prot · FV0914 · 1972-12-31 00:00:00 — sidan detär socialdemokraterna. Man tvingas att lägga fram finansplanersom inte innebär några speciella förbättringar vare sig när det gäller attsänka skatterna, som är en typ av förbättring, eller att öka stödet tUl deolika gmpper som har det svårt. En grupp som har det svårt och som vi har talatom har är folkpensionärerna. var i den frågan invecklad i en debatt medherr , men det tillhör nu oppositionens arbetsvillkor att man har kortrepliktid. Därför har bett mig att bemöta en del av . Vi vill förvisso icke ta bort det indexskydd som finns ifolkpensionssystemet, bl. a. därför att vi är så övertygade om att dettaindexskydd i hög grad behövs i Er inflationspolitik. Om det nämligen är snabbaprisstegringar och vi har i genomsnitt haft snabbare prisstegringar här ilandet än andra länder under socialdemokratiskt styre - då behövs denna typ avindexskydd. Det är den första och grundläggande synpunkten. Den andra synpunkten är, att om Ni inte gör någonting, t.ex. på det näringspolitiska eller skattepolitiska området för att ta Er ur deolika återvändsgränder som hos svenska folket har skapat en oro ochmisstämning, så kommer Ni, som jag har sagt, att antagligentvingas till en obehaglig typ av politik. Den har redan inletts genom detreformstopp som finansminister har tvingats till och genom de myckethårda skrivningar som han skickade ut exempelvis tUl kommunerna om att man intekan göra den ena eller den andra förbättringen utan det omvända. Det ärden andra grundläggande sanningen, . Vår vilja när det gäller folkpensionärer och folkpensionerhar klart markerats genom olika förslag. Vi har alltså föreslagit skattefrihetför folkpensioner, därför att dessa är en försäkring. Däremot är inteförsäkringspremien avdragsgill. I alla andra sådana sammanhang är då hellericke den utfallande försäkringen skattebelagd. Folkpensionen är den endaförsäkring där man så att säga beskattar både premien och utfallet. Av dennaenkla och rimliga anledning har vi krävt skattefrihet. En annan sak inom skattepolitikens område som vi harpåtalat är det helt orimliga i det nuvarande systemet att folkpensionärersextrainkomster beskattas upp tUl . En folkpensionär som tjänar entusenlapp extra i det vanUga inkomstskiktet får behålla 50kronor av denna tusenlapp. Vi tycker Er politik är fientlig motfolkpensionärerna. Vidare var det faktiskt moderater som föreslog att manskulle införa ett pensionstillskott tUl personer som står utanför AP-systemet,och det är bra att det är genomfört. Det markerar vår uppfattning på dennapunkt. Skatter behövs för att lösa gemensamma svårigheter, men deskatter vi har skapar gemensamma svårigheter. Enlåginkomsttagare betalar i skatt. Om han har 20 000kronor i inkomst, betalar han i olika skatter . Det är inteatt undra på att många människor tvingas söka t.ex. socialhjälp. Vi hartidigare talat om valfrihet. har gjort gällande, att en människa somfår socialhjälp har en ökad valfrihet. Ja, han har en ökad ekonomisk frihetjämfört med om han inte hade fått någon peng alls. Men vårt förslag är att manskall göra det lättare och friare för honom genom att inte ha ett sådantskattesystem att han tvingas i väg till denna lucka där han kan kvittera utsocialhjälp. Det kan inte vara någon specieU frihet att tvingas i väg dit föratt hämta pengar. När det gäller de genomsnittliga inkomsttagarna vet vifrån många debatter - jag tror att just före mig har tagit uppdet också att skatten på inkomstökningar är grotesk. När man tar hänsyn tillskatter, stigande barndaghemsavgifter, fallande bostadstillägg och annat fården genomsnittlige inkomsttagaren i av en ytterligare intjänadtusenlapp behålla kanske . Jag tror inte att det är ett riktigt skattesystem. Det gördet inte lönande att arbeta. Det har faktiskt blivit så att det i stället lönarsig att vara frånvarande från jobbet. Det finns många olika områden där man kan åstadkommaförbättringar inom skattepolitiken och där det faktiskt går att spara pengar.Jag tror t. ex. att skolorna har kostat onödigt mycket pengar genom attsocialdemokraterna har haft en så virrig planering att kommunerna knappasthunnit få det ena skolhuset färdigt förrän de fått lov att bygga nästa elleråtminstone ändra i det helt nya för att det skall passa in i de nyastudieplanerna. Sådant kostar naturligtvis pengar, det gör att det blir dyrareoch att vi får högre kommunalskatter. Beträffande utlokaliseringen av de statliga ämbetsverkenlade regeringen fram förslag utan att ha något beslutsunderlag. RUcsdagen hadeinte ett rimligt beslutsunderlag när den röstade. Vi gjorde sannolikt rätt -får vi hoppas men vi visste inte vad det kostade att vidtaga den ena eller andraåtgärden. Det är en dålig och dyrbar politik. Kommunalskatterna har tvingats ihöjden genom en lång rad beslut, som kommunerna bara har haft att foga sig i.Arbetsgivaravgift för kommuner, mervärdeskatt och annat gör att kommunalskattentvingas i höjden. Detta är en förklaring tUl de höga kommunalskatterna, och manskall vara medveten om detta när man hör t.ex. säga att det inte ärhan som höjer skatten utan kommunerna. Det viktigaste exemplet på hur den socialdemokratiskapolitiken har lett till så kraftiga skatteökningar finns just i detförhållandet att man inte har velat ge de enskilda människorna möjlighet attbygga upp egna tiUgängar. Även låginkomsttagare avkrävs så höga skatter att deblir i ännu högre grad låginkomsttagare. På det viset har man gjort människornaekonomiskt ömtåliga, det har blivit svårt att klara sig, staten har måst trädatUl för att lösa det ena problemet efter det andra, och dessa lösningar harframtvingat skattehöjningar som i sin tur har gjort det svårare för en hel delmänniskor att klara sig. I det här läget krävs det ett alternativ, och det moderataalternativet finns inom ramen för det som vi kaUar ägardemokratin. Man skallgöra det möjligt för dem som har mindre och medelstora inkomster jagunderstryker detta starkt - att bygga upp egna tillgångar, som gör det lättareför dem att klara sig när vinden börjar blåsa. Det innebär en större valfrihetför en människa att inte genast tvingas i väg för att söka det ena eller andrabidraget. Det är en bättre form av maktdelning att ha en sådan resursuppbyggnad fördelad på de många människorna istället för att ha allting samlat i t.ex, ett offentligt sparande. sade i sitt anförande, om jag minns rätt, atthan tvivlade på privat ägande därför att det gav makt över andra. Det finnssäkert sådana exempel, och det är inte bra, till en del kanske det äroundvikligt, men det är i princip inte bra. Men vad vi vill med våra förslag omägardemokrati är att varje människa skall ha större makt över sig själv, ochdet måste vara bra, det är såvitt jag förstått det som menas medmedbestämmande. glömde också bort en annan sak, nämligen att denoerhörda koncentrationen av ägande tUl det offentliga har gett herrarna i denstarka samhällskorridoren där inne en oerhörd makt över andra. Det är ettägande som ger makt, och det är ett system som vi tycker är riskabelt. sade också att socialism är en frihetsrörelse.Sedan grälade han på den engelska regeringen, som han påstod var vårakärleksbröder, för det var olika fel på dem. Men då undrade jag, och den fråganlåg på mina läppar : Skulle kunna peka ut ett enda landdär socialism i praktiken visat sig vara en frihetsrörelse? i (s): Sysselsättningsläget har spelat en domineranderoll i dagens debatt, och det är väl i och för sig rätt naturligt. Det är ingensom bestrider att arbetslösheten är hög och att den har varit varaktig. Sålångt tror jag det råder enighet. Men när det sedan gäller frågan om åtgärderför att åstadkomma en ökad sysselsättning är meningarna nu som tidigare delade;det gäUer såväl arten av åtgärder som deras omfattning. För att knyta an tUl den debatt som förts här mellan statsministern och partiledarna, kan jag personligen helt anslutamig tiU den argumentering och den redovisning som statsministern har lämnat.Den bedömning som har kommit fram i hans anförande och debattinlägg tror jag ärhelt riktig. Regeringspolitiken har gett resultat även om det har tagit längretid än man från början hade räknat med. Som stöd för den uppfattningen har jagbl.a. en del siffermaterial som grundar sig på arbetslöshetsräkning inomByggnadsarbetareförbundet och avser förhållandet nu . Däravframgår att trots den årstid vi nu har, alltså januari månad då arbetslöshetennormalt brukar öka rätt mycket, så har den avstannat, och det är praktiskttaget ingen förändring sedan föregående månad. Detta gäller när man ser detrent allmänt. Men det kan också i det här sammanhanget'ha sitt intresse att erinraom att de väsentliga förändringarna till det bättre skett just på de orter somcenterledaren i sitt debattinlägg närmast var angelägen om. Det gälldelandsbygden och skogslänen. I de orterna har de åtgärder som vidtogsfrån regeringens sida bidragit till en ökad sysselsättning. När det sedan gäller de åtgärder som man från de olikapartiernas sida har redovisat är det rätt skrämmande att ta del av de förslagsom moderata samlingspartiet har lagt fram tUl denna rUcsdag. Vad man därkräver är ju en rent reaktionär politUc av det snitt som förs i medrätt förödande resultat. förslag innebär att kosta vad det kosta villså skall man nedrusta de kollektiva insatserna och lämna människorna att, somman säger, ståpå egna ben. Jag skall här inte fördjupa mig i idéerna om att avgiftsbelägga enmängd av samhällets tjänster och om att delegera vissa uppgifter tUl enskilda,som det heter i motionen. I stället vill jag anföra ett par synpunkter på dekonsekvenser som enligt min uppfattning moderatförslaget innebär förbostadsbyggandet och naturligtvis också för sysselsättningen. Man föreslår attbostadsbyggandet skall reduceras . är ungefärdetsamma som 10 000 lägenheter och 10 000 lägenheter motsvarar sysselsättningför 4 0005 000 byggnadsarbetare och minst lika många inom materialindustrin. Vidare vill man avskaffa statens stöd tUl kommunernasmarkförvärv, vUket skulle trasa sönder långtidsplaneringen, som ju många hartalat varmt för i debatten här och i andra sammanhang. Det skulle sättany fart på markspekulationen m. m. Dessutom viU man sänka de statliga lånen tiU allmännyttigaoch kooperativa bostadsföretag. Det skulle innebära att dessa företag skullebehöva göra mycket stora egna kapitalinsatser för att över huvud taget kunnabygga. Men sådana pengar finns helt enkelt inte. Dessa företag är jusjälvkostnadsföretag. De har inga nedplöjda vinster för att kunna klara följdernaav de regler som moderata samlingspartiet nu föreslår. Följden blir helt enkelt den att en mycket stor del avbyggandet uteblir. De privata företagen har säkerligen inte vilja många avdem saknar resurser att ersätta bortfallet. Vad leder det till? Heltnaturligt tUl arbetslöshet. Sist men inte minst vill de moderata avskaffa systemet medde s. k. paritetslånen. Och eftersom de avvisar tanken på subventioner kan välslutsatsen inte bli någon annan än att man då accepterar rätt betydandehyreshöjningar i stäUet. Såvitt jag förstår kommer detta förslag i praktiken attinnebära att bostadsproduktionen skulle reduceras rätt väsentligt. Verkningarnapå sysselsättningen skuUe bli betydande. Ändå har vi hört ledareupprepa sina berömmande ord om vilja att stå i främsta linjen närdet gäller sysselsättningspolitiken. I själva verket skulle naturligtvis den lättvindighet medvUken de borgerliga ser på sysselsättningen vara särskilt farlig just nu inombyggbranschen, eftersom denna sysselsättningsmässigt befinner sig vid ettvägskäl. Vi står helt enkelt inför ett strukturproblem på byggarbetsmarknaden.Arbetslöshetssiffran vid det senaste , 16 500, är bara ett avmånga tecken på detta förhållande. Det är en hög arbetslöshetssiffra, även omvi kan glädja oss åt att den i praktiken inte innebär någon ökning jämfört medvad som redovisades en månad tidigare. Ökningen i arbetslösheten har alltså,som jag sade tidigare, upphört, vilket får skrivas på det s. k.sysselsättningspaketets konto. Men även om arbetslösheten nu måhända börjar sjunka, skallingen tro att vi därmed är befriade från problem av det här slaget.Svårigheterna på byggarbetsmarknaden är mer djupgående än så.Byggnadsarbetarkåren är helt enkelt för stor, och vad som enligt minuppfattning behövs nu är åtgärder på framför allt två områden. För det förstamåste en större del av byggandet föras in i själva sysselsättningsplaneringen,för det andra behövs enordentlig planering av rekryteringen tUl byggnadsindustrin. Jag har tidigare idebatter om sysselsättningen här i kammaren nämnt att vi bara inom engrupp, nämligen betongfacket, har inte mindre än 38 000 medlemmar som saknaryrkesutbildning, och de har i många fall kommit in i branschen"bakvägen". Det är en typ av rekrytering som tyvärr ständigt pågår. Behovet av arbetskraft för byggandet, i den omfattning somdetta nu normalt har, har minskat rätt betydligt. Minskningen av antalet arbetstimmarhar varit av storleksordningen . Detta beror dels påen reducerad byggnadsvolym, dels på rationaliseringar, som ständigt pågår. Denaktiva byggnadsarbetarkåren har sålunda minskat med ca 10 000 man. Detta ger stöd för kravet på en ökadsysselsättningsberedskap. Som jag tidigare här har givit uttryck åt, finnsgarantierna för denna i den regeringspolitik som har utformats för byggandet.Jag vill, herr talman, med det anförda bara konstatera, att man kanskönja konturerna av denna politiks praktiska verkningar, och jag är övertygadom att man längre fram även skaU få se påtagbara resultat av den. Aldrig någonsin har väl miljöfrågornatilldragit sig så stort intresse och engagerat så många som under de senasteåren. I detta avseende kommer säkert att bli ett märkesår bl, a. pågrund av den stora miljövårdskonferens som skall hållas i . De frågorav internationell betydelse som där skall behandlas rör tUl övervägande del denyttre miljön. Erfarenheter visar klart att för att nå resultat måste allaländer samarbeta. Den förorenade luften gör inte halt vid någon gräns, havenoch vattnet använder vi gemensamt för att nu bara ta några exempel. Det är ettinternationellt intresse att vetenskapens och teknikens rön inte används ifördärvliga syften utan i stället blir bidrag till spridning av välfärden tiUalla delar av världen. I en motion från har vi framhållit behovetav samordning av forskningsprojekt i miljövårdsfrågor både på nationell ochinternationell basis, utarbetandet av internationella miljövårdskonventioneroch förslag till en organisation för den globala miljövården. Vi anser dettavara frågor som bör behandlas på FN-nivå. Varje land måste förstå sitt ansvarför sin del av helheten. Här hemma måste vi ständigt fråga oss: Har Sverigefullgjort sin del av detta ansvar? På detta kan man väl svara både ja och nej.Med det utgångsläge som vi haft i vårt land borde möjligheterna ha varit godaatt stoppa den miljöförstöring som blir mycket dyrbar att reparera.Som exempel kan anföras de många mer eller mindre förstörda vattendragen. Genomett framsynt och väl planlagt miljövårdsarbete bör vi kunna rädda ochåtererövra väsentliga miljövärden. Men det brådskar, och ingenting får lämnasåt slumpen. Både naturen och människan är underkastad de biologiska lagarna,och stora ingrepp i de naturiiga kretsloppen kan få förödande konsekvenser - ensanning som först har börjat beaktas på allvar. I vårtindustrialiserade samhälle, där produktionen och tillväxten av denna hargivit underlaget för vår välfärd, har vi dock i många fall fått betala ett högtpris för denna välfärd dels i naturmiljön, dels i form av en för mångapåfrestande arbetsmiljö. De erforderliga miljövårdande åtgärderna måste iframtiden räknas in i produktionskostnaderna. För att reparera vad somförsummats måste dock även i fortsättningen statligt stöd utgå tills vi kommer"i kapp" om vi någonsin skall göra det. Statligt stöd måste även utgå till miljövårdande åtgärdersom förbättrar den direkta arbetsmiljön. Mot detta invändes ofta att det ärvarje företags skyldighet att erbjuda en fullgod arbetsmiljö. Detta kan i ochför sig vara riktigt. Ett faktum kvarstår dock. Från samhällets sida haralltför liten uppmärksamhet tidigare visats dessa frågor, och kraven påarbetsmiljöns utformning har varit alltför blygsamma. I ett läge då man viUsatsa på en bättre arbetsmiljö måste det från samhällets synpunkt vara minstlika angeläget och behjärtansvärt att förbättra miljön för dem som arbetarinnanför fabriksväggarna som för dem som finns i samhället utanför. Vi harföreslagit statligt bidrag även till detta för att komma i fatt. Vi måste snartkomma till en lösning av frågan hur dessa ansvarsfrågor skall fördelas. Normerbör utfärdas för vad som kan tolereras på en arbetsplats i form av buller,föroreningar m. m. Vi hälsarnu med tUlfredsstäUelse att arbetarskyddet skall byggas ut. Dettamåste ge större möjligheter till ett intensifierat arbete med att få skyddsombudsinstitutionen att fungera bättre. Det är också mycket viktigt att skyddsombuden får en starkare ställning. skyddskommittéernahar att säga i arbetarskyddsfrågor måste i mycket störreomfattning än nu beaktas. I samråd med företagens ledning bör skyddsombuden kunna arbeta fram saneringsprogram för företagens I dessa sammanhang är det inte bara de rent fysiska hälsoriskernasom skaU beaktas utan även de psykiska, t. ex. i form av stress ochallmän otillfredsställelse. En mycket viktig faktor för hur en individupplever sin situation är möjligheterna tiU medinflytande, dvs. möjligheternaatt påverka den egna arbetssituationen. Ingen vet bättre än arbetstagaren själv vad som är galet och vad som går att förbättra. Inflytandeoch medbestämmanderätt medför också ansvar. 1 ett demokratiskt samhälle får inte demokratin göra Den måste finnas på arbetsplatsen, oavsett om det är enstatlig, eller privat arbetsgivare. formerna förmedinflytande är oerhört viktiga för hur individen upplever Det måste vara en gemensam strävan att göra arbetet till vad det börvara: en tUlgång och en glädje för varje individ. dettamåste man också känna trygghet i arbetet, oavsett ålder och kön. Inte minstmåste strävan vara att ge alla möjlighet att få arbete, ett arbete som manpassar för och som man trivs med. kravet pårätt tUl arbete. ifrågasättaom denna rätt finns. För att fåen helhetssyn på miljön räcker det inte med att vårda de yttremiljöerna, utan det måste också skapas förutsättningar för en god inre miljö,som bygger på människans fysiska och psykiska förutsättningar. Av detta skäl ärdet utomordentligt betydelsefullt att beteendevetare, medicinare ochsocialarbetare får vara med i planeringsarbetet för att Onsdagenden 2 febmari 1972 Det får inte som vara de ekonomiska och tekniskasynpunkterna som väger tyngst när planer skall fastläggas. kan detta fåförödande konsekvenser, vUket vi fått erfara särskUt i storstadsområdena. Deenskilda människorna måste också beredas möjligheter att påverkabostadsområdenas utformning. Kulturella och miljömässiga aspekter får inte eftersättastUl förmån för de kommersiella. Servicekraven måste också tUlgodoses.Forskningen kring aUa dessa frågor har hittUls varit otillräcklig. För att viskall få veta vad människor kräver av sin miljö måste denna forskningintensifieras. En faktor som är väsentlig för hur man upplever sinnärmiljö är avståndet tUl arbetsplatsen, till skolor etc. Närhet till arbetetupplevs av de flesta som mycket positivt, liksom långa resor verkar tröttandeoch är att misshushålla med människors fritid, som i stället borde användas förrekreation och samvaro med familj och vänner. Det är en oerhört angelägen frågai samhällsplaneringen för att skapa goda helhetsmiljöer att arbetsplatser avolUca slag placeras på rimligt avstånd från bostadsområdena. I diskussionen kring regionplanen förStorstockholmsområdet, vilken utgår från att regionen är en enhetligarbetsmarknad, har hävdat att vi inte kan acceptera en planlösning somskulle ge ett stort antal människor restider på . Vi har istället för en enhetlig arbetsmarknad för regionen förordat en flerkärnigstruktur som ger bättre förutsättningar för närhet tUl arbetet och därmed ocksåen bättre miljö för de människor som skall bo där. Befolkningsutvecklingen i denna region, liksom i övrigastorstadsområden, är av stor betydelse för den framtida miljöns utformning,som en snabb tillväxt där tar sin tribut i form av en ökad avfolkningi andra landsändar. Trots 1969 fattade beslut om en dämpadstorstadstillväxt har vid sitt senastesammanträde beslutat att regionplaneringen fram skall utgå från enbefolkningsökning till 1,85 miljoner. Detta innebär för regionen en ökning med25 000 personer , i förhållande tiU en ökning om 30004 000. Som enda parti har representanter i regionplanekommitténreserverat sig till förmån för en lägre planeringsnivå på 1,65 miljoner, vUketinnebär en oförändrad andel av befolkning. Det står alltså klart attövriga partier i regionplanekommittén nonchalerat sina partivänners ställningstagandeni beträffande kravet på en bättre regional balans och kravet på endämpning av storstadstillväxten. Vårt välfärdssamhälle bygger eller borde rättare sagt ihögre grad än nu bygga på solidaritet och gemenskap. Vi har anledning att mångagånger fråga oss om vi till alla delar ger förutsättningar för detta. Har densvagare chans att hävda sig i konkurrensen, tUlgodoser vi minoriteternasberättigade krav att bli inlemmade i gemenskapen? Räcker vår solidaritet tillför alla utstötta? Är vi inte fortfarande låsta i sociala värdemönster som ärav avgörande .betydelse för individens psykiska trygghet? Dessa svårmätbaravärden blir alltmer betydelsefulla vid en totalbedömning av vår välfärd. Det ärinte längre bara de ekonomiska begreppen som ger utslag; allt starkare resersig kraven på att även andra värden skall ingå, när vimäter vår levnadsstandard och vår livsnivå. Vi talar ofta om strukturomvandling i näringslivet och isamhäUet i stort, om åtgärder för att bemästra de problem som uppkommer isamband med detta, men mindre ofta talar vi om den förändring avfamUjestrukturen som inträffat. Denna förändring har inneburit att vi harfamiljetyper som är annorlunda än förr - enheterna är mycket mindre, antaletenpersonshushåll ökar, banden mellan generationerna är skörare, antalet barnper familj är mindre. De flesta människor bor i tätorter, och tendensenhar varit att unga barnfamUjer dominerar i de nybyggdaförortsområdena, för att ta några exempel som visar tecken på en utveckling moten icke önskvärd segregation. Antalet gifta kvinnor på arbetsmarknaden ökar ocksåstadigt och kommer med all säkerhet att ställa ökade krav på jämställdhet påarbetsmarknaden. De kraven ställer man med all rätt. Kvinnorna är under1970-talet egentligen den enda kategori där det finns outnyttjad kapacitet. Detär min förhoppning att kvinnorna inte som bara skallvara en arbetskraftsreserv utan en fullt likvärdig arbetskraft. Den skiss avförändringar i familjestrukturen som jag nämnt här gör att det fordras nyainsatser från samhällets sida, kollektivinsatser, för famUjen i störreomfattning än vad nu är fallet. Från denna talarstol har tidigareolika talare efterlyst ett familjepolitiskt program som ser tUl helheten iproblemkomplexet. väntar vi, men vi har förhoppningen att detinte skall dröja så länge förtän denna plan kommer, ett program med en plan förutbyggnad av famUjestödet. Vid denna utbyggnad ser vi från sida det allmännaoch lUca barnbidraget som grunden. Dess uppgift att verka utjämnande mellaninkomsttagare med och utan barn i samma inkomstlägen blev kraftigt understrukennär detta bidrag beslutades , och det är väsentligt att denna principupprätthålles. För att behålla den utjämnande effekten måste även bidragetsreella värde bibehållas. Sedan det infördes, herr talman, har vi flera gångerkonstaterat att det mellan höjningarna kraftigt urholkats. Barnfamiljernas rättatt få bibehålla sin konsumtionsstandard måste bli tillgodosedd, och vi kräverdärför att de aUmänna barnbidragen liksom folkpensionerna skaU indexregleras. Vissa gmpper av barnfamiljer måste dessutom få ettspeciellt stöd. Detta gäller bl. a. familjer med låga inkomster.