prot · FV09112 · 1972-12-31 00:00:00 — När hållit ett bländande intressant inlägg, som har skiftat fråndag till annan eller i varje fall från månad till annan, brakar han titta mig iögonen och säga: "Det här kan jag säga därför att jag står helt utan alltpolitiskt ansvar." Man får följaktligen ta dessa inlägg hur stimulerandede än är - med någon liten nypa salt. Till herrHermansson viU jag säga att jag inte skall ta upp någon diskussionom fastläggandet av det nuvarande AP-uttaget. citerarAftonbladet, men det är väl fel av skribenten där att påstå att man gerföretagen pengar. Det gör man ju inte. Man tar av dem lika mycket som man tarför närvarande, men man undviker att ta mera pengar av dem - rent tillfälligt -därför att det ligger, som jag sade i mitt första inlägg, en lång rad socialareformer som förutskickas mer eller mindre partiellt eUer delvis blifinansierade av ökade arbetsgivaravgifter. Vi har på regeringssidan funnit attdet är någonting av en rationell hantering att man innan man bestämmer sig fördetta utgår ifrån ett oförändrat läge. Hittar staten objekt, som gör det möjligt att inommarknadsekonomins ram bygga anläggningar som gör rätt för sig, är det klartatt vi kommer att utnyttja denna möjlighet. Vad jag vänder mig emot är att detär så lätt att gä upp i en talarstol och anvisa denna lösning: "Sätt igång och bygg en rad industrier," som man ger människornauppfattningen att det bara är fråga om en viljeakt och en beslutsakt ochingenting annat och att alla dessa industrier skall ge god sysselsättning - detär ju förutsättningen. De skall ge hyggliga och permanenta löner, och de skallvara utvecklingsbara, i den marknadsekonomi det här gäller. För att det inte skall bli alltför många sviknaförväntningar är det riktigt att göra de erinringar som jag gjorde i mitttidigare inlägg. Den framtida regionalpolitiken och därmedsammanhängande frågor har hög aktualitet. Utformningen kommer ju förutom häri dag - att debatteras i kammaren med anledning av proposition nr111. Jag vill dock ta tillfället i akt och något beröra utvecklingen i denregion som jag själv representerar - frågor som gäUeräven de övriga storstadsregionerna kring och . Den starka befolkningstillväxten i dessa regioner specieUt men även tidigare -, vUken har skett på bekostnad avutvecklingen i andra delar av landet, har skapat problem ur miljösynpunkt isocialt hänseende och i fråga om sysselsättningens fördelning i landet. Detfordras nu kraftfulla åtgärder för att kunna bemästra dessa problem.Koncentrations- och stordriftspolitikens nackdelar framstår allttydligare i storstäderna. Vi har fått många bristfälliga miljöer, dåliglokalisering av arbetsplatser i förhällande till bostäderna och trafikproblemsom är svåra att lösa. Många människor har svårt att utnyttja sin fritid förrekreation, eftersom avstånden till fritidsområdena är stora. Det här ärnågra av de problem som vi har i storstadsområdena. Jag vill dock inte på något sätt förneka att en storstadgenom sitt rika utbyte av aktiviteter har mänga positiva sidor som ärattraktiva för människorna. Men vi mäste konstatera att som dennautveckling har fortgått har grunden för en fullgod service ryckts undan iandra delar av landet - i avfolkningsbygderna - där gjorda investeringar i formav t. ex. skolor och andra serviceanläggningar står outnyttjade därför attbefolkningsunderlaget sviktar. uttalade sig 1969 för en dämpning avstorstadstUlväxten. Vid behandlingen av förslaget till regionplan förStockholmsregionen stod ensam för denna åsikt som alltså hadeuttryckts av . Samstämmigheten mellan uttalande och deövriga partiernas företrädare i regionen var ytterst dålig. Alla partier idenna region utom var helt fångade av tanken på en fortsatt mycketkraftig befolkningsutveckling, och den ljusa framtid som man utgick ifrånskulle vara förknippad med denna. Man hade ingen tanke på konsekvenserna förde övriga delarna av landet. Och man var heller inte varse de negativakonsekvenserna för den egna regionen. Jag tror uppriktigt sagt att man på detta sätt ansåg sigtillvarata de människors intressen som bodde och bor i den här regionen. Jagvill inte förneka att det var en god avsikt i denna expansionsfilosofi. I dagvet vi att den i långa stycken har fått en motsatt effekt. Men vi kan ocksåkonstatera att en tUlnyktring har skett i den här frågan. De övriga partiernahar väsentligt närmat sig . ståndpunkt är att det i dennaregion inte skall planeras för en större andel av befolkning än ,dvs. Befolkningstillväxten skall om möjligt fördelas över landeti nuvarande propotioner, dvs. förutsättningar och resurser skall anpassas efterdenna befolkningsfördelning. Man kan faktiskt i långa stycken skönja samma anslutningtill politik i den regionalpolitiska propositionen 111. Därför är detytterligt förvånande när statsministern påstår att det finns partier -han nämner inga namn, men man kan ha sina misstankar som vill skapamotsatsförhållanden mellan befolkningen i storstäderna och pä landsbygden framför allt avfolkningsbygderna. Han talar t. o. m. om partier som betraktarstorstadsborna som förtappade människor. Jag har mycket svårt att förstå attdet över huvud taget finns någon som kan ha den uppfattningen. Vi som sysslar med politik måste ju i alla sammanhang sesom vår väsentliga uppgift att tillgodose alla människors berättigade kravoavsett var de bor i landet, och det finns inga andra klassens människor.Centerns krav på en dämpad storstadstUlväxt ger möjligheter till en bättreplanering i storstäderna, en planering som tar hänsyn till människans fysiskaoch psykiska förmåga. En så avvägd planering minskar påfrestningen päkommunernas ekonomi i dessa regioner, och den gör det lättare att tillgodoseberättigade servicekrav. Med en långsiktig planering kan man undvikakategoribyggande och segregation i boendet. Man kan ta hänsyn till väsentligamiljökrav som man av tidsnöd inte alltid har haft möjlighet till. Överhuvud taget får man tid att vid planeringen på ett helt annat sätt ta hänsyntill de sociala, psykiska och medicinska faktorer som vi vet spelar sästor roll för människans välbefinnande. Genom en dämpad storstadstillväxt tillvaratar vi bäst demänniskors intressen som bor i dessa regioner. Vi gör det möjligt för dem attgenom en vettig planering bibehålla och förbättra den miljö som de kallar sinhembygd och som de kanske lever i större delen av sitt liv. Det bästa med dennapolitik är att vi tillvaratar även de människors intressen som bor iandra delar av landet. Detta är solidaritetspolitik. Med centernsdecentraliseringspolitik minskas eventuella spänningar och motsats- förhållandenmellan olika delar av landet. Vi gör det genom att föra en konsekvent politik,samma pohtik oavsett var vi bor och verkar. För liksom för andra återstårdock många inom regionala frågor att klara av. Det är frågor som skall lösas,hoppas vi, enligt modell av de regionala organen sedan ramarna harangivits av riksdag och regering. Exempel på sädana problem ärbefolkningsminskningen i den del av som utgörs av kommun.Denna befolkningsminskning är en följd av en kraftig arbetsplatslokaliseringoch kontorisering i innerstaden. Vi mäste här sträva efter en lokahsering avarbetstillfällen inom regionen så nära bostadsområdena som möjligt, bl. a. föratt minska reseavstånden. Vi måste upphöra att betrakta hela regionen som enenda arbetsmarknad, vilken ger orimliga reseavstånd för många människor. Äveninom den här regionen finns delar med stor undersysselsättning. Som exempel kannämnas Norrtäljeområdet. Vi har inom uppfattningen att det ärbetydelsefullt för alla regioner att ha en differentierad arbetsmarknad. Vi har därför inte något intresse av atttillverkningsindustrin flyttar frän och att antaletanställda där minskar. Vi häller däremot fast vid beslut omutlokaliseringsetapp 2. Men den skall naturligtvis genomföras med tillbörlighänsyn till berörd personal och dess möjligheter att flytta med. Det är dockviktigt att slå fast att denna utlokalisering såväl som den nu pågående inte har något med decentraliserat beslutsfattande att göra. Det ärenbart fråga om en reducering av arbetsplatserna inom byråkratin i Stockholmsområdetoch ett tillskott därav till orter, som saknar eller har dåligt med hknandesysselsättning. Jag hoppas att vi snart skall kunna införa ett decentralistisktbeslutsfattande med ökade befogenheter för regionala och kommunala organ, somleder till en minskning av administrationen i denna del av landet. Beslut ochhandläggning skall flyttas så nära de berörda människorna som möjligt. Det ökarden enskildes inflytande på samhällsutvecklingen. Arbete är och skall vara något betydelsefullt i varjemänniskas tillvaro. Många av de arbetslösa och de som står inför hotet avfriställning upplever att rätten till arbete inte finns för dem. Dettaskapar stor oro förutom alla de problem som är förknippade med denna situation.Under den långa tid som vi har upplevt en för värt land stor arbetslöshet hardet speciellt varit kvinnor, ungdomar och äldre som drabbats. De gifta kvinnornas förvärvsintensitet varierar starktmellan olika regioner. Ju mer differentierad arbetsmarknaden är, desto fierkvinnor yrkesarbetar utanför hemmet. Studerar man de ohka länens förslag tilllänsprogram i detta avseende, framstår skillnaderna klart dels mellan länen,dels mellan kommuner i samma län, beroende just på arbetsmarknadensutformning. De arbetslöshetssiffror som vi har för kvinnor säger dockinte hela sanningen. Mänga anmäler sig inte till arbetsförmedlingen därför attde vet att utsikterna nästan är obefintliga att kunna få ett yrkesarbete påhemorten. Länsprogrammen talar också om en mycket stor dold arbetslöshet, ochdet är beklagansvärt att inte en kartläggning av denna arbetslöshet kan kommatill stånd, i varje fall inte , eftersom riksdagensmajoritet avslog ett sådant Jag viU dock konstatera att vi har flera kvinnorsysselsatta på arbetsmarknaden än tidigare, trots att situationen i övrigt ärsä svår. Det är glädjande att kvinnorna i så hög grad har kunnat få en ökadsysselsättning. Men ännu återstår rätt mycket att göra. De flesta kvinnor är sysselsatta i typiska läglöneyrken,och deras möjligheter att få andra jobb är begränsade. Det mäste krafttagtill på många områden för att komma till rätta med detta. Som jag tidigare nämnt finns det stora grupper blandkvinnorna som vill in pä arbetsmarknaden. Inte minst harsärbeskattningssystemet bidragit till detta. Det är byggt på den riktigaprincipen att varje vuxen individ skall vara ekonomiskt fristående ochoberoende. Utbildningsexpansionen bland både vuxna och unga har starkt ökatförväntningarna pä sysselsättning efter utbildningens slut. 1 allt högre gradtar man inom familjen också hänsyn till kvinnans möjlighet till förvärvsarbeteutanför hemmet, vid val av t. ex. bostadsort. Detta har bl. a. påpekats ilänsprogrammet från , ett län med låg förvärvsintensitet blandkvinnorna. Man pekar där också pä de svårigheter för kvinnor i förvärvslivetsom hänger samman med en odifferentierad arbetsmarknad. Med den målsättning som vi har i riksplan, med endifferentierad arbetsmarknad i varje region, skulle vi kunna, när denförverkligas, ge ökade möjligheter för kvinnor och män att välja yrkesarbete,dvs. valfrihet ät alla. Kvinnor och män mäste jämställas som resurser påarbetsmarknaden. Både kvinnor och män måste få chansen att uppleva arbetet somen positiv del i tillvaron och inte bara som en födkrok. Det är ganskaskrämmande när man i Socialdemokratiska kvinnoförbundets familjepolitiskaprogram påstår att de icke-socialistiska partierna har den uppfattningen attett yrkesarbete bara är en födkrok utan egenvärde. Jag vill bestämt förcenterns del tillbakavisa ett sådant påstående, och jag vill referera tillanföranden som jag har hållit tidigare i där jag starkt har betonatarbetets positiva värde för individen. För att kunna förverkliga målsättningen om arbete för allamäste tillkomsten av nya arbetsplatser stimuleras, vilket företrädaretidigare har påtalat. Jag skall därför inte närmare utveckla detta. Dessutom ärdet nödvändigt att göra en kraftig satsning på bättre arbetsrhiljöer, och vimåste utveckla företagsdemokratin, sä att varje arbetstagare har möjlighet attpåverka sin egen situation på arbetsplatsen. Det är viktigt att i de härsammanhangen understryka att det är alla de arbetandes insatser, oavsett varman arbetar, som tillsammans möjliggör vår välfärd. Det är inte bara arbete utanför hemmet som skall värderas.Många, framför allt kvinnor, gör stora värdinsatser i hemmet, vilkahittills inte tillräckligt värderats av samhället, vare sig när det gällersociala förmåner eller direkt ekonomisk ersättning. Detta arbete måstejämställas med yrkesarbete utanför hemmet. Speciellt mästedet finnas möjligheter för mor eller far att välja mellan yrkesarbete och vårdav egna barn. Det är därför vi bl. a. föreslagit vårdnadsbidrag och ÄTP-år förvård av egna barn i hemmet. Det är betydelsefullt för att inte säganödvändigt att vi snabbt vidtar åtgärder för att åstadkomma jämställdhet mellankönen på arbetsplatsenoch att föräldrar oavsett kön får tid att vara föräldrar och ha valfrihet meUanyrkesarbete och vård av egna barn i hemmet. Om jag skall hålla min utsatta tid, sä medges det inte attjag utvecklar synpunkter pä just de här problemen. i kommerunder den fortsatta debatten, förmodligen , att lägga fram synpå vilka familjepolitiska åtgärder som är nödvändiga att vidta för att nä demål som jag här har ställt upp. Jag viU, fru talman, något beröra de förslag somregeringen i går kom med tiU temporära åtgärder för att avhjälpa de akutaarbetslöshetsproblemen. Jag hälsar de åtgärder som där föreslagits medtillfredsställelse just när det gäller att hjälpa kvinnor, ungdomar och äldretill en bättre situation pä arbetsmarknaden. Det är bara att hoppas att de häråtgärderna snabbt skall leda till varaktiga anställningar och att dessa grupperges en plats på arbetsmarknaden som resurs och inte som reserv. För ungdomarnaär det oerhört viktigt att komma bort frän sysslolösheten, vilken kan fåföljder för hela deras framtid. Den kombination med utbildning som vissaåtgärder innebär är också betydelsefull ur utbildningspolitisk synpunkt.Behovet av praktisk erfarenhet är stort hos mänga teoretiskt utbildade som går utan sysselsättning. Andra arbetslösa saknar helt utbildning. Detsamarbete med företagen som här föresläs kan ge värdefulla erfarenheter förutbildningsväsendet som helhet, där kravet pä balans mellan teoretiskt ochpraktiskt arbete växer sig allt starkare. HerrWIRMARK (fp): I aU korthet vill jag beröra några frågor avinternationell karaktär, där även inställning har betydelse. Alla kände vi väl förhoppningarna öka när ryktena om enfredsuppgörelse i tog fart, en uppgörelse som sedanpublicerades av . Den officiella amerikanska reaktionen tydde på att ettmycket stort steg framåt tagits mot en uppgörelse. Det vore orimligt, nu närståndpunkterna kommit varandra så nära, om inte dessa förhandlingar bragtestill sitt logiska slut, till ett avtal som säkrar freden och garanteraråteruppbyggnaden i hela och som ger befolkning möjlighetatt i fria val bestämma sitt lands öde och framtid. Om den amerikanskaregeringen nu förhalar ett fredsavtal tar den på sig ett ohyggligt ansvar. Ty,fru talman, det är olidligt att tänka sig att de desperata bombningarna ochförstörelsen av både människor och natur får fortgå. Vi vet att i inte bara strider mot det Genéveprotokolluttalade förbudet mot biologiska och kemiska stridsmedel utan också inrymmermassbombningar av en art som förstör hela landskap . Frånsvenskt håll bör vi inte förtröttas att stödja strävandena till en uppgörelsehksom också att intensifiera arbetet för att få tUl stånd förbudmot terror- och zonbombningar och skapa respekt för redan existerandeförbudsregler. Om detta föreligger det en vid enighet i vårt land såsomframgick av vårriksdagens behandling av dessa frågor. har redan givit humanitärt biståndtill . Våra möjligheter att utvidga den hjälpen utan att tumma päden definitionvi tidigare gjort av humanitärt bistånd - har ökat genom den överenskommelsesom träffade med . Den innebär att vi tar ianspråk den reserv som under budgetåren 1970/71 och 1971/72 byggdes upp för attefter krigsslutet användas för äteruppbyggnadsinsatser. Våra ansträngningar attöka det humanitära biståndet bör givetvis gälla hela , alltså ävenSydvietnam, i den män man kan finna lämpliga kanaler - t. ex. de buddistiskaorganisationerna. Då reserverna nu på detta sätt tas i anspråk får vi ocksäbereda oss pä att framöver öka den totala hjälpen till , när som vi hoppas - ett fredsavtal ger oss möjlighet att gä in i återuppbyggnadsarbetet. är givetvis inte det enda område där det finnsstora behov av bistånd och återuppbyggnad. Låt mig speciellt nämna ,där har förbundit sig att göra väsentliga insatser. Även här gäller detatt ta till vara alla de möjligheter som finns både att snabbt få framkatastrofbistånd och att förbereda insatser för en mer långsiktigåteruppbyggnad. Redan de två exempel jag har givit visar att vi under årenframöver mäste mycket högt prioritera vårt internationella bistånd. Europafrågorna kommer vi att debattera vid ett senaretillfälle i samband med behandlingen av det frihandelsavtal somSverige fär med EEC. Jag skall därför inte nu ta upp en debatt om huruvidadetta är ett bra eller dåligt avtal utan bara konstatera att det kommer attställa svenskt näringsliv inför betydande omställningskrav och införsvårigheter som i det långa loppet kan komma att visa sig ytterst besvärande.Det nu slutna avtalet är inte tiUräckligt och inrymmer flera osäkerhetsmoment.Därför blir det angeläget att söka vidareutveckla det för att uppnå det mål somde demokratiska partierna i varit eniga om: nära, omfattande ochvaraktiga förbindelser med EEC. Naturligtvis har den politik EEC följer gentemot denövriga delen av världen, t. ex. , och , stort intresseför oss. Vid toppmötet i nådde man inte så längt iatt klargöra EEC:s inställning i dessa frågor, som en del av medlemsländernahade önskat. Men regeringscheferna angav vissa riktlinjer, som ärhoppingivande. Man underströk sitt intresse av att deltaga i vidareförhandlingar, t. ex. inom , om att främja den internationella handeln. Manunderströk sin vilja att föra en avspännings- och fredsbe-tonad politik,baserad på ömsesidighet, visavi och att skapa ett utvidgat ekonomisktoch humanitärt samarbete mellan folken i Väst- och , och manförklarade sig villig att förbättra de generella preferensavtalen medu-länderna liksom att träffa andra avtal, som kan hjälpa till att öka ochstabilisera export till EEC. Det finns alltså god anledning atthoppas pä en utveckling inom dessa områden, som väl överensstämmer med denviljeinriktning bör uppvisa. 1 fråga om relationerna till hänvisadestatscheferna ocksä till den planerade alleuropeiska säkerhetskonferensen. Härförsiggår, som vi vet, ett intensivt förberedelsearbete, och redan den 22november inleds förberedande samtal i på ambassadörsnivå, där en avde viktigaste uppgifterna blir att försöka fastställa en dagordning. givetvisvanskligt att förutsäga vilket resultat konferensen kommer att fä det beror ihög grad på förberedelsernas kvalitet och pä om man kan komma till rätta med demotsättningar som finns. Den synpunkt jag skulle vilja understryka är att vi mästeinse, att vägen mot ett på allmänt erkända avtal uppbyggt säkerhetssystem iEuropa är lång och att målet inte kan uppnås utan att parterna visar enömsesidig respekt för skilda politiska och sociala system och erkännerexisterande gränser. Naturligtvis finns här ett dilemma för alla demokrater.Vi vill inte acceptera det förtryck som råder i , t. ex. densovjetiska ockupationen av de baltiska staterna. Även dessa länders folk harrätt till självbestämmande, och de grupper i som motarbetarförtrycket kan här uppleva ställningstaganden frän de icke kommunistiskastaternas sida som ett svek och som en bristande solidaritet. Vi har därför ettansvar att frän svensk sida säga ut att den bästa grunden för fred bara kanskapas om förtrycket upphör. Vi bör därför stödja kraven pä att människor ochidéer bör få röra sig fritt över alla gränser och att dessa frågor också hörhemma vid konferensen. Det bör vara möjligt att kräva detta som man eftersträvarsädana överenskommelser med de östeuropeiska regeringarna, som bidrar till ökadavspänning i . Ty fortsatt fred på kan givetvis ocksåinnebära förbättringar för dem som är förtryckta. Fred i är också en avgörande faktor för att få igäng dialoger och förtroendefulla kontakter på andra samhällsområden. Jagtänker här speciellt på möjligheterna att främja öst-västhandeln och öka detvetenskapliga och kulturella utbytet. På båda dessa områden har ettintresse av att kontakterna starkes, vare sig det sker vid säkerhetskonferenseneller i annat sammanhang. Från värt häll har vi strukitunder vilken betydande roll det vetenskapliga och kulturella samarbetet spelaroch hur nödvändigt det är att vi frän svensk sida ger det samarbetet den stadgaoch kontinuitet och de resurser som erfordras. Med anledning av en motion från liberalt håll hade ocksåriksdagen att ta ställning till åtgärder för att främja handelmed de östeuropeiska länderna. ger oss nu anledning attytterligare se över om vi från svensk sida gjort tillräckligt för att skapaförutsättningar för en ökad handel, eftersom den frågan kommer upp vidkonferensen. En målsättning borde vara att fördubbla vår östhandel -frännuvarande 4 till låt oss säga . Men det kan inte ske utanmålmedvetna ansträngningar. Och det gäller här att inte i onödan förlora varesig tid eller marknader. Låt mig bara peka pä ett problem, och det gäller kreditsvärigheternaför svenska företag. När vi var några liberala motionärer som krävde att manskulle undersöka förutsättningarna att med speciella kreditätgärder underlättaför svenska företag att konkurrera pä de östeuropeiska marknaderna på likavillkor med företag från andra exportländer, ville näringsutskottet i vårastona ner dessa problem. Utskottet uttalade t. o. m. att kreditproblemen intetorde "vara specifika för handeln med de östeuropeiska länderna". Avpressuppgifter ser det ut som om finansminister under sin resa tillSovjet nu kommit underfund med att just önskemålen om krediter är ett av destora problemen i östhandeln.Det var ett glädjande tecken på att man inom regeringspartiet sent omsidertycks förstå allvaret i situationen. Jag hoppas därför att jag tolkar statsministern korrekt,när jag förutsätter att de särskilda åtgärder som han förebådar "för attöka företagens möjhgheter att i speciella fall lämna exportkredit" bl. a.avser företag som är verksamma i . Just kreditfrägorna spelar ju enväxande roll som konkurrensmedel i östhandeln, och därför är det angeläget attåtgärder nu snabbt vidtas. Slutligen, herr talman, vill jag beröra en fråga som harspeciell aktualitet , ty just går den tidsfrist ut som general satt för huvudparten av den asiatiska befolkningen som måste lämnalandet. Det rör sig om kanske 40 000 människor. De kvarvarande av de utvisadeasiaterna väntar militärläger, hot om förföljelse och våld och, minst sagt, enosäker framtid. hade jag tillfälle att diskutera dethär problemet med statsministern i . Statsministern bekräftade då attdet löfte han gav premiärminister vid sitt besök i innebar att viskulle rekrytera dessa flyktingar bland de Ugandaasiater som kommit tillEngland. Jag kan inte underlåta att konstatera att det är förvånande hur lättäven en statsminister, som lägger vikt vid att vara progressiv ochinternationeUt medveten, faller in i det gamla mönstret att göra upp europeiskakolleger emellan i frågor som främst berör andra kontinenter och folk. Själv krävde jag att skulle inrikta sin hjälp påden mest betryckta gruppen bland de asiater som är berörda av den tragedi somnu utspelas i , nämligen de statslösa. Jag hävdade också att Sverigeborde förklara sig berett att ta emot ett större antal än de 200300 som Palmelovade . Man kan med skäl fråga sig varför vår hjälp just skulle gåtill de flyktingar som redan tagit emot och som har ett löfte ompermanent bosättning.