prot · FV0931 · 1972-12-31 00:00:00 — Avfolkningenav skogslänen kommer i gäng igen, storstadsområdena kommer att fortsätta attväxa med samma negativa konsekvenser för befolkningen som hittUls, det bliringen planmässig utbyggnad av näringslivet, någon mobilisering kommer inte attske av de stora inhemska reserver uv arbetskraft som har kartlagts bl. a. avlåginkomstutredningen, och den nödvändiga förändringen av maktförhällundenainotn företagen låter vänta pä sig. Är man inom socialdemokratin verkligen tillfredsställd medutt upprepa den felaktiga och ofullständiga politik som lett fram till denuvarande svåra problemen för människorna? Jag tror att det, om man inte tarallvariigare på dessa problem, är risk för att den politiken i stället kommeratt upprepas under ledning av de borgeriiga partierna. HerrEKSTRÖM (s) kort genmäle; envisus med uttfortfurunde tala om den där kungörelsen. Jag har refererat innehållet i dennakungörelse, som innebar att statliga myndigheters rätt att utfärdakostnadshöjande anvisningar begränsades. menar att detocksä borde hu tugits ett initiativ till att tidigare utfärdade råd ochanvisningar skulle ses över. Jag menar att detta även sker varie är, inte minstgenom att uppmanar myndigheter och verk att innan de lämnarin sina petita försöka åstadkomma en begränsning. Så skedde även . Totaltökade petitafrumställningurna med , men detta begränsadestill i statsverkspropositionen. i säger att de som tUlhörminoriteten inte bestämmer voteringsordningen i finansutskottet. Jag vet inteom detta skulle vara en kritik mot den voteringsordning som vi har. Jug nämndei förbigående att det vid ställningstugandet till motionen 294 alltså denmotion med det fina blå omslaget vilken visades upp av moderuterna -framkomviss tveksumhet bland centerpartisterna i ett inledande skede. Denna tveksumhethur ni i folkpurtiet och i behållit . Det är ocksådärför som finansutskottets vice ordförande blir så upprörd när jag frågar; Vudär det ni tar avstånd frän i motion? Ni säger bara att ni /anledning av motionen vill ge Kungl. Maj;t till känna vad ni har anfört. Vad niegentligen uvser kommer efter denna debatt fortfarande att framstå säsomoklart. Varkenherr i eller har från denna Nr 31 talarstol försvarut politikenbeträffunde den offentliga sektorn. Onsdagenden grumligheten i deras inställningsom jag vill påtala mot bukgrunden uv 1 mars1972 ''®" väcktamotionen, som har så stora likheter med det - somanfördes av högern under 1930- och 1940-tulen. Ni hur nu haft tre möjligheteratt stiga upp och säga att ni försvarar den offentliga sektorn, men detöverlämnar ni till oss socialdemokrater. Från er två kun man inte räkna mednågon som helst hjälp i detta full. Visst har vi ett kostnadsmedvetandeinom den offentliga sektorn, och hela det arbete som pågår medprogrambud-getering syftar ju till att få till stånd ett ännu starkarekostnadsmedvetande. Men vad jag reagerar mot är att Ni ständigt och jämt skallhacka på den offentliga sektorn och helt förbiser alla de människor som ärverksammu inom denna och som givetvis måste känna sig illa berörda av denkritik som de oavbrutet utsätts för från Ert håll. Jag föreställer mig att diskussionsomgångenmellan finansutskottets ledumöter med dettu är avslutad och att debatten nukommer att fortsätta med övriga tulare. Herr talmannen anmälde utt herrarLöfgren och i anhållit utt till protokollet få antecknatatt de inte ägde rätt till ytterligare repliker. Allteftersom tiden gått hur det framstått alltklarare, att den sorts åtgärder för att komma till rätta med arbetslösheten somregeringen och riksdagsmajoriteten drev igenom inte har gett detåsyftade resultatet, dvs. inte varit tillräckliga. Ökningen av arbetslöshetenhar visserligen nu av allt att döma kulminerat. Men uppbromsningen har skett påen mycket hög nivå. Under förra lågkonjunkturen 1967/68 då vi ju hade någotav en rekordarbetslöshet, nådde arbetslöshetssiffrorna som högst upp tiU ca 65000. har vi haft 80 000-85 000 registrerade arbetslösa. Läget är iverkligheten ännu ogynnsammare, om man tar med i bilden att vi nu haftett mycket större untul sysselsatta genom arbetsmarknadsutbildning och direktasysselsättningsskapande åtgärder genom samhällets försorg än vi hade 1967/68.1 januari hade närmare 110 000 personer sin försörining genom arbete uvdet sluget. Som jug framhållit i flera olika sammanhang här i kammarenkan slutsatsen av detta bara vara en; hur stor den arbetsmarknadspolitiska apparaten än blir, är den inte tillräcklig för att bemästra sysselsättnings problem av den omfattning som vi har haft under de senaste konjunktur svackorna. Det leder oss tUl att inse att.kampen mot arbetslösheten mäste föras på flera fronter . Vi mäste genom en aktiv näringspolitik skapa arbetstrygghet och konkurrenskraft i våra företag på lång sikt. När konjunkturen viker måste vi vara beredda att sätta in generella sysselsättningsstimulerunde åtgärder för utt göra företagen uthålligare, då det gäller att hålla kvar den arbetskraft som de för tillfället har svårt att sysselsätta. Det är en självklarhet. För dem som ändå blir utan arbete 80 måste dessa åtgärder kompletterasmed direkta arbetsmarknadspolitiska insatsersom kan ge tillfällig eller mer varaktig sysselsättning. Jag tror att man i långa stycken kun göru en jämförelsemed förhållundena inom hälso- och sjukvården. Vi är överens om att det interäcker med att vi bygger upp en förnämlig sjukhus- och läkarorgunisation. Minstlika viktigt är det att förebygga sjukdom och olycksfall genom olika slag avfriskvård, hälsovård, ett fullgott arbetarskydd osv. Den synen mäste vi ocksäförsöka lägga oss till med när det gäller att kommu till rättu med densumhällssjukdom som urbetslösheten utgör. Liksom pä hälso- och sjukvårdsområdetblir det ocksä bäde svärure och kostsammare för samhället att lösa sin uppgiftnär skudun väl är skedd, dvs. i det här fullet när uppsägningurna väl är ettfaktum Vad som skilt regering och opposition under det senasteårets diskussion om urbetslösheten har främst varit just behovet av förebyggandeåtgärder. och övriga oppositionspartiers förslag var i höggrad inriktade pä utt förebyggu arbetslöshet. Ett tillfälligt borttugunde avarbetsgivuruvgiften skulle exempelvis gett företagen större möjligheter atthälla uppe sysselsättningen , och pressen pä denarbetsmarknadspolitiska apparaten skulle då inte blivit så stor som den nufuktiskt är. Det progrum för att möta arbetslösheten somoppositionspartierna lade fram skulle också ha skapat utrymme inom detskattetak vi nu hur för finanspolitiska åtgärder när det kommer en omsvängningi konjunkturen. Majoriteten i finansutskottet antyder nu uttpenningpolitisku åtgärder kun bli uktuella så snart man kan iukttu det minstatecken pä en sädan omsvängning. Alldeles oberoende av vilken uppfattning munhur om när en uppgång i konjunkturen kan komma, antyder det som utskottetskriver på den punkten att finansministern och lätt kan råka i ettdilemma så snart konjunkturen vänder uppåt igen. Det finns ett skäl att frågu; Har finansministern för sindel någon utarbetad finanspolitisk beredskap och, i så full, vilku ärhuvuddragen i denna politik? Eller är det sä, som utskottsmajoriteten antyder,att åtgärderna blir av enbart penningpolitisk karaktär dvs. räntehöjningaroch kreditrestriktioner med risk för konsekvenser för näringslivet av summaslag som vid den förra högkonjunkturen? Vi är nu inne i en situution, där det med hänsyn tillurbetslösheten skulle behövu sättus in ytteriigure en del stimulunsåtgurdersamtidigt som man mäste vuru restriktiv med att binda sig för utgifter ellerundra finunspolitiska åtgärder, som kun göra att man råkar i svårigheter längrefrum. Stimulansätgärdernu mäste med undru ord vara sådana att de kan böriaverka och utt de kan avlyftas vid behov. Vårt krav på ytteriigaremedel till vägarbeten under innevurunde budgetår hur riksdugen redun uvslugit.Vi har bara att konstatera och beklaga det. Detta förslug var enligt vår meningkonjunkturpolitiskt väl motiverat, och behovet av upprustning av vägurnaomvittnas av ullu. Enligt min mening skulle det också vara motiverat att nuytterligure sänka räntan. Den diskontosänkning med en hel procent som genomfördesi kun tus som ett tecken pä utt den internutionellu räntenivån fortfarande sjunker. De möjligheter som det ger tillsänkning här hemma borde vi utnyttja, inte minst när det gäller den längaräntan. Skillnuden mellun den längu räntan och diskontot har knappast varitstörre än den är just . Det har i sin tur bidragit till att bromsainvesteringurna. Däremot fär som jag framhöll redan i den allmänpolitiskadebatten - möjligheterna utt ungripu den nuvurundekonjunkturarbetslös-heten med mer generellt verkande finanspolitiska medel nu ansesförsuttna. Regeringens och riksdagsmajoritetens blankt avvisande hållning närdet gällt att använda sig av sådana medel är enligt min uppfattning enhuvudorsak till att mun lyckats sä dåligt med att hållu urbetslösheten i vinteri schack. Men med ett beslut om sådana åtgärder nu skulle vi riskeru enpåspädning just när vi kanske närmar oss ett allmänt uppsving. Vud beträffurnästa budgetår, dvs. det som slutarvid , finns det av skälsom jag redan anfört och som både majoriteten och minoriteten i finansutskottetutvecklat meru ingående i stället uniedning utt försöka hållatillbaka utgifterna och det totala budgetunderskottet. Men arbetslösheten är inte bara en konjunkturföreteelse.Inte ens när den ekonomiska aktiviteten är som intensivast tycks vi kunna undgåen betydunde struktururbetslöshet. Mycket tyder dessutom på att vi under denärmaste åren mäste bereda oss på en ännu snabbare strukturomvandling och enännu högre strukturarbetslöshet än den vi haft. En sådan utveckHngutgör inte bura ett hot mot den fulla sysselsättningen utun också motjämlikhetspolitiken. Det innebär att de förbättringar som vissa grupper uppnårfår dyrt betalus uv undra. Särskilt bland de äldre slås mångu ut frän denordinurie arbetsmarknaden. Andra fär tu urbete med sämre lön. Den situution som råder på arbetsmarknaden med mycketstor arbetslöshet bland de äldre och omfattande friställningar och nedläggningarav företag oberoende uv konjunktursituutionen är enligt min mening ett klurtuttryck för en feluktig strukturpolitik. Ingen vill stoppastrukturomvandlingen. Den innebär att vi kan tu till vara de tekniskaframstegen samt möjligheterna till specialisering och arbetsfördelning. Men devinster som vi på det sättet uppnår går snubbt förlorude, om vi inte kan hållautvecklingen i balans. Och det är fullt klart att en sådan balans saknas, närvi har en stor och bestående strukturarbetslöshet. Till de bestående problemen i den svenska ekonomin hörocksä svårigheterna att upprätthålla baluns i utrikesuffärernu. Finunsutskottetunderstryker i sitt betänkunde uttulandet i finansplanen, att det inte finnsanledning utt tro utt de senuste tvä årens förbuttringur i betulnings-balansenskall bestå utun vidare. Vad beträffar förhållandena tror utskottett. o. m. att prognoserna i finansplanen kan komma att visa sig vara föroptimistiska. Hur storu påfrestningarna blir under det närmaste årethänger givetvis i hög grad samman med hur konjunkturen utvecklas. Men sä mycketär klart, att vi liksom tidigare mäste inrikta oss på att betala ett växandeunderskott i fråga om tjänster och transfereringar med ett i genomsnitt alltstörre överskott i varuutbytet. Den uppgiften klurur vi inte utan enytteriigare förstärkning uv den industriellu slagkraften när det gäller såväl denutpräglade exportindustrin som hemmamarknadsindustrin. Den avgörande faktorn bäde för att komma till rätta medstrukturarbetslösheten och för att fä till stånd en varaktig förbättring iutrikesaffärerna är, som har framhållits tidigare, industriinvesteringarna.Och i det avseendet har målsättningarna inte uppnåtts.Den prognos som finansministern gör i finansplanen visar på en uppgångmed . Med nuvarande problem for ögonen måste detta betraktassom helt otillfredsställande. Det framgår inte minst vid en jämförelse medlångtidsutredningen, där en investeringsuppgång på 6 å angetts somett nödvändigt villkor för att bl. a. inom rimlig tid kunna uppnå balans iutrikesbetulningurnu. Det lär inte gä att komma ifrån att mycket avmisslyckandena när det gäller investeringspolitiken kan skyllas på brister iden ekonomiska politiken och i näringspolitiken. Jag hoppas att man nu påregeringssidan på ett annat sätt än tidigare värdesätter ett ömsesidigt ochförtroendefullt samarbete mellan samhällets olika organ och näringslivetsparter. Därvidlag spelar de anställda en viktig roll. Deras erfarenhet när detgäller arbetsmUjö och företagsdemokratiska frågor måste tas till vara iöverläggningar om framtidsplaneringen. Jag tror också att man nu har en mera öppen blick för vuden jämn kapitaltillförsel till företagen betyder, vilken roll de mindre ochmedelstora företagen spelar osv. Men det gäller också att forma samhälletsåtgärder tUl ett näringspolitiskt handlingsprogram. Avsaknaden av ett sådanttror jag är en av de viktigaste anledningarna till att näringspolitikenhittills inte blivit någonting helt utan enbart någonting styckevis och delt.Vid utformningen av ett sådant progrum är det viktigt att miljöfaktorernabeaktas. Särskilt gäller det i frågor om arbetsmiljön. Det gäller att anpassamaskiner, lokaler osv. till människans förutsättningar. Ätt mätaproduktionsresultat utan att beakta de sakerna ger ingen rättvisande bild avutvecklingen. En viktig målsättning mäste också vara att fördelainvesteringarna i näringsliv, bostäder och samhällsservice så att manåstadkommer en regional utjämning. Centrulisering går inte ihop med vare sigsträvan till jämlikhet eller försöken utt uppnå full sysselsättning. I det sammanhanget mäste jug återkomma till den fråga jugställde till statsministern under den allmänpolitiska debatten angående målformuleringenför den ekonomiska politiken. När finansministern hade tagit medregional balans som ett uttryckligt mål för den ekonomiska politiken hälsade videt med tillfredsställelse. Desto större blev därför besvikelsen när detta målinte längre fanns med i årets finansplan. Jag har i det längsta hoppats att detvar ett olycksfall i arbetet. Vi inbjöd i den gemensamma mittenmotionenutskottet att skriva in regional balans som ett centralt mål för den ekonomiskapolitiken, men vi erfar nu att socialdemokraterna i utskottet avstyrker detta.Får jag fräga finansministern; Vilket är motivet för att mönstra ut dettaviktiga mål för den ekonomiska politiken ur målformuleringen? Har denna åtgärd något samband med den promemoria omortsklassificering som är ute på remiss? När regeringen föreslog uttkommun-summunläggningsreformen skulle bli tvingande framhöll man som ett motiv attvurie nybildud kommun skulle bli en näringsgeogrufisk enhet. Om vi får tropromemorian, så hur mun tänkt om i den frågun också det är ju långt ifrånalla kommunblockscentra som anges som utvecklingsbura i den promemoriun. Vi hur en purtimotion om ortsklussificeringen, och vi färväl ta en ytterligare debatt på den punkten när motionen behandlas. Men detslog mig att de här sakerna möjligen kan ha ett samband, och därför ville jagkomplettera frägun pä det vis som jug hur gjort. Ett uttryck för den förducentraliseringspolitiken är utt staten med skattemedel subventionerar deföretag som etablerar sig eller utvidgar verksamheten i de överhettudeområdena. Jug avser då utt sumhället har tagit på sig en mycket stor del av dekostnader som rekrytering av arbetskraft i sådana fall drar med sig. Detinnebär att företagen i sina kulkyler kan bortse ifrån den kostnad som detinnebär att skaffa fram arbetskraft i de områden, där det samhällsekonomiskt settär dyrast att etablera ny verksamhet. Den ordningen motverkar självfalletmycket starkt den strävan till utlokalisering som och statsmakternai undra sammunhang hur gett uttryck för. Därför bör mun enligt min meningallvarligt överväga att låta företagen bära dessa kostnader. Det tror jug är enbra metod att påverka företagen att överväga undra områden för sin etablering. Då mun genomför en sådun ordning skull det givetvis inteinnebära att den enskilde som mäste flytta skall vuru beroende uv det företughun söker sig til! när det gäller utt få ut sin flyttningsersättning. Förersättningen till den enskilde måste självfullet samhället liksom ståsom garant på samma sätt som sumhället guranterar att den som blir sjuk, densom är berättigad till pension osv. alltid får ut de fastställda förmånerna.Men betalningsansvaret kan och skull enligt min mening då läggas på företagen,som behöver dennu interlokula förmedling för att fä sin arbetskruft. Med nuvarande produktionstillväxt och skattetryck blirgivetvis utrymmet för att bygga ut den offentliga servicen och genomföra nyasociala reformer ytterst begränsat. Vi vet också att de löpande driftkostnadernai den offentliga verksamheten stiger mycket snabbt på grund av bl. a. ökadepersonulkostnader. Finansministern har i årets finansplan mycket starktunderstrukit behovet av att kommunerna unpussur sinu investeringar till en merurealistisk nivå. Mot det finns ingenting att invända. När det gäller ansvaretför kommunernus ekonomi kommer mun emellertid inte ifrån detförhållandet att omkring fyra femtedelar uv den kommunula verksamheten uvserkostnuder för uppgifter som stuten påfört kommunernu. Statens bidrag tillfinansieringen av dessu utgifter utgör emellertid inte mer än ungefär 25procent. Dettu förhållunde mellun verksumhets-ansvar och ekonomiskt unsvar ärknuppust rimligt. Finunsministern hur nu äntligen tillsatt den av riksdugenbegärda utredningen om kommunernas ekonomi och om kostnadsfördelningen mellunstat och kommun. Men jug måste säga att förhoppningarna pä dennu utredning intekan ställas alltför högt, då de direktiv som flnunsministern gett utredningensätter mycket snäva gränser i mångu avseenden. Jämsides med en omprövning av kostnadsansvaret mellan statoch kommun mäste man givetvis pä bägge häll försöka spara och försöka ökaeffektiviteten och pä sä sätt frigöra resurser för nya ändamål. Vilka anspråksom t. ex. kommunerna får ta pä sig hänger ju i stor utsträckning ihop med hurman planerar samhällsutbyggnaden i stort. Bättre balans i detta avseende mellanolika regioner skulle otvivelaktigt innebära en lättnad för inte minstkommunernas ekonomi utan att det skulle innebära nägra försämringar för deenskUda människorna. På summu sätt kan man säga att det är kostnaden förbefolkningsomflyttningen och för en alltför långt driven centraliseringspolitiksom nu i stor utsträckning medverkar till att driva upp skattesatserna iinflyttningskommunernu. Inte minst här i är det förhällandetmycket påtugligt. Till de mest brännande ekonomiska problemen just nu hörockså de snabba prishöjningarna. I någon mån kommer prisimpulserna utifrån, menfrumför ullt är det höjdu produktionskostnuder här hemma som slår igenom ihöjda priser. De kraftigt höjdu kommunulskutternu ökar svårigheterna, särskiltför dem som har låga inkomster. Eftersom de flesta har sina lönerbundna genom avtal och löneglidningen i nuvarandearbetsmarknadsläge helt naturligt inte är särskilt stor, blir prishöjningarnagenomgående mycket kännbara. Höjningarna har inte minst gällt matpriserna. Det ökarbördan frumför allt för låginkomstgrupper och barnfamiljer. Anledningen tilldessa höjningar känner vi till. Jordbrukarna har erhållit vissaprisförbättringar, till en del som kompensation för inflationen. Ändralåginkomsttagare inom livsmedelsindustrin, transportledet och handeln - hargenom löneförhandlingarna och i överensstämmelse med välfärds- ochjäinlik-hetsmålsättningen fått större löneökningar än vanligt. Detta mäste ledatill höjda matpriser. Det är därför naturligt att tanken pä ett slopande avmervärdeskatten på livsmedel har kommit upp till debatt. En sådan åtgärd skulleemellertid - förutom att den är förenad med tekniska komplikationer medföruett inkomstbortfull för staten pä . Det finnsknappast några realistiska möjligheter att kompensera detta bortfall medinkomster frän annat häll. En möjlighet är utt differentiera mervärdeskatten.Skattesatsen skulle alltså kunna sänkas för livsmedlen eller för vissa slag avlivsmedel. Eventuellt kunde då skatten höjas på vuror som unses mera umbärliga.Men väljer man den möjligheten kvarstår ju de tekniska svårigheterna. I förstu hund bör andra vägar sökas för utt elimineramervärdeskattens prishöjande effekter på livsmedlen. Det finns då denmöjligheten utt ställa budgetmedel till förfogande för ändamålet, en möjlighetsom vi för övrigt i nägot full redun använder oss av. Det finge i förstu handbli fräga om att välja ut några viktiga vamslug - det kun vara mjölk, mjöl,kött, fläsk, fisk eller ägg - och subventioneru dessu viu stutsbudgelen. Väljermun den vägen och tar ett steg i sänder kan mun med begränsude belopp nå godeffekt på några få men viktiga inslag i husnianskosten. Det är värt att notera att vilken metod man än använder -om man tur bort momsen, om man differentierar momsen eller om man har ensuccessiv övergäng till en lågprislinje - innebär det inte en enda ny krona tilljordbrukarna eller till andra som arbetar i denna kedja. Jag tänker pålivsmedelsindustrins arbetare, på transportarbetare och pä dem som är anställdai handeln, I samtliga fall blir effekten den att man ur konsumenternas synpunkttar bort hela eller delar av den prishöjande effekt som mervärdeskatteninnebär. Vi har inte låst oss i den här frågan. Dessa tankar ärutvecklade i vår partimotion som vi lämnade vid början. När det gäller att kompensera barnfamiljerna kan mannaturligtvis också gå fram på andra vägar. En möjlighet som ligger nära tillhands är att man höjer barnbidragen. Redan en så begränsad reform som den somcentern och föreslagit till årets riksdug, nämligen en indexregleringav burnbidrugen, skuHe i detta sammanhang avsevärt lätta på barnfamiljernasekonomisku börda. Under detta anförande övertog herrtredje vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. HerrHELEN (fp); Jag skall om komma in pä de dagsaktuella frågorsom slutade med. Men jug skulle gärna som ett led i ett ekonomisktresonemang vilja visa, varför sä mänga hushåll har blivit så extremt känsligaför varje ny börda och därför reagerar som sker inför matprishöjningarna. Det är faktiskt nödvändigt att påminna om att verkningarnaav lågkonjunkturen är mycket kännbara. Det finns vissa ljusglimtar,t. ex. rapporter om ökad konsumtionsvilja och en enligt AMS:s senasteberäkningar något minskad arbetslöshet . Men fortfarande liggerarbetslösheten cirka 21 000 över siffrorna för motsvarande tidpunkt ,och om man analyserar siffrorna finner man en hel rad oroande drag. Dit hör attarbetslösheten i storstäderna, främst här i , ligger pä en pruktiskttuget oförändrat hög nivä. Dit hör vidare den stora ungdomsarbetslösheten, medallt vad den för med sig av sociala risker. Enligt urbetsmarknudsstyrelsensundersökningar frän 1971 tenderar även arbetslösheten bland ungdom att bli merlångvarig. Till de oroande inslagen hör vidare det fortfarande mycketlåga antalet lediga platser; det var 24 800 mot 33 266 vidsamma tid och för två är sedan så högt som 56 573. Vi vet också att detvid sidan av de officiella siffrorna finns åtskilliga oregistrerade som intekan få jobb. Dessutom hur vi 50 000 i arbetsmarknadsutbildning och 35 000 iberedskapsarbeten. Bakgrunden till detta är naturiigtvis konjunkturen. Dethar sagts tidigare men förtjänar att upprepas; Regeringen rår inte för deninternationella konjunkturnedgången. Däremot rår regeringen i högsta grud förde hemmalugude verkningarnu uv den. 1 valrörelsen förklurudesociuldemokraterna utt prisstegringur och balansproblem i ekonomin inte skullbekumpus med urbetslöshet det sattes t. o. m. pä valaffischer och angavs iannonser men detta var precis vud som skedde ; nuturligtvis mot ervilju, men det är ändå ullvurligt. Det funns en dogmatisk ovilja att geekonomin en ordentlig stimulans, och den ledde bl.a. till förhalningar av oppositionens förslag och tiH ett blanktnej.