanovitj, som sitter i fängelse i , har olagligt berövatsrätten att sända och ta emot post. Han har hustru och sju barn hemma. De som frigivits utsätts ofta för hotelser eller hålls inågon form av husarrest. Radioapparater konfiskeras, eftersom raan använder demför att lyssna på religiösa radioprogram. har den snart 70-åriga själv kastats ifängelse igen. Hennes man har dött i fångläger, och hon har en son som just nuockså befinner sig där. Detta är bara några bUder ur det lidande som många kristnamåste genomgå. Det är inte alltid så att man blivit s. k. evangeliekristeneller initiativbaptist av egen vilja. har man vägrats den registreringsom varit en förutsättning för ett någorlunda normalt kristenliv inom de snävagränser som regeringen drar upp. Mot bakgrunden av det som händer och, vilket även herrSvensson i tog upp, den svaga genomslagskraft detta har i den svenskaopinionen anser jag, att det ändå skulle vara värdefullt om utrikesministern idenna sin egenskap då och då också påpekade dessa problem. Jag vet att detföreligger svårigheter av diplomatisk art, som jag absolut inte kan gå in på,eftersom jag inte på något vis behärskar tekniken och terminologin på dettaområde, men i utrikesministerns tal i FN nämndes flera länder, bl. a. ,och , och jag föreställer mig att det inte på något sätthade betraktats som en diplomatisk oartighet, om där också hade nämnts det somhänder med de kristna i . Jag tror också att man genom vissa inofficiella kontakter,som trots allt förekoramer på regeringsnivå, skulle kunna aktualisera dennafråga då och då på ett så intensivt sätt att de sovjetiska myndigheterna blirmer och raer medvetna om att en stor och växande opinion anser, att det brottmot de mänskliga rättigheterna som denna behandling av de kristna innebärabsolut inte är värdigt en kulturstat som . Till dess att vi harkommit dithän måste vi alltså fortsätta att protestera. Ang. förtrycket mot vissa kristna i HerrSVENSSON i (s): Religionsförföljelse kan ju ta sig mångaformer, som ibland kan vara svåra att kartlägga. När det gäller judarna och dekristna i riktar man sig inte alltid mot religionsutövningen utan istället mot andra utslag av deras verksamhet. Det är ju genast mycketbesvärligare att komma åt en sådan företeelse, eftersom även en religiöstsamvetsbestämd människa självfallet måste finna sig i samhäUets lagar ochförordningar, även sådana som hon i och för sig inte gillar. Det ger henne medandra ord ingen frisedel att göra vad som helst. Därför är hela dennaproblematUc mycket besvärlig. Vad vi kan slå fast är att det officiellt icke föreUggernågon religionsfrihet i och att någon sådan inte heller förekommervare sig i teori eller i praktik. Detta bör då också framhållas med så starkteftertryck som möjligt. Jag är fullständigt medveten om att det här är svårafrågor för en utrikesminister att agera i. Jag vill påminna kammarens ledamöterom att i samma situation befinner sig Kyrkornas världsråd, och som jag antyddei mitt förra anförande har man därifrån försökt sig på den tysta diplomatin.Man har inte velat gä ut och slå på stora tmmman för att väcka en världsvidopinionsstorm i det här avseendet. 1 vårt land intar Svenska baptistförbundetsamma ståndpunkt. Man menar sig naturligtvis därmed kunna gagna saken bättreoch inte i onödan utsätta enskilda Ang. den svenskspråkiga pressen i och människorför förföljelse eUer trakasserier. Viktigt är emellertid att inte försitta de tUlfällen somfinns, och jag tycker att det var utomordentligt glädjande att hörautrikesministerns senaste inlägg, där han kunde säga att Förenta nationernaantagit en konvention om religiös ofördragsamhet och gjort det med ett stortantal röster för och inga emot dock med 31 nedlagda röster. Det är för oss som har deltagit i den här debatten utomordentligt glädjande sak, och vi har anledning att framföra ett tack tUlutrUcesministern och till regeringen för att de har agerat i den här frågan.Den rör naturligtvis hela världen. Den rör också religiös ofördragsamhet, såatt säga i den andra riktningen. Konventionen gäUer aUtså en oerhört storfråga, och det är klart att den också har sin betydelse i fråga omreligionsförföljelserna eller religionsofriheten i . Överläggningenvar härmed slutad. den svenskspråkiga pressen i och Herr utrikesministern erhöUordet för att besvara i (fp) den 23 noveraberframställda interpeUation, nr 234, och anförde; i har frågat mig hurjag bedömer dagsläget för den svenskspråkiga pressen i och ,om de av svensk-amerikanska pressutredningen föreslagna stödåtgärderna tilldessa tidningar utgår i fuU utsträckning och om samtliga dessa tidningar fårdel av denna stödform. Dagsläget för de nio svenska immigranttidningarna iNordamerika är i stort sett detsamma som beskrevs i utredningens för nästan exaktett år sedan avlämnade betänkande. Tidningarnas upplagor har fortsatt att sjunka långsamt.Det ekonomiska läget för de värst utsatta tidningarna har fortsatt attförsämras.