prot · FV0916 · 1972-12-31 00:00:00 — Låt mig emellertid konstatera särskUt efter vad herrLevin här har anfört - att resultatet av konjunktursvackan hade blivitbetydligt besvärligare, om vi inte hade haft ett starkt samhälle med högberedskap och haft en regering som var beredd att ta krafttag och sätta inselektiva motåtgärder mot den sviktande konjunkturen. har mansom bekant satsat ca av samhälleliga medel för att råda botpå den stigande arbetslösheten, och vi kan också konstatera att dessaåtgärder börjar ge effekt. Därför är det litet underligt när gör siglustig över det och talar om att "kaptenen är nykter ". Jagföreställer mig att också är nykter , men jag ifrågasätter, omhan ändå inte lider av baksmäUa när han talar om att regeringen ochsocialdemokratin skulle ha försökt förgylla och förenkla den situation vi haftpå den svenska arbetsmarknaden. Det rimmar mycket illa med den bakgrund som jaghär pekat på, nämligen att man har satsat avsamhälleliga medel för att råda bot på den situation vi har haft päarbetsmarknaden. Uppehbart är emellertid att både samhället som helhet och,främst, löntagarna som grupp betraktade har gjort betydande förluster pä denkonjunkturnedgång som vi upplevt . Arbetslösheten har varitdrygt högre än normalt bland fackförbundens a-kasseförsäkrademedlemmar. Dessutom har nya grupper av arbetssökande, främst kvinnor ochungdomar, som sökt sig ut på arbetsmarknaden, inte i önskvärd grad kunnatberedas arbete. Detta har naturligtvis inneburit förluster såväl förfackförbunden som kollektiv som för de enskilda medlemmarna i fackförbunden. Samhället har å sin sida gjort förluster päkonjunkturdämpningen, dels beroende pä de insatser som man tvingats göra isyfte att stimulera konjunkturen de nämnda 7 miljarderna kunde ju ha använtspå annat sätt eUer sparats dels beroende på det förhållandet attskatteinkomsterna måste bli lägre på grund av den ökade arbetslösheten och pågrund av lägre inkomster för många löntagargrupper och därmed minskadköp-krafl. Men, herr talman, när man nu tar del av vissa storföretagsoch av bankernas årsredovisningar för det i övrigt dåliga året 197 1, finnerman -kanske i viss män tiU sin förvåning - att inom denna sektor har tydligeninte några förluster gjorts. Tvärtom tycks 1971 ha gått med en betydande vinst. Sålunda redovisar bankerna en preliminär vinst på 400mUjoner kronor. I vissa banker har resultatet förbättrats med upp tUl 70procent i förhållande tiU föregående år. Ser man på ett av landets störstaindustriföretag, nämUgen Volvokoncernen, finner man att detta förbättrat sittresultat och redovisar en vinst på närmare 100 miljoner. En rad andrabörsnoterade företag redovisar också resultatmässigt en mycket god utveckhng. Ä andra sidan - det skall i ärlighetens namn sägas tillbåde och har många bland de små och medelstoraföretagen haft betydande svårigheter. Konkurser och nedläggningar har sombekant duggat tätt inom denna sektor. Men för de människor som haft aktier ibörsnoterade företag har 1971 uppenbarligen varit ett ganska gott år.Aktieägarna i landet har alltså inte förlorat på den rådande lågkonjunkturenutan kan tvärtom glädja sig åt oförändrade och i många faU höjda utdelningar pådet satsade kapitalet. Slutsatsen bh aUtså att som samhäUet och storalöntagargrupper förlorat på det senaste årets nedgång i konjunkturen tyderhittills kända fakta på att aktieägarna är en kategori som inte förlorat utantvärtom i många faU gjort goda vinster i en konjunktur, då man i övrigt haftbetydande svårigheter i den svenska ekonomin och på den svenskaarbetsmarknaden. Vi har ett blandekonomiskt system, och jag har ingenpatentlösning på hur man skall komma tUl rätta med sådana här företeelser, menatt förhållandena skuUe vara helt tUlfredsställande kan jag för min del intesäga. Det förhållandet att de arbetsfria inkomster, som aktieutdelningarna ändåär, i en lågkonjunktur skall tendera till att vara säkrare än inkomster avarbete är enligt mitt sätt att se föga tillfredsställande. I det här sammanhanget kommer jag osökt in på den frågasom förte finansmmistern för sedan tog upp på enkonferens i och som han senare utvecklat i vissa tidskrifter. I ettresonemang om produktionsresuhatets fördelning mellan kapital och arbete ifrågasätterErnst Wigforss det riktiga i att den ena parten, nämligen löntagarna, somsatsar sin arbetskraft i produktionen, först efter sega och utdragnaförhandlingar skall komma fram till hur stor del av produktionsresultatet deskall få för sina insatser, under det att de som satsar kapitalet aldrigbehöver föra några förhandlingar om hur stor avkastningen på deras insatserskall vara. Detta är naturligtvis en intressant och för framtidenkanske avgörande fråga. Man behöver, herr talman, inte bli förvånad om mångalöntagare -särskUt de som drabbats av arbetslöshet - i dagreser sådana frågor, när de ser att resultatet för vissa storföretag ändå harblivit så gott under det i övrigt dåliga . Hur fördelningsfrågoma om avkastningen på kapital ocharbete skall lösas är ett problem som måste ägnas betydligt störreuppmärksamhet än . Säkert ligger en del av lösningen på problemet den 3 febmari 1972 om samhäUetsoch löntagarnas ökade inflytande inom företagen i det förslag som LO harpresenterat, som statsministern i går berörde och som har tagitupp , nämligen att AP-fondsmedel får användas för aktieköp ivåra svenska företag. Hert (): I årets finansplan - denna postilla förtroende att i bedrövelsens tid hämta tröst och hugsvalelse ur konstaterarfinansministern i fråga om investeringarna bl. a.: "Även om uppgången iindustriinvesteringarna nu synes bli mindre än man hade anledningräkna med tidigare, får dock de resultat som uppnåtts under de senaste årenanses som i stort sett tillfredsställande." Den resignerade tonen i dettakonstaterande är uppenbar och ett intressant bevis för att även den mestmonumentala självsäkerhet i fråga om regeringspolitikens välsignelser kan kommaatt rubbas, om än ytterst perifert. Och nog finns det skäl för och bakgrund till resignationinför både investeringspohtikens och. för övrigt hela den ekonomiska politikensutveckling. har regeringen med allt större eftertryckframhållit, att ett primärt mål för den ekonomiska politiken måste vara balansi utrikesbetalningarna. Enligt långtidsutredning mäste för att dettamål skaU kunna uppnäs en förutsättning vara att vi får ett överskott ihandelsbalansen på 2 ä . För 197 I redovisas visserligen etthandelsbalansöverskott på nära 2 miljarder, men detta faktum kan tyvärr inteinge några förhoppningar om att utrikesbalansproblemet på är påväg att lösas. Det gynnsamma utfallet är praktiskt taget helt avhängigt avden starka omsvängningen i lagerinvesteringarna och den svagakonsumtionsefterfrågan. Vad som är relevant i sammanhanget är att den önskvärdaförbättringen i utrikes betalningarna fömtsätter en betydande höjning avindustriinvesteringarna. långtidsutredning ansåg att dessainvesteringar måste öka med medan 1970 årslångtidsutredning minskade ned denna ambition med en halv procent eller till6,. Den verklighet som sistnämnda siffra - förutsättningen för ettnödvändigt handelsbalansöverskott om - skall inpassas i ärföga lovande. 1961-1968 steg industrins investeringsvolym nämligen med bara 1,3procent och . Verkligheten, somenligt statsminister är den socialdemokratiska regeringens svårastemotståndare, är sannerligen för svår och tycks bara bh svårare ju mer den fårutveckla sig. De krav som verkligheten ställer och som måste uppfyllasom vårt land skaU kunna räkna med förmånen av stadigt framåtskridande mot ökadvälfärd är emellertid uppenbara. Ett krav - ett av de fundamentala ärutvecklandet av ett effektivt näringsliv. För att så skaU kunna ske måsteytterligare ett fundamentalt krav uppfyllas. Inför de ökande påfrestningar somsamtid och framtid utsätter såväl samhället som näringslivet för måste en ireala termer utarbetad näringspolitik utformas och fastställas. Denna uppgiftblir uppenbarligen en av de stora pohtiska uppgifterna , ochcenterpartiet lämnar inför årets riksdag sitt bidrag till denna uppgiftslösande genom en utförlig partimotion i frågan. Jag skall här, herr talman, något uppehåUa migvid de centrala Nr 16 punkterna i värt näringspolitiska program. Till en början finns det anledning betona att den alltstarkare insikten om det trängande behovet av ett konkret program för en aktivnäringspolitik mäste ses mot bakgrunden av regeringspartiets misslyckandeeller underiåtenhetssynder i detta stycke. Som jag hade anledning påpeka i enekonomisk debatt under fiolårets riksdag talade socialdemokraterna för några årsedan delvis mycket yvigt om sin kommande stora satsning på näringspolitiken,en satsning som nära nog skulle komma att revolutionera både samhälle ochnäringsliv. Men när alla ymniga ordsvall hade stUlnat och aUa stencilpapper mednäringspolitiska resolutioner på partikongress och rådslagsmöten singlat tillgolvet eller ner i portföljerna finns icke mycket kvar. Rent konkret förefaller endast två ting hautkristalliserats ur den socialdemokratiska storsatsningen på näringspohtikensom aviserades , och det är . Mänga tycker att detta är ungefär som berget som födde enråtta. Och måhända det. Men dessa bägge företag - vart och ett förträffliga,för sig rätt skötta - är typiska eller symboliska för regeringspartiets sättatt tackla näringspolitiken, ett sätt som vi från menar är alltförensidigt och perspektivlöst. Regeringens näringspolitik har varit förvånansvärtorkeslös, och den enda klara linje som kunnat urskiljas i den har varit ensträvan att öka det statliga företagandets volym. har den som vimenar kraftiga och erforderliga stimulansen av privat och kooperativföretagsamhet med smärre undantag uteblivit. Den privata och kooperativa företagsamhetensvarar ändock för av näringslivets omslutning och borde sålundainta en central plats i aU genomtänkt och konsekvent näringspolitik. Inomcentern motsätter vi oss ingalunda statligt företagande, vilket bör göras såeffektivt som möjligt, och vi kan även tänka oss en utvidgning av dettaföretagande utifrån vissa utgångspunkter, men i så fall bör en näringspohtiskmotivering lämnas, i synnerhet om samhällsresurser härigenom undandras denprivata och kooperativa företagsamheten. Sä har emellertid icke skett och enmotivredovisning bör möjligt komma från regeringspartiet. En aktiv näringspohtik, väl genomtänkt och konkretutformad, får som en av sina huvuduppgifter att hos företagen på alla nivåeroch i alla former inprägla och levandegöra aUt företagandes storasamhällsansvar. Detta tema, som innefattar en mängd förutsättningar för den avaUa eftersträvande välfärden, sådant som jämlikhet och trygghet, full sysselsättning,regional balans osv., kan jag på grund av tidsnöd icke utveckla i detalj. JagskaU bara helt kort uppehålla mig vid ett av de väsentligaste elementen iföretagens samhäUsansvar miljöaspekten, komprimerad i kravet pä en godarbetsmUjö. Vad först arbetsmUjön angår är en god sådan enförutsättning för arbetstillfredsställelse och därmed för den psykiska hälsan.Det klagas från många häll pä att svensk ungdom i ökande utsträckningvägrar att ta industrijobb, och som orsak anges bekvämlighet, vällevnad m. m.Orsaken torde vara en helt annan och mycket mera djuplodande. För det förstamäste kroppsarbetet, som centerledaren med sådant eftertryck hävdat, nåen helt annan uppskatlning och, för att använda ett förkättrat uttryck, få enmycket bättre soci?'. ;-tatus. Dessutom måste arbetsplats-mUjön förändras ochförbättras, något som är en av förutsättningarna för en förhöjd status.Härvidlag har många svenska industriföretag, icke minst bland storindustrin -det måste erkännas en lång väg kvar till målet. Det gäller naturligtvis ickebara rent fysiska förbättringar som bättre ljus i arbetslokalerna,ändamålsenliga lunch- och omklädnadsmm etc. utan även frågan om ettmeningsfullt personligt inflytande på den egna arbetsmUjön. Denna frågaslösande förutsätter en positiv inställning från företagarnas sida till enutvecklad arbetsdemokrati. En näringspohtik som stimulerar och uppmuntrarföretagen att uppfylla denna målsättning är därför icke bara önskvärd utannödvändig om välfärdssträvandena över huvud taget skall ha någon mening. Det andra fundamentet i miljökomplexet är kravet på en godomgivningsmiljö, och i detta stycke är något liknande en global väckelse pågång. När det gäller att reparera och återställa den miljö som vi alla,individer, företag och nationer, varit med om att i stigande takt destruerahar, enligt den primitiva driften hos människan att alltid framleta syndabockaratt avlasta sin egen skuld på, en debatt om skuldbördans placering utbmtit. Som så ofta är faUet utmålas särskilt från de kretsarsom i företagande a priori ser en suspekt hantering företagarna som skurkarnai dramat. Detta är ett rent anakronistiskt grepp och ungefär hka meningsfulltsom t. ex. att framställa gamla tiders kirurger som brutala sadister, därföratt de tillfogade sina patienter svår smärta vid sin yrkesutövning. Närhuvudparten av våra företags fasta anläggningar byggdes och installerades hademiljöaspekterna ännu icke observerats, och fä människor var på det klara medatt företagens verksamhet kunde få farliga verkningar på omgivningsmiljön.Anklagelser mot företagen för miljöförstöring i det förflutna är därför utanmening. Mera berättigande kan kritik mot företagen ha om de ickeinrättar sig efter den nya situationen, där verkningarna av miljöförstörandeverksamhet är uppenbara för en och var. En aktiv miljöpolitik kan även när detgäller omgivningsmUjön bli ett stöd och en stimulans för företagen att görakraftfuUa insatser icke minst när det gäller att reparera gångna tidersförsummelser. Ätt ekonomiskt klara detta och garantera framtidensrena miljö är emellertid ur ekonomisk synpunkt en sådan jättesatsning attföretagen icke orkar med alltsammans själva utan måste biträdas av samhäUeligasatsningar, vilka får preciseras och sammanvägas mot andra intressen iprogrammet för en aktiv näringspolitik. Denna sammanvägning är en av deväsentligaste och viktigaste punkterna i ett sådant program. Men såväl för företagens kalkylerande och satsande påmiljövård som en integrerad del i produktionsplaneringen som även församhällets övergripande åtgärder i detta avseende vore det av utomordentligvikt att skaffa fram ett realistiskt underlag för bedömningarna av olikaprodukters verkliga totala pris, alltså ett pris i vilket icke bara ingårkostnaden för använda råvarors uppskattade marknadsvärde, kostnaden förarbetskraften, lokaler etc. utan också kostnaden för förbmkade resurser i formav använd energi osv. Jag vill därför ansluta mig till en idé som någotdiskuterats och senast i konkret form framförts i vår störstamorgontidning. Idén innebär att ett naturtcsursorgan av permanent art inrättasmed uppgift att göra upp naturtesursbudgeter för olika produkter. På detta sättskuUe samhälle och företag och andra intresserade få en något så när riktigbild av vad olika produkter kostar i energiförbmkning vid tillverkningen, iråvaru- och kemikalieförbmkning och i förorening av vatten och luft vidproduktens användning. Även kostnaderna för produktens destruktion, bådedirekta och indirekta, skulle framkalkyle-ras. Jag anser att detta icke bara ären luftig idé, lämpad som diskussionsunderlag vid naturvårdsseminarier, utan ettallvariigt och framåtsyftände förslag som borde reahseras med det snaraste. skriver avslutningsvis i årets finansplanföljande: "Vår nation har tillräckligt med kunskap, yrkesskicklighet,arbetsvilja och tro för att vi skaU ha aUa utsikter att försvaravår plats som en av världens högst utvecklade nationer." högauppskattning av vårt folks kunskaper, yrkesskicklighet och arbetsvilja delas avoss aUa. Vad gäller tron är det däremot dess värte sämre bestäUtmed massuppslutningen. Icke minst inom företagarvärlden och särskUt bland demindre företagen finns ett aUtför stort missmod inför den framtidautvecklingen, ett missmod som verkar dämpande, ja ibland förlamande på fantasioch initiativkraft. Flera faktorer har bidragit till denna negativautveckling, men regeringspartiet har en dryg anpart häri genom att ha odlateller i varje fall icke ha motarbetat föreställningen att det måste råda ettparts- eUer snarare ett motpartsförhåUande mellan samhället och näringslivetoch att företagarna och löntagarna i fråga om de fundamentalasamhällsvärde-ringarna alltid måste inta en motsatsställning. Det skall dockicke fördöljas att det också i vissa kretsar inom näringshvet odlas primitivaidéer om att det måste finnas en väsenskUInad mellan samhäUets ochnäringslivets grundvärderingar. Från sida kan vi icke godta en politik som byggerpå sådana resonemang, som på lång sikt måste hämma välfärdsutvecklingen, och vikräver bl. a. av denna anledning fastläggandet av en näringspolitik där ettaktivt samarbete mellan samhälle och näringsliv och mellan företagare ochlöntagare ges en central plats. Härvid kommer ett väl organiserat samarbetemellan företagen och en ständigt utvecklad arbetsdemokrati i förgrunden. Som så påvisats både från dennatalarstol och annorstädes spelar de mindre företagen en väsentlig roll församhällsekonomin. Det är inte bara sä att dessa företag bl. a. svarar för drygthälften av industrins sysselsättning, ofta som idétändare utgör ett dynamisktinslag i näringslivet och fungerar som ett smidigt instrument för den mer ännågonsin nödvändiga regionalpolitiken. De har också en icke aUtid beaktadsocial roU som "sysselsättningsbuffertar" i tider av lågkonjunktur, särskUti sysselsättningssvaga regioner. Det måste därför vara en central strävan i ettsamhälle av vår struktur att ge de mindre företagen samma utveckhngs- ochkonkurrensmöjligheter som storföretagen. den 3 febmari 1972 2* protokoU 1972. den 3 febmari 1972 Beträffande detaljerna i ett program som skall förverkligadenna strävan återkommer jag i ett annat sammanhang. Jag viU emellertid redannu framhåUa att förefintliga diskrimineringar av småföretagen, t. ex. ibeskattningsavseende, måste undanröjas lUcsom även att den för dessa företaglivsviktiga kredittUlförseln mäste ordnas pä ett mera stabUt och framför allträttvist sätt än . Det får inte vara på det sättet att kreditrestriktioner,som tydligen måste sättas in som konjunkturpolitiskt medel med allt tätareintervaUer, skall tUlåtas få så förödande verkningar pä de mindre företagen -framför allt på deras investeringsförmäga -som vi gång på gång upplevt. Någonform av kreditprioritering för dessa företag måste införas för att neutraliserakreditrestriktionernas rent destruktiva verkningar. Ett verksamt medel för attge småföretagen och framför aUt dem som nystartas bättre och säkrareutvecklingsmöjligheter - de senare helt nödvändiga för vitahteten ochförnyelsen i vårt näringsliv vore införandet av ett investeringsbidrag somkunde utgå efter vissa strama fömtsättningar. Förslag härom har framlagtsmotionsvägen. I den aktiva näringspolitik som vi eftersträvar mästestrukturpolitiken på gmnd av bl. a. den internationella konkurrensen få encentral plats. Strukturomvandhngen av näringslivet får emellertid icke forceraspå det sätt som hittUls varit regeringspolitikens . Denna forcering, somsärskUt hårt drabbat den s. k. hemmamarknadsindustrin, har fått allvarliganegativa följder inte minst för ansträngningarna att bringa balans iutrikesbetalningarna och måste bromsas upp. Det framtvingade nedläggandet avutvecklingsbara företag är, för att citera ett gammalt ordstäv, värre än ettbrott; det är en dumhet. Olika medel måste sättas in för att stävja dennautveckling och härvidlag kan det i finansplanen signalerade systemet medstrukturgarantilån bh av intresse. Men jag måste starkt varna för en alltförensidig användning av dessa tillämnade lån. De måste kunna få utnyttjas ävenför andra ändamål än för fusioner av företag. Det tycks inom regeringspartietha insmugit sig en egendomligt doktrinär förestäUning att sammanslagning avföretag är något slags universalmedel mot strukturomstäUningens negativaföljder, vilket långt ifrån är fallet. En sådan instäUning leder lätt tUl enfelaktig resursanvändning. Ett dynamiskt företag med framtidsmöjligheter ochmed stora kreditbehov kan i stället för att satsa på en egen expansion, t. ex.på exportmarknaden, lockas in på en fusion med ett mindre utvecklingsbartföretag därför att strukturgarantUån lämnas endast för fusioner. En sådan snävanvändning av ett medel som kan bh ett verksamt instrument motföretagsnedläggelser kan omöjligen vara rationell, och jag hoppas därför att såheller inte blir fallet. Jag påvisade inledningsvis att alla är överens om att ettåterställande av balansen i utrikesbetalningarna måste vara ett primärt mål förden ekonomiska politiken. Jag har här sökt visa att en aktiv näringspolitik,fastställd i ett övergripande handlingsprogram på det sätt föreslår,måste till om detta primära mål skall kunna uppnås. Jag vill sluta med attuttrycka förhoppningen att på samma sätt som skett i fråga om t. ex.lokahseringspolitiken, jordbmkspohtiken och arbetsmarknadspolitikensamförstånd över partUinjerna skall kunna uppnås åtminstone beträffandegrundelementen i en aktiv näringspohtik. I likhet med några andra talare förutser jagvissa svårigheter att håUa tiden , och jag ber därför om talmannens överseendeom jag inte helt håUer mig inom den angivna tidsmarginalen. Vid det här laget är innehåUet i försvarsutredningensbetänkande känt. Det har varit känt i snart en månads tid. Anledningen ärdärför inte särskilt stor att nu ta upp en debatt. Vi får tillfälle attåterkomma när regeringen i den kommande försvarspropositionen redovisar sinaställningstaganden till utredningens bedömning av det utrikespolitiska läget,säkerhetspolitiken och förslagen om inriktning och ekonomisk nivå förplaneringen av totalförsvaret. När försvarsfrågan likväl förs fram i årets aUmänpolitiskariksdagsdebatt vUl jag gärna knyta några reflexioner tUl den diskussion somförts, främst i pressen, . Jag vUl också passa på atträtta till några missförstånd och överdrifter i tolkningarna av utredningensuttalanden och förslag. Av kommentarerna tUl de meningsskUjaktigheter somförelegat i fråga om inriktningen av försvarsplaneringen, särskUt då detmUitära försvarets sammansättning och omfattnmg, får man ibland intrycket attuppfattningarna meUan ledamöterna gått helt isär. Så är inte faUet. Jag viUunderstryka det. I många frågor är man överens. Det förhåller sig vidare så attskUlnaden mellan de olika rekommendationerna i utredningen som återfinnes i betänkandetendast ger begränsad effekt under de närmast framförliggande åren. Några drastiska ändringar av krigsmakten är det inte frågaom. Ingen har förordat avmstning. Däremot innebär i vart faU majoritetensförslag, jämfört med nuläget, i reala termer en begränsning av utgiftsnivån förförsvarsplaneringen under den närmaste programperioden. Det är mera osäkert omdetta också kan sägas om den reservation som herrar och står bakom. Jag har för egen del svårt att se hur de strukturer förkrigsmakten som rätt detaljerat beskrivs där kan få mm inom det angivnakostnadsintervallet. Jag vUl gärna ge professor i försvaretsforskningsanstalt rätt i den karakteristik av utredningen som han gav vid enkonferens . Enligt referat i pressen framhöll han på det bestämdasteatt det inte rör sig om någon avmstning. Han menade emellertid att om den avutredningen föreslagna planeringsnivån bibehöUs efterprogramperiodens utgång skulle det leda tUl en viss nedrustning. Det haremellertid inte föreslagits av utredningen. Frågan är öppen. Avgörande för varplaneringsnivån utgiftsmässigt skaU ligga bhr dels det utrikespolitiska läget,dels de resurser som i samband med budgetbehandlingen kan avdelas tillförsvaret. Jag viU också erinra om att den 15-åriga perspektivplanenskaU ses över vart fjärde, möjhgen och i belysning averfarenheter och metodutveckling kanske också revideras. Det framhåUesuttryckligen i betänkandet. TiU frågan om den ekonomiska planeringsnivån skalljag komma tUlbaka i slutet av mitt anförande. Lät mig bara understryka att enighet föreligger på mångaväsenthga punkter.