prot · FV0993 · 1972-12-31 00:00:00 — a. även i enkammarriksdagens första allmänpolitiska debatt att vi från och socialdemokraternas sida skulle kunna ta oss urgamla skyttegravar, bl. a. för närdemokratins skull att vi i stället skullekunna gå in i en fruktbar diskussion om hur skulle kunna förvandlastill det årtionde då närdemokratin bröt igenom i praktisk politik och de mångamänniskorna fick vara med och påverka besluten även mellan valen. Men jag måste vid det här laget erkänna att en regeringsällan gjort sig mindre förtjänt av en sådan öppen attityd från ettoppositionspartis sida. I stället för den samverkan och den öppna diskussionföre beslut som är en vital del av närdemokratin fick vi upprepade gångeruppleva hur regeringen lade fram dåliga förslag med begäran att vi i efterhandskulle ansluta oss. Minoritetsregeringen tog maktfullkomligheten i arv från sinmajoritetstid. Så föriorade den socialdemokrafiska regeringen människornasförtroende: genom missgrepp i sak, genom löften som sveks och genommaktfullkomlighet i stort och smått. Socialdemokratins reaktion sedan det stod klart att enmajoritet i gick emot dess dåligt genomtänkta förslag är betecknande.Man riktar kritik mot valsystemet i stället för att kritiskt granska det egnaagerandet. Som om det skulle vara valsystemets fel att regeringen kommer meddåliga förslag som inte kan acceptera. Fler socialdemokrater iriksdagen, även om väljarna blir färre det är tydligen modellen. Men än finnsinte de nya s-riksdagsmännen på plats i det här huset. Då gör regeringen i all hast en ändring i förslaget somgör det ännu sämre, men som blidkar kommunisterna. Det går också så långt attregeringen lägger fram ett förslag som den inte riktigt tror på själv bara föratt få majoritet och slippa möta väljarna. T. o. m. i propagandabrev från densocialdemokratiske partisekreteraren, som äldre socialdemokratiska väljare -medlemmar i partiet - har skickat till mig, heter det lite urskuldande att denfördubblade arbetsgivaravgiften "inte behöver få de katastrofalaföljder" som oppositionen påstås hävda. Regeringen har dessutom fräckhetenatt vilja lägga ansvaret för det ännu sämre förslaget på oppositionen. Regeringenmenar alliså att om den lägger fram ett dåligt förslag och sedan ett ännu sämrealternativ - då skall oppositionen buga och tacka och säga: "Jaha, dåröstar vi naturligtvis pä det första förslaget." Men det är regeringen somhar ansvaret för hela denna situation, och det är regeringen som tillsammansmed kommunisterna får bära ansvaret för konsekvenserna. Och konsekvenserna kan bli besvärliga. Den höjdalöneskatten kommer i en olycklig situation, i ett fortfarande besvärligtekonomiskt Attfinansministern nu som tidigare är optimistisk, det är ju bara efter gammalvana. som tidigare får vi skönmålningar som ser till en sida avverkligheten. Det är som om finansministern menade att om han bara verkar liteextra kavat så anpassar sig verkligheten efter vad han säger. Men det har den inte gjort tidigare och lär väl inte göradet nu heller. Ökningen av industrins bmttoinvesteringar har under de tvåsenaste åren bara blivit ungefär en tredjedel av vad spått i sinkompletteringsproposition. Arbetslösheten har, oavsett konjunkturer, kommit attligga på en alltför hög nivå. Dessa två huvudproblem kvarstår. Det skall bli en6-procentig uppgång av industriinvesteringarna, enligt finansministern. Fleratecken tyder på att det är optimistiskt i överkant; det har jag betonat ioffentligheten . blev det känt att preliminärauppgifter från planenkät tyvärr ger anledning sätta ett stortfrågetecken inför den reviderade nationalbudgetens optimistiskainvesteringsprognos . Det räcker inte med att förse industrin medpengar och arbetskraft om det saknas investeringsvilja. Och denna vilja saknastyvärr i alltför hög grad, därför att många företag har fullt upp attgöra med att hålla sig flytande. Lönsamheten har sjunkit, likaså tillgången påegna medel att finansiera riskfyllda investeringar med. Investeringarna harblivit alltmer defensiva. är faktiskt på väg att tappa greppet somindustrination i främsta frontlinjen. Det är allvarligt för vår framtid. Fördetta har regeringen i hög grad ansvaret. Den har inte fört en pohtik somstimulerat viljan att bygga upp nya produktionsresurser. Och den väljer attskärpa en beskattning som i särskilt hög grad drabbar användning avarbetskraft. Konjunkturläget är långtifrån så klart och såhoppingivande som finansministern vill få oss att tro. Uppgången i antaletlediga platser är i stor utsträckning säsongsmässig. Och den säsongsrensadearbetslösheten ligger fortfarande kvar på ungefär samma nivå som , dvs.drygt 30 procent över den högsta nivån under den förra lågkonjunkturen.Arbetslösheten kommer även om det sker en svängning uppåt i konjunkturen att ligga kvar på en oacceptabelt hög nivå. Som påpekade hararbetsmarknadsstyrelsen i kommentarer lill den senaste arbetslöshetsräkningenpoängterat att den s. k. reslarbetslösheten - dvs. den arbetslöshet somkvarstår när konjunkturuppgången väl kommit troligen kommer att bli störreefter den här lågkonjunkturen än efter tidigare lågkonjunkturer. Löneskatten drabbar särskilt hårt personer som redantidigare har speciella svårigheter att få jobb. Det gäller hemmafruar som villsöka sig ut på arbetsmarknaden, ungdomar som söker sitt första jobb, äldre,handikappade och personer med otillfredsställande utbildning. Det är socialtansvarslöst av regeringen att lägga fram det ena förslaget efter del andra somminskar sysselsättningen utan atl fundera över eller i varje fallredovisa konsekvenserna. För sedan var del reklamskatten, i går gälldedel försvaret, och har vi löneskatten. Enligt en promemoria som skickadeut är ungdomsarbetslösheten lika besvärande som . Den ekonomiska politiken, m. m. Nr 93 ödets ironi att statsmakterna justi dag, som står i Tisdagenden begrepp att besluta om fördubbladlöneskatt, har sammankallat en stor 30 mai1972 konferens om ungdomsarbetslöshetenutan att känna till denna grundläg- Den ekonomiska politiken, m. m. Inga konferenser i världen lär då kunna kompensera de olyckhgaverkningar löneskatten får. Inför ett läge, där en ljusning börjar bli märkbar påarbetsmarknaden, slår tUl med en pålaga, som främst kommer attdrabba alla dem som är utan arbete och som kanske har börjat hoppas. Dettatrots att finansministern klart deklarerade att hanhade "inga speciella tankar på att höja arbetsgivaravgiften". Hur stämmer detta, , med attfinansdepartementets expert i TV uppgav att arbetsgivaravgiften funnits medhela tiden i arbete? Förslaget kom ju efter den17 april. Detta måste kunna svara på, även om Ert folk ifinansutskottet har så dåligt reda på sig att de inte ens vet om det är tvåeller tre upphördstillfällen för arbetsgivaravgiften . Men så är det då dags, herr talman, att lyssna på vadskatteutskottets socialdemokratiske ordförande säger tre dagarinnan regeringen lade fram sitt förslag om ytterligare ipålaga på företagen; "Det går inte att beskatta företagen hårdare",säger den socialdemokratiske ordföranden i skatteutskottet, "sedan må desom ligger till vänster om mig säga vad de vill." De som ligger tillvänster om sade vad de ville och skatteutskottets ordförande fickböja sig, när det blev viktigare för regeringen att slippa möta väljarna än attklara sysselsättningen. Vi har från foUcpartiet kritiserat regeringens politik bl.a. på framför allt tre punkter. Den har inte varittillväxtska-pande. Prishöjningarna är alltför stora. Arbetslösheten äroacceptabelt hög. Detta har bl. a. lett till alltför små resurser för reformeroch privat konsumtion och kan komma att leda till allvarliga problem i vårautlandsaffärer. En belysande uppgift; Om haft entillväxt, inte på som vi hade utan motsvarande genomsnittet inomOECD, skulle foUchushållet ha haft tillgång till mer än 5 miharder kronor merän vi nu faktiskt har tillgång till. 1 alla de tre avseenden som jag nämnde tillväxten somvarit för låg, prishöjningarna som varit för stora och arbetslösheten som varitför hög får den fördubblade löneskatten sannolikt allvarliga återverkningar. Den leder till att investeringarna blir mindre än annars.Löneskatten kommer att ta i anspråk en mycket stor del av det rörelseöverskottsom annars skulle kunna användas till investeringar. Och risken finns att enallt större del av investeringarna förläggs utomlands. Löneskatten försämrar våra möjligheter att upprätthållabalans i affärerna med utlandet. De importkonkurrerande företagen drabbas avlöneskatten men inle deras utländska konkurrenter. Den höjer priserna och kostnadsläget. Ingen skall tro attkonsumenterna kommer att lämnas opåverkade av den höjda löneskatten. Denriskerar alt leda till arbetslöshet i ett läge, där allt i stället behöver göras för att förebygga arbetslöshet för den kommande hösten och Bara exportindustrins efterfrågan pä arbetskraft beräknas av experterkomma att minska med ca 12 000 personer jämfört med ett läge utan fördubbladlöneskatt. Den siffran kan kanske bestridas av finansministern, men vi kommerinte ifrån att den anses trovärdig i de kretsar som fattar beslut ominvesteringarna, och redan detta har sina psykologiska verkningar. En ekonomisk politik, som tryggar arbete och ger nyaresurser, är den avgörande förutsättningen för en meningsfull skattereform.Bara på det sättet kan vi skapa utrymme för en skatteomläggning i de mångalöntagarnas intresse. En av orsakerna till att regeringens nu presenteradeskattepaket får så ogynnsamma verkningar är just att regeringen har misslyckatsmed att föra en politik, som ger resurser för reformer. kommer senare att närmare beröra vårtskattepro-grain, det program som vi menar att utredningen från början och medförtur borde fått ta itu med. Jag vill bara här säga att en självklaringrediens i ett sådant program är inflationsskyddade skatteskalor. Vi kan intelängre tillåta att inflationen automatiskt skall få höja skatterna. Ettinflationsskydd ger tre väsentliga fördelar: det gör och inteinflationen ansvarig för skattetryckets höjd, det stimulerar statlig sparsamhetoch bättre planering, och det utgör i sig en broms mot en starkinflationsutveckhng. När socialdemokraterna säger att det gynnar mest högreinkomsttagare är det fel: det största procentuella skyddet mot nyaskattehöjningar sätter in i mellaninkomstskikten. Vill man från.socialdemokratins sida särskilt höja skatten för högre inkomsttagare, då skallriksdagen besluta om det och inte inflationen. Till det här kommer att utredningen med förtur bl. a. börta upp frågan om att samordna skatter och bidrag, så att marginaleffekternablir mildare, att förbättra barnfamiljernas situation, ta bort den faktiskasambeskattningen i vanliga inkomstlägen och införa ett hemmamake-bidrag, sä attinte som en del familjer, som har för låg inkomst, går miste om de 1 800kronor som andra familjer med större inkomster får. Vad som hänt visar hur lite densocialdemokratiska ledningen har förstått av kraven på närdemokrati.Regeringen och andra socialdemokrater kallar krav på insyn och debatt förformaliteter och anklagar oss för atl vilja förvandla skattefrågan tillmaktpolitik. I själva verket gäller det om skall ha en regering somvägrar alt följa beslut, ett regeringsparti, som påstår attönskemålen om öppen redovisning av provisoriets konsekvenser är enoförskämdhet, om vi skall ha en regering som bakom allmänt tal omsamförståndsvilja kommer med krav på hur andra skall anpassa sig tillregeringens politik, hur otillfredsställande den än är. Inget hade hindratregeringen att tillsätta den begärda utredningen och verkligen låtaden förutsättningslöst arbeta igenom dagens svåra skatteproblem. Inget hadehindrat regeringen att därigenom i handling visa att den var villig att tahänsyn till krav och synpunkler som kommer från annat håll än från kommunisterna. Men ett sådant förfarande passar uppenbarligen inte enregering som sitter fast i sina gamla mönster och som anser öppenheten vara etthinder, närdemokratin ett hot och det låtsasdramatiska utspelet den bästaarbetsmetoden. Den ekonomiska politiken, m. m. 2 protokoll 1972. Den ekonomiska politiken, m. m. Detta är inte formaliteter. Själva saken blir i allrahögsta grad lidande av de arbetsformer som valts. Det är när man strävar efteroffentlighet, insyn, öppen debatt och reella möjligheter att påverka förebesluten som garantier skapas för en politik som motsvarar människornas krav.Det är när besluten fattas i de slutna mmmen, när förslagen inte prövas iomsorgsfull beredning och när konsekvenserna inte öppet redovisas som politikenkommer på kollisionskurs med verkligheten och med de medborgare som besluten berör. Det som jag nu redovisat, herr talman, är grunden förfolkpartiets ställningstaganden här . säger nej tillskatteprovisoriet, nej till den höjda löneskatten, nej till den höjda momsen,nej till den höjda bensinskatten. Liksom säger vi ja till höjdalkohol-och tobaksbeskattning, ja till högre barnbidrag och ja till att minskamomsens verkningar på de viktigaste livsmedlen. HerrBOHMAN (m); Det var länge sedan en vårriksdag avslutades i en såhektisk stämning som den som råder just . Motsättningarna mellan regeringenoch oppositionspartierna har starkt tillspetsats. Det politiska intressetligger i närheten av det som brukar råda före ett val. Beskyllningaroch motbeskyllningar korsar varandra. Svårigheterna för de enskilda människornaatt bUda sig en riktig uppfattning om vad som sker och om de bakomliggandemotiven tUl det politiska handlandet måste vara stora. Det talas ommisstroendevotum, om förtroendekriser, om osakliga partitaktiskamanipulationer. Och ändå, herr talman, har det som utspelas inte kommitöverraskande. Det ligger en nära nog obönhörlig konsekvens i de senasteårens händelseutveckling, en händelseutveckling som lett fram till denpolitiska kris som månad 1972 obestridligen skakar det parti somutövat regeringsmakt i vårt land . Jag vill ingalunda påstå att detberor enbart på statsminister att den politiska situationenoavbrutet skärpts sedan han blev statsminister 1969. Jag menar tvärtom attdagsläget också är en logisk följd av den politik som socialdemokraternabedrivit under en stor del av . Att , att den socialdemokratiska minoritetsregeringensalltmer växande beroende av kommunisternas stöd skärpt motsättningarna ochpåskyndat och förvärrat utvecklingen är visserligen obestridligt. Men detförändrar inte helhetsintrycket av den svenska socialdemokratinspolitisk-ekonomiska misslyckande. Att det är fråga om ett misslyckande, det vet hela svenskafolket. Inte minst skattebetalarna, familjeförsörjarna och de många arbetslösainser att utvecklingen har gått snett. Och de kan hämta bekräftelse på det i desenaste årens statistik: Vi har haft högre arbetslöshet än sedannuvarande arbetslöshetsstatistik infördes. Vi hartrots detta haft starka prishöjningar. Näringslivetslönsamhet har successivt gått ned. Investeringstaktenär helt otillfredsställande. Vi kämpar- trots förra årets tillfälliga förbättring - med kroniska Vi har ensvag produktionsutveckling. Den enskildes konsumtionsmöjligheter har fortlöpandealltmer begränsats. 1971 minskade den privata konsumtionen. Vi har fått allt kraftigare och besvärligare svängningar idet ekonomiska förloppet här hemma. Ingen kan rimligen beskylla företrädare för det moderatapartiet för att vara efterkloka svartmålare, när de gör sådana konstateranden.Vi har tvärtom år varnat för konsekvenserna av det övermodetsäventyrliga spel med vår ekonomi som socialdemokraterna bedrivit. Vi har pekatpå att samhället litet som det enskilda hushållet har möjlighet att levaöver tillgångarna på det sätt som skett under den senaste hälften av1960-talet. Och vi har inte varit ensamma i vår kritik. Vi har haft majoritetenav svenska samhällsekonomer med oss, då vi påstått att den offentliga sektorn ilängden inte kan få öka snabbare än vad tillväxten av våra resurser möjliggör.Stat, kommun och bostadsbyggande kan inte ostraffat under en lång följd av årfå ta så stor del av våra tillgångar av kapital och mänsklig arbetskraft ianspråk, att det inte blir tillräckligt mycket kvar för enskild konsumtion ochenskilt sparande, för produktiva investeringar och för att förstärka företagensinternationella konkurrenskraft. Sker detta, måste det tiU sist gå ut överfolkhushållets samlade produktivitet. Den kapacitet, de resurser vi behöver förproduktion och sysselsättning, för att bibehålla konjunktur-politiskhandlingsfrihet och för att bevara välstånd och fortsatt utveckling blirotillräcklig. Det är dessa följder av politiken som vi upplever. I dennahelhetsbild ingår bl. a. följande element: Enskattepolitik världens högsta skattetryck med så hög beskattning av allalönehöjningar, att den automatiskt utlöser kompensationsbehov hos de enskildaarbetstagarna. Den har drivit upp kostnaderna i företagen och därmed begränsatderas konkurrenskraft, urholkat deras lönsamhet samt framtvingat mycket hårdarationaliseringar, som i sin tur lett till en alltför snabb utslagning avanställda. I och för sigberättigade, men alltför snabbt genomdrivna attacker mot låglönebranschernaslöneläge, attacker som gallrat ut ett stort antal mindre ochmedelstora importkonkurrerande hemmamarknadsföretag. I sin tur har därmedlandets betalningsproblem förvärrats, liksom självfallet arbetslösheten. En minst sagtoskicklig och politiserad statlig lönesättning för den offentliga sektornsmånga anställda; en lönepolitik som ytterligare drivit upp kostnaderna just förde konkurrensutsatta producerande näringarna. Enkonjunkturpolitik Ula anpassad till de varierande konjunkturfasaderna. En ensidig ochextrem kreditpolitik som tillgripits bl. a. därför att den finanspolitiskarörelsefriheten successivt begränsats genom de fortgående skattehöjningarna.Kreditrestriktionerna har drabbat framför allt mindre och medelstora företag,minskat investeringsviljan och investeringsförmågan samt ökat antaletföretagsnedläggelser och friställda arbetstagare. Den ekonomiska politiken, m. m. Nr 93 6. En utomordentligt allvarlignedgång i tillväxten avvara produktiva Tisdagenden investeringar; konsekvenserna härav har drabbat främst den valuta- 30 mai1972 politiska rörelsefriheten ochsysselsättningen. ------------- ;----- 7. En långsammare resurstillväxt än i andra med oss jämförbara industristater;den kulminerade i efterkrigstidens rekordlåga, nästan helt politiken,m. m. uteblivna ökning av tillväxtenunder . En strukturell och regional arbetslöshet, som ökatefter varje konjunkturfas, en restarbetslöshet som kommer atl bli ett beståendeallvarhgt ekonomiskt och socialt problem för det svenska folkhushållet. Detta, herr talman, är några fakta från den svenskaekonomins just nu aktuella vardag. Om deras existens är självfallet i varjefall finansminister klart medveten. De ligger bakom hans varnandeuttalanden i de senaste årens finansplaner. De avspeglas i årets finansplanoch i vårens kompletteringsproposition: för att bevara vår handlingsfrihetmåste vi öka vår exportkapacitet och våra produktiva resurser över huvud taget.Vi måste satsa på investeringar, vi måste skapa utrymme åt investeringar, vimåste hålla tillbaka konkurrerande anspråk för att rätta till begångnaförsummelser och skapa en grund för återhämtning. Delta är alltså innebörden ifinansministerns egna varningar och slutsatser. Men drar finansministern själv de logiska praktisktpolitiska slutsatserna av det här resonemanget? Vad man i varjefall borde kunna kräva av den ekonomiska politiken , det är att den skallinriktas på att öka förtroendet för den ekonomiska och politiskautvecklingen i landet; att ökainvesteringsvilja och investeringsförmåga; att förbättra särskilt de mindre och medelstora företagenslönsamhet och självfinansieringsförmåga; att dämpapris- och kostnadsutvecklingen. Med andra ord, och det täcker dessa satser, att görainsatser främst för att stimulera företag så att de kan sysselsätta folk. AMSkan bara komplettera, kan aldrig ersätta, den sysselsättning som ges iföretagen, och för detta fordras en verkligt aktiv, konkret näringspolitik,inte bara en frasernas näringspolitik. Och man borde åtminstone kunna fordra av en klokhushållare att denne, innan en åtgärd vidtas på den ekonomiska politikens ellerskattepolitikens område frågar sig: Är åtgärden ägnad att förbättranäringslivets lönsamhet, förmåga att investera och anställa folk? Blir svaretnej, bör åtgärden självfallet inte vidtas. Men vad gör regeringen? Jo, först föreslården höjningar av den indirekta skatten, som måste vara ägnade att driva uppkostnads- och prisutvecklingen. Och sedan, när den funnit att detpariamentariska underiaget för åtgärden saknas, gör den ont värre och höjerlöneskatten. Den fördubblar alltså den skatt som företagarna har att betala försina anställda skatten på de anställdas löner. Ingenting kan vara meraavlägset från det slag av åtgärder som behövs för att vrida utvecklingen rätt -för att åstadkomma sysselsättning och ökade produktionsskapande investeringar. Att fördubbla skatten på svensk arbetskraft i ett läge dåvi alltjämt 36 måste räkna med en relativt setthög arbetslöshet, även om konjunk- turerna skulle vända, är ansvarslöst. Den hundraprocentiga höjningen av Nr 93 drabbar främst den företagsamhet som redan förut har alltför låg 30 mai 1972 lönsamhet. skärper våra exportföretags svårigheter på deninternationella mark- nåden, politiken, rn. drabbar hemmamarknadsföretag, som på grund av högalönekostnader redan nu har svårt att hävda sig gentemot den internalionellaimporten, slår särskilt hårt mot små och medelstora företag ochhårdast självfallet mot de företag, ofta belägna i våra glesbygder, som är mestarbetsintensiva och sysselsätter mest folk och därför är mest konjunkturkänsliga, måste negativt påverka en investeringstakt som redan förutär för låg, en investeringstakt som finansminister och regeringenvid upprepade tillfällen har sagt sig önska stimulera, driver upp kostnader och priser med automatiskt höjdaskatter, kompensationskrav och förstärkta inflationstendenser som yttersta konsekvenser. Jag upprepar, herr talman: Ett centralt mål för den ekonomiska politiken är att höja takten på de produktiva investeringarna. Vi måste alltså öka vårt lands kapacitet, vår förmåga att producera och att sysselsätta människor. Den är för låg , det är väl alla ense om. Men vi ligger redan långt under de krav långtidsutredning.uppställde för den ekonomiska utvecklingen . Ingenting tyder på att vi skall kunna inhämta vad vi förlorat. Att statistiskt sett inle blev ännu sämre än det blev beror på några få verkligt stora industriella satsningar. Den mindre och medelstora företagsamheten satsade ingenting alls. Två tredjedelar av investeringarna skedde hos några företag i den statliga industrisektorn. Mycket tyder på att årets förväntningar kan uppnås mer genom en ökning av handelns än av industrins investeringar. Allting talar för att investeringsaktiviteten kommer att lämna mycket övrigt att önska, även då vi passerat den internationella konjunktursvackan. Och ett förhållande som framstår som oroande för vår framtida välståndsutveckling är att industriinvesteringarna i stor utsträckning tycks vara defensiva alltså mer inriktade på att kompensera kostnadsstegringar än på att öka produktions- och sysselsättningsförmågan. behöver mera offensiva satsningar. Här kan naturligtvis också tänkas förefinnas ett visst samband mellan de otillräckliga investeringarna i ny kapacitet och den bristande satsningen på innovations-, utvecklings- och forskningsverk samhet. 1 senaste rapport om den svenska ekonomin, den som har diskuterats i pressen, understryker organisationen, att den svenska exportindustrin troligen har att spela nyckelrollen vid anpass ningen av det produktiva systemet till det postindustriella samhällets krav och att underlåtenhet från vår sida att ta hänsyn till industrins ekonomiska och konkurrensmässiga situation skulle kunna störa eller fördröja denna utveckling. påvisar dels att de svenska satsningarna på forskning och utveckling ligger under motsvarande insatser i ett flertal av våra konkurrentländer, dels också att tilltron tUl 37