prot · FV0920 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag troremellertid att jag i tidigare debatter i kammaren har varit inne på dessafrågor, vilket jag också hänvisat tUl i mitt svar, och det skuUe därför närmastbh en upprepning och det kanske inte är sä trevligt, I slutet av inlägg lade jag märke till hansuttalande om att SJ naturligtvis borde ta intryck av hur ett enskUt företagskuUe ha handlagt sådana här ärenden. För att bemöta det vUl jag erinra om attriksdagen är 1939 fattade ett principbeslut om att staten skulle inlösa aUa ivärt land befintliga enskilda järnvägar. var det enskildajärnvägsnätet, såvitt jag kan påminna mig, större än det statligajärnvägsnätet. Det fanns många enskUda som ägde kortare och längrejärnvägssträckor i detta land. Och är 1939 åkte många människor tåg, som i dagåker med sin egen bU, Det var i stort sett fullsatt på de flesta tåg av någonbetydelse. Trots det, , har åtminstone inte jag kunnatfinna att det vid något tiUfäUe rests något större motstånd från dessa enskildaägare mot att överlåta sina järnvägar varken , under1940-talet eller senare, i den män någon enskUd järnväg av betydelse som skulleinlösas då fanns kvar. Hade dessa järnvägar varit lukrativa för de enskildaägarna skulle de väl åtminstone ha spjärnat emot en inlösen. Man lämnar juinte gärna ifrån sig en god affär om man slipper. Men de enskilda järnvägarnavar tydhgen ingen god affär trots att tågen var välbesatta. Ochdet går inte att jämföra den tidens förhåUanden med dagens situation; nu har vinärmare 2,5 miljoner bilar pä en befolkning av i runt tal 8 miljoner, medan vii slutet av kanske hade 150 000 bilar jag låter siffran varaokontrollerad, men låt oss anta att den är någorlunda riktig. Jag har velat nämna detta för att belysa att man kanskeinte skaU ta för givet att en enskild järnvägsägare skuUe handskas med de härproblemen på ett sätt som alltför mycket skiljer sig från statens.Järnvägsdriften utgör en svår marknad det är den råa och enkla sanningen,en marknad där det minsann gäller att se till att man inte görnågonting som man får inte bara kritik utan verkliga anmärkningar för av sinauppdragsgivare. Och uppdragsgivarna i fråga om statens järnvägars verksamhet ärbl, a, och jag. När det gäUer frågan om trafiken meUan ochKarlshamn, som uppehöll sig litet extra vid och också har berört iinterpellationen, har i sitt inlägg - så långt jag kunde följa med- refererat det hela riktigt. Enligt vad SJ säger skall fr, o, m, sommaren i årantalet tågförbindelser enhgt planerna ändras så att på vardagar utom,lördagarantalet mmskas från nuvarande 17 tUl 14, från 13 tiU 10 och päsöndagar frän 13 till 11 förbindelser. Vidare skall, som sagt, denspårbundna persontrafiken läggas ned vid ett antal stationer. Jag skall interäkna upp dem; känner väl tiU vUka det är. Sedan säger hert Henmark att dessa människor nu bhr utankommunikationer. Men i påminner han själv om att man fårersättningstrafik med buss. Jag tycker att det är angeläget konstatera att det förhållandet att järnvägsförbindelserna till viss del inskränks inte innebärnågon utformning på det sättet att människorna inte skulle få tUlgång tillersättningstrafik. Här blir det alltså busstrafik. Jag har naturligtvis en positiv instäUning tiU attjärnvägen skaU utnyttjas så bra som möjligt och att man i det sammanhanget intelämnar någon möda ospard. Men, , skall vi inte kunna bli överens pånågon punkt? Med tanke på en effektiv trafikförsörjning här i landet kan maninte gärna kräva att nedläggningsaviserad trafik till varje pris skaUupprätthållas just med järnväg. Det vore i mänga fall en dålig lösning påproblemet. Ett envist fasthällande vid tåget som den enda lösningen pätrafikproblemen skulle, såvitt jag förstår, i mänga bygder leda tUl en både dyroch dålig trafikservice. Den transporttekniska utvecklingen och utbyggnaden avvägnätet har givit oss fler möjligheter än tidigare att tiUgodosetransportbehovet, och det vore oklokt att inte utnyttja de möjligheterna. var inne pä hur mycket vi vUl att riksdagenskall besluta satsa pä olönsam järnvägstrafik under nästa budgetår. Man kanuttrycka alternativet så här: Vi skaU alltså, om godkänner det, satsa322 av skattemedel för att upprätthålla trafik påolönsamma järnvägar. Om inte rationaliseringarna och trafikomläggningarnafortsätter och det är en del detaljer i dem som vi här resonerar om kommerkostnaderna för den olönsamma trafiken att öka snabbt, och möjligheterna församhäUet som helhet att göra insatser i de bygder där särskUda åtgärder är mestmotiverade kommer att minska. Genom att avlasta järnvägsnätet frän små ochlokaltrafikbetonade trafikströmmar underlättar man tågplaneringen för dekraftiga trafikströmmarna, för fjärttrafik och godstrafik tiU industri ochnäringsliv. Landsvägstrafiken har i mänga fall en större skall vi kaUa dettänjningsför-måga än järnvägstrafiken. Om ett litet antal passagerare skaUhämtas upp, kan man ge en bättre service om man använder bussar änom man kör ett helt tåg kanske någon gäng . Bussarna är mindre, drarinte så stora kostnader och bussturen kan få en sträckning som bättre svararmot den aktuella bebyggelsen. Bussarna kan ledas in i tätorterna fram tUlaffärscentra, sjukhus och allmänna inrättningar och turlistan kan görassmidigare. Busstrafiken kan bättre anpassas till varje områdes specieUa behov. Jag har med detta tillägg velat säga att en rationaliseringvid av det slag som pågår i det område som avnaturliga skäl ömmar för måste ses i ett litet vidare perspektiv även när detgäller den ersättningstrafik som sätts in. Om man genom en i stort sett vettigrationalisering kan åstadkomma inte en försämring utan kanske rent av enförbättring av förbindelserna låt vara att man sätter in buss i stället förtåg - anser jag nu och har ansett tidigare att man måste fortsätta på deninslagna vägen. Dessutom blir kostnaderna för ersättningstrafiken i mängafall, för att inte säga i alla, lägre än vid bibehållandet avjärnvägstrafiken. Om man kan fixera det överskott om man vill uttrycka det så som då uppstår kan det användas till annan service på trafikområdet eller påandra områden för dessa eller andra bygder. Jag vUl inte säga att har polemiserat mot vadjag nu har sagt, men jag har ändå velat ge uttryck åt min uppfattning;i en Ang. indragning av tågförbindelser m. m. den 10 febmari 1972 Ang. indragning av tågförbindelser m. m. diskussionoch vid ett ställningstagande av denna art måste man ha hela problembuden klar, Hert (): Det har varit ganska intressant att lyssnatiU den här debatten. Jag är representant för ett område där det nu kommer attbh en försvagning på järnvägssidan. Jag har inte i princip någonting emot detresonemang som kommunikationsministern har fört; tvärtom tror jag att det tillstora delar är aUdeles riktigt. Men vi skaU inte glömma bort att svenska folkethar fått det intrycket, genom det beslut som är fattat, att man skall ta en andhämtningspausjust nu när det gäller nedläggning av jämvägar, att man skall se överproblemen, att man skall vänta tills den regionala planeringen är klar osv.Människor pä det lokala planet har därför känt en viss trygghet i varje fallför en övergångstid. Och så dyker en sådan här historia upp. Det kommergivetvis att skapa oro i hela vårt land. Olika riksdagsmän här i kammarenkommer ju inte att låta sig nöja utan kommer att ta upp varenda bandel där enförsvagning sker , som enligt kommunikationsministerns löfteskulle vara en andhämtningspaus. Därför skuUe jag vUja säga tillkommunikationsministern; Gör vad Ni kan för att i det här sammanhanget uppmanaSJ att vara ytterst försiktigt med förändringar i fråga om järnvägslinjerna tUldess att vi får klarhet i hur vi skall ha det , bl, a, med den fristsom kommunikarionsministern de facto har uHovat -även om,ilet är alldelesriktigt som han säger i svaret att det inte har talats om en direkt fastläsningunder den tid dä trafikplaneringen kommer att pågå. HertHENMARK (fp): Jag tror att dä beslutet fattades - 1939 vill jag minnasatt det var om att staten skuUe överta huvuddelen av det svenska järnvägsnätetvar det många människor som upplevde en stark trygghetskänsla. De menade attnu blev det en bättre huvudman bakom järnvägarna, en som hade störte resurserosv. Jag vet inte om det beslutet var enhälligt eller inte, men jag tror i allafall att vi ute i landet har uppfattat det som en trygghetsfaktor att det ärstaten som har dessa kommunikationsmedel om hand. har det emellertid uppstått en viss otrygghetskänsla påmånga håll just på gmnd av de indragningar och nedläggningar som har skett.Inte minst har det län som jag representerar fått uppleva mycket hårdapåkänningar, och därför är man litet rädd då SJ på nytt vUl göra ingrepp där. Ett par av de saker som kommunikationsministern sade isitt senaste anförande vUl jag ta upp. Först och främst har viersättningstrafiken. Jag tror att jag sade i mitt första anförande att det mteblir någon extra busstur därför att dessa tåg dras in. Vi kommer alltså baraatt ha de bussturer som finns , och de är tUl antalet färre än detåg som det är fråga om. har vissa bussturer på sitt sätt kompletterattågen; de har inte gått utan på andra tider, och på det sättet hardet kanske varit en relativt högfrekvent trafik. uttunnas betydhgt, med merän ; min sagesman uppger att antalet bussturer har varitmindre än antalet tåg, som inte längre blir personförande. Om man då tänkerpå - som jag sade fömt att det faktiskt rör sig om människor, som kanske harsvårt för att vänta och har svårare att förflytta sig än andra människor,så bör man lätt förstå att detta inte är så lyckligt, Kommunikationsministemhade en mycket fin utläggning om hur de här busslinjerna kommer att gå. Manhade en känsla av att de nästan kommer fram tUl gårdarna och hämtar folket.Underligt nog fick jag en telefonpåringning från enperson, som klagade just över att en busslinje hade ändrat sin rutt så att denskulle gå stora vägen rakt fram. De stora vägarna går knappast genom bebyggdaorter längre. Förut har landsvägarna gått litet krokigt, och efter dessalandsvägar har byarna byggts, och där ligger de aUtjämt, Men hade en förarepå busslinjen sagt att det inte får ta så , utan att han snabbt skaUpassera från den ena tätorten tiU den andra, vilket gör att han mäste körastora vägen, VUl människoma inte stiga på där, så får de faktiskt låta bh attåka buss. Det var ord och inga visor. Detlät mycket idyUiskt då kommunikationsministern här talade om hur bussarna gickoch hur de kunde anknyta och ta folket med sig. Men jag tror att verklighetenär litet annorlunda, åtminstone på en del håU, Jag har inte ingående kännedomom trafiknätet i hela vårt land, men jag tror att litet överallt finns frestelsenatt man skall avverka långa sträckor pä och att man skaU vara noga medatt inte köra några extra mndor, eftersom arbetskraften är dyr. Därför är jaginte så aUdeles säker på att kommunikationsministern hade rätt i denna detalj. Under detta anförande övertog herr tredje vicetalmannen ledningen av kammarens förhandlingar. Som en komplettering till vad hert Henmark senast anförde vill jag baraframhålla, att jag inte har sagt att bussarna skuUe innebära någon bättreservice just i det nu aktuella området. Jag sade bara att det var lättare attse tiU att en buss får en färdväg, som bättre rimmar med de behov som kanföreligga. Jag nämnde att det går att dra busslinjen förbi sjukhus,serviceinrättningar och andra stäUen som människorna normalt har ett intresseatt komma i närheten av. Detvar detta jag sade, , och inte att det skuUe gäUa exakt den ellerde busslinjer som var aktueUa, Jag menar bara att det är lättare att ändrapå färdvägen för en buss än att säga tUl lokföraren att köra en annan väg. Ang.indragning av tågförbindelser m. m. Överläggningen var härmedslutad. 4Riksdagens protokoU 1972. § 21 Ang,högstadieplaneringen i gmndskolan Herr utbildningsministern ordet för att besvara () framställdainterpellation, nr 5, och anförde: har frågat mig om jag är bereddatt lämna en redovisning för den hittiUsvarande utvecklingen pä skolans områdei vad avser högstadieplaneringen, särskUt med hänsyn till skilda skolenhetersstorlek, och vUka erfarenheter som i detta sammanhang har erhåUits beträffandeeffektivitet och trivsel för lärare och elever i skolarbetet. Utgångspunkten för riktlinjerna för planeringen avgrundskolans högstadium har bl, a, varit att varje elev skaU ha möjlighet attutnyttja så många valalternativ som möjligt. riktlinjer frånår 1959 baserade sig på dels erfarenheterna av enhetsskolan, dels riksdagensbeslut att högstadierna skuUe sammanhållas vertikalt och horisonteUt,Minimiantalet elever per årskurs skulle enligt dessa rikthnjer uppgå till 75,Restiden för enkel färd från elevens hem till skolan borde dock inte överstiga45 minuter, och inackordering borde också undvikas. Man har vidare sökt fäelevområdesgränserna att sammanfalla med kommun-blocksgränserna. Trots attgrundskolereformen innebar utökade valalternativ, ändrades intenyssnämnda minimiantal. Det definitiva beslutet omshögstadieplaneringen år 1964grundades således pä dittUls-varande principer, grundskolebeslut innebar en väsentligt förenkladhögstadieorganisation. Detta innebär ökade möjligheter att trotsbefolkningsminskning behålla högstadierna i glesbygdsområdena, Kungl, Maj;tuppdrog åt att komma in med förslag tillåtgärder för att upprätthåUa undervisningen vid skolenheter av grundskolanshögstadium i kommuner inom glesbygdsområden med vikande elevunderlag. Överstyrelsen har med skrivelse den 23 augusti 1971överlämnat sitt utredningsmaterial och därjämte lagt fram flera förslag medsyfte att minska de undervisningsorganisatoriska problemen vid de mindre högstadieenheterna.Skrivelsen, som har remissbehandlats, bereds i . Riktlinjerna för högstadieplaneringen med avseende päminimUcrav på elevunderlag för upprättande av högstadium har sålunda i principvarit oförändrade den senaste tioårsperioden. Detsamma gäller maximiantaletelever i en skolenhet. Enligt överstyrelsens anvisningar för skolanläggningsstorlek bör nämhgen nya skolor planeras så att antalet elever i regel ej kommeratt mer avsevärt överstiga 700 för högstadieskola och 600 för skolenhet medmellan- (låg-) och högstadium, Skolstorleken är emellertid i sista hand enkommunal angelägenhet. Övervägandena måste emellertid också sammanvägas med kravi fråga om andra samhälleliga servicefunktioner. har flertaleteller ca 550 högstadieenheter högst 700 elever; därav har ungefär hälften mellan300 och 600 elever. Ca 300 högstadieenheter har över 700 elever; därav har ca65 flera än 1 000 elever. Skolhusets utformning och storlek är beroende av mångafaktorer, vilka alla mer eller mindre har ekonomiska konsekvenser pä kort ellerlång sikt. Att avgöra vilka faktorer som påverkar måluppfyllelsen i skolansarbete kunskapsinhämtande och social fostran är naturligtvis en ytterstkomplicerad och i hög grad en tvärvetenskaplig forskningsuppgift. Utredningen om skolans inre arbete analyserar sedan en tidtillbaka frågan om skolstorleken. Arbetet sker i kontakt med bl, a,. pågår en kartläggning av gjorda ochpågående undersökningar och forskningsprojekt inom området. Utredningen harockså tagit initiativ tiU vissa kompletterande undersökningar. Konsekvenserna av läroplan för haralltså beaktats. Frågan om effektivitet och trivsel för elever och lärare iskolarbetet är givetvis, oberoende av pågående utredningsarbete, föremål förständig uppmärksamhet hos utbUdningsmyndigheterna, Hen ÄSLING(c); Jag ber att få tacka statsrådet för svaret påmin interpellation. En av slutsatserna i svaret, att konsekvenserna av 1969års läroplan för har beaktats, förefaller dock med hänsyn till depraktiska erfarenheterna vara förhastad, I verkhgheten släpar vi i mycket storomfattning pä de misstag och de missriktade ambitioner som präglat synen pävissa delar av skolorganisationen , Det är nu med stort intresse man avvaktar den beredningsom sker i UtbUdningsdepartementet av frågan hur man skall minska de organisatoriskaproblemen vid de mindre högstadierna, I många glesbygdskommuner är detta enmycket central fråga, som helt avgör möjligheterna att upprätthålla etthögstadium. Jag vet av egen erfarenhet vUken avgörande roU för helasamhällsorganisationen, för samhäUsplaneringen och därmed också i stort förregionalpohtiken som skolorganisationen spelar. Inte minst ur denna aUmännasynpunkt är jag medveten om att t, ex, inte tål någon ytterligareutglesning av högstadieorganisationen, sett ur aUmänt regionalpolitiskasynpunkter. Frågan om skolenheternas storlek är emellertid inte baraett glesbygdsproblem, som statsrådet också har påpekat i sitt svar. Enligtsvaret har 300 högstadier över 700 elever och därav har 65 högstadier över 1000 elever. Hurudan är den arbetsmiljö dessa skolor erbjuder lärare och elever?Det är en fråga som är föremål för ständig uppmärksamhet frånutbUdningsmyndigheternas sida, framhåller utbUdningsministern, Ja, det är bra,men vilka är erfarenheterna i praktiken? Skolenheternas storlek är visserligeni sista hand en angelägenhet, men utvecklingen kan rimhgen inte lämnade centrala utbUdningsmyndigheterna oberörda. Varför är inte mindre än 300enheter störte än rekommendationer? Varför planeras alltjämtsä stora skolor, och varför bygger man gymnasieskolor med mellan 2 000och 3 000 elever, som fallet är i ett högst aktuellt fall? den utveckhngen vara tiUfredsstäUande? Det saknasju ändå inte i den skolpohtiska debatten opinionsyttringar ochutredningar, som visar att de mycket stora skolorna är olämphga. Denanonymitetskänsla som dessa enheter ger eleverna skapar det har oftaomvittnats från lärarhåll en atmosfär av aggressivitet och leda och försämrarbetingelserna för skolarbetet. En stor engelsk undersökning, som också haråberopats i svensk press, har klart visat att den mindre skolans mUjö ärfördelaktig när det gäUer elevernas personhga utveckling. Inom lärarkåren växerockså opinionen mot de stora enheterna; hos skolpsykologer och föräldrarlikaså. Man är , med aU rätt för övrigt, beredd att även omvärderaB-skolorna, Den inriktning skolpolitiken fick var idetta speciella avseende olycklig, och den är den egentliga grunden till mängakommuners missriktade ambitioner att bygga stort. Jag är inte ens övertygad omatt det har varit god ekonomi kortsiktigt, och pä lång sikt är risken uppenbaratt man med utvecklingen mot stora skolenheter spolierar de oersättliga värdensom ligger i en positiv skolmiljö. Problemet ligger , herr talman, hos utredningen omskolans inre arbete. Det är gott och väl. Frågan är dock så akut att jagverkligen viU stryka under konstaterandet i statsrådets svar, att frågan omeffektivitet och trivsel i skolarbetet skaU vara föremål för ständiguppmärksamhet hos UtbUdningsmyndigheterna, Från denna synpunkt vore detönskvärt att utbildningsministern klarare än vad fallet är iinterpeUationssvaret deklarerade sin syn på frågan, Hert NORDSTRANDH (m); Frågan om skolornas storlek som berörs iutbUdnmgs-ministerns svar pä interpellation är, som , just nu aktuell - för att inte säga brännande. När man läserutbUdningsmmisterns svar kanske man kan få det intrycket att förhållandenainte är så orimhga som det ser ut, eftersom man ändå i viss utsträckning harhållit elevantalssiffroma när det gäller högstadieskolorna, även om siffrornai 65 faU har överstigit det godtagbara antalet på ett sätt som knappast ärförsvarligt. Men - och det var för att understryka den saken som jag begärdeordet om man också tar in den gymnasiala skolan i bilden, och det hggeronekhgen i denna frågas fortsättning, så ser det litet annorlunda ut. Visstplaneringsarbete där det gäller inte bara det just nu högaktueUa fallet uppei utan även flera andra faU är mycket mer oroväckande än när det gällerskolor med exempelvis enbart högstadier. är det ju så att bland många andra problem ocksåanalyserar det här och tycks göra det med stor energi och med ett omfattandeforskningsprogram. Men som undervisningsministern väl vet tar det sin tid omdet skaU bli grundligt gjort och vi skaU få en ordentlig bUd av de erfarenhetersom man har, inte minst utomlands, bl, a, av de väldiga skolanläggningar somfinns i och även i . Jag menar därför att det inte är till fyllest att hänvisatill detta. UtbUdningsministern säger också i sista stycket i sitt svar att maninte bara kan förlita sig på en utredning, utan man måste följa problematikenunder tiden. Det är ett bra uttalande, och det är dessutom ett förpliktandeuttalande. En bestämd fråga att inrikta uppmärksamheten på, herrutbUdningsminister, är just frågan om skolstorleken. Jag tog upp det här problemet i den allmänpolitiskadebatten för någon vecka sedan. Då var utbUdningsministern utomlands och kundeinte ta ställning till det, och , som var tUlstädes, undvek att taupp frågan. Därför skulle jag återigen vilja aktuaUsera den. är det ju så, att skolenheter pä mer än 1 500 eleverhittills knappast har ansetts tolerabla. Det innebär dock inte att vi inte harsådana det har vi visst men de har knappast ansetts tolerabla. kommer viin i en period och det är det som är oroväckande då man i planeringenarbetar med enheter på bortåt 3 000 elever. Den ekonomiska tröskeln för vinst rent ekonomiskt sett, sålunda - lär ligga någonstans vid 4 000 elever. Riskenär , om man inte säger ifrån utan bara väntar på , att manrätt som det är också hamnar i sådan planering, bl. a. därför att detta i vissmån är en angelägenhet. Det innebär emellertid inte att departementetinte kan säga ifrån. mumlar onekligen i skägget och hänvisartill denna kommunala angelägenhet och undviker att ta stäUning, vilketförefaller utomordentligt egendomligt. undrar jag - och jag skulle bra gärna vUja attutbUdningsministern svarade på det om vi inte kan fota vår bedömning avskolornas storlek på beprövad erfarenhet, i väntan på att skaUkunna finna någonting annat. Det innebär otvivelaktigt det är allaskolledares och lärares uppfattning - att vi borde få ett stopp för planeringoch byggande av storskolor, ejler, för att använda ett ännu värre ord,mastodontskolor. Jag menar alltså att utbUdningsdepartementet väl ändå börha en mening om den här saken. Jag skulle då vUja fråga, om utbUdningsministernville deklarera den syn som man till äventyrs nu har inomUtbUdningsdepartementet. får man ingenting ur, mendepartementet kanske ser annorlunda på saken när det gäller att ge besked. interpeUation gäUer jugrundskolan och framför allt högstadieplaneringen i . Mittinterpellationssvar avser också den delen av skolan. Jag har sedan fått inytterligare en interpellation, som gäUer gymnasieskolornas storlek. Vid ettsenare tillfälle kommer jag med ett svar avseende den skolformen. Med hänsyntUl den interpellanten ser jag mig, herr talman, nu inte i stånd att ge någrakonkreta svar på fråga. Jag förmodar att hert Nordstrandh harförståelse för att jag vill återkomma till denna diskussion i samband med attvederbörande interpellant får sitt svar. Jag skulle emellertid vilja göra några kommentarer tiUgrundskolan. För det första vUl jag understryka de möjligheter som den nyaläroplanen ger för just glesbygderna. Jag tror att det finns ett ganska stortantal skolor som med läroplan skuUe vara direkt hotade men som genomdet nuvarande sammanhåUna högstadiet ges en chans att leva vidare. Efter demånga kritiska invändningar vi hört om reformtakten i skolan finns det kanskeändå anledning för oss pohtiker som beslutat att på plussidan notera bl. a. dennämnda glesbygdsaspekten. anledningav interpeUation gärna velat säga detta. För att bara belysa att regeringen känner ett ansvar fördet här problemet vUl jag för det andra understryka att vi tog initiativ tillutredningen för att få ett bättre underlag och för att få problemen merabelysta . För det tredje viU jag säga - det kanske kan varaintressant för att veta - att tjänstemän från departementet restrunt i för att där på ort och ställe fä problemen belysta. De har därresonerat med lokalt ansvariga skolpoUtiker och anställda inom skolan. Detsenaste vill jag nämna för att därmed exemplifiera vad jag menar med att vikontinuerligt skall följa utvecklingen på detta område.