prot · FV09140 · 1972-12-31 00:00:00 — 1960/61 utexaminerades bara 4 000, i mitten på 1960-taletutexaminerades 6 000 och ligger antalet på ungefär 17 000 per år.Många av dessa har en utbildning som svarar dåligt raot vad som efterfrågas påarbetsmarknaden. Den fjärde och sista iakttagelsen är att byggandetkraftigt komraer att gå ned och redan gör det. Men också med ett oförändrattotalt byggande skulle antalet anställda inom byggnadssektorn minska på grundav höjd produktivitet. Ett minskat byggande har stora återverkningar också påandra delar av ekonomin. Dess minskade bostadsbyggande är tiU stor del tUlföljd av att man inte har velat bygga de lägenheter som folk vUl ha. Sammanfattningsvis: Konjunkturen klarar inte problemen åtoss. 1973 riskerar att bU med arbetslöshet på en nivå sominte kan accepteras. Den drabbar nu i allt högre grad tjänstemännen. Ungefär entredjedel av varslen om nedläggningar och permitteringar avser tjänstemän.Tidigare år har bara en sjättedel gällt dem. Det finns ingen social uppgift som är viktigare än att nuförsöka skapa nya jobb på öppna marknaden. När minst 100 000 människor går utanarbete innebär det på samma gång mänskliga tragedier, ökade sociala problem ochett oerhört slöseri med det här landets tillgångar. Och det är i det läget enfördubbling av skatten på arbete, som planeras att ske , blir såallvarUg. De som genomdriver den höjningen tar på sig ett mycket stort ansvar. sade någonting fuUkomligt häpnadsväckande häri dag: "Ingen löntagare finns som kan säga att han förlorar pålöneskattehöjningen." Det var både oförsiktigt och grymt sagt. De som äranställda i företag som balanserar på en så smal egg att de kan få lägga nersin verksamhet - det har utgivits en bok med brev från hundratalet företagaresom påpekar att den risken nu föreUgger koramer sannerligen att förlora pålöneskattehöjningen. ordförande, , är juen person som är känd för att inte ta till några överord. Hans dramatiskavädjan tiU finansministern är en fuUständig dementi på det här aningslösa,märkliga uttalandet som finansmmistern har gjort . Det är självklart attgod lönsamhet ger tryggare anställning. Hur kan man så sakna vett att man inteinser detta? Fördubblingen av löneskatten har inga positiva verkningarmen desto fler negativa. Om den måhända kan bäras av företag som har möjlighetatt kompensera sig genom prishöjning, hur skall den kunna bäras av ideeUaorganisationer och samfund, som inte har några varor och tjänster som de kanhöja priset på? Jag har begärt att få ett besked men ännu inte fått det. Fårdessa ideella organisationer och trossamfund kompensering för denna orimligafördubbling av löneskatten, som i deras fall saknar varje motivering? Finansministern var inne på ett prisresonemang. Jag skallbara notera i förbigående att enligt färsk statistik från statens pris- ochkartellnämnd ökade priserna i dagligvaruhandeln fr. o. m. den t.o. Livsmedlen har ökat med ca 8 procent-ja, det kan bli upp tiU 9 har gått till slut. Och komraer bl. a, en ytterligare höjning av priset i detaljhandeln påk-mjölken med . Det krav på en restituering av moraseffekten på denödvändigaste baslivsmedlen som och fört fram är verkligenhögaktueUt. Debatten har kanske för en och annan tett sig som enupprepning av gamla argument. För mig framstår det sora någonting skrämmandeatt man inte mitt uppe i den svåra arbetslösheten denna vinter inser det härvara huvudfråga. Men debatten visar också skUlnaden i grunden meUantvå synsätt på företag och näringspoUtik. Den visar skillnaden mellan densocialistiska och den liberala synen. Finansministern skröt med att han hadeupphovsrätten till löneskatten, han skröt med att han och komraunisternasaratidigt hade koramit på förslaget om höjningen. "Två själar, sammatanke", sade han. Det var en skön själs bekännelse om det socialistiskablockets ansvar här i kammaren. Vi säger från Uberalt håll; Vi skall ställa krav påföretagen, men vi skaU också ge dera chansen att klara kraven. Det är den endafrarakomliga vägen tUl att ge de många människorna bättre vUlkor. Den vägen viUregeringen inte beträda. Handelsministern gav en förklaring i en debatthäromveckan: Det finns politiskt institutionella hinder mot att skapa ökadlönsamhet i näringsUvet, sade han. Om det politiskt institutionella hindret är vänsterpartietkommunisterna, finns det ett mycket enkelt sätt att komma ifrån det. Det äratt några av socialdemokrater, som har en mera positiv syn påföretagsamhetens villkor, trycker på den voteringsknapp som leder tUl attbeslutet om fördubblad löneskatt rivs upp. Det skulle betyda mycket för att åstadkommaen ny viUa, en ny framtidstro i svenskt näringsliv. Vi har inte råd attfortsätta med den här cUnchen mellan stat och företagsamhet, för det kommer attgå ut över oss alla. Den här debatten har bara perifert dröjtvid de långsiktiga perspektiven i den ekonomiska politiken, även om finansministernsom vanligt på ett underhållande sätt blandar korta och långa perspektiv. Detär naturligt att debatten har fått denna karaktär eftersom det är en rad akutaproblem, fraraför allt beträffande sysselsättningen, som helt fångar våruppmärksarahet. En ekonomisk poUtik måste dock ha ett långsiktigt perspektivora den inte skall sönderfaUa i en rad åtgärder utan inbördes sammanhang,åtgärder vilka då gärna, som är fallet, inspireras av akuta, brännandeproblem men som inte blir mer än temporära. En ekonomisk poUtik som på dettasätt förlorar sig i punktinsatser utan sammanhållande linje och vilja tillkonsekvens och kontinuitet förlorar inte bara i effekt utan även i trovärdighet.Därmed har den också i sig själv mindre möjligheter att fungera, eftersom denekonomiska politiken behöver ett positivt psykologiskt khmat att verka i föratt ha en chans att bli fraragångsrik. Höjningen av löneskatten , vilken i så höggrad varit ett centralt tema i den här debatten, framstår som ett exempel pålåsta positioner, som inte har något med en aktiv, fraraåtsyftande konjunkturpolitikatt göra. Det är bristen på vilja att i samförstånd utforma en mer flexibel ochkonjunkturanpassad politik som i sig själv verkar destruktivt på det ekonomiskakliraatet och inte skapar de psykologiska villkor sora är en avförutsättningarna för att den ekonomiska politiken skall vara framgångsrik. Positionernahar alltså varit alltför låsta. Detta är beklagligt. och dettagäller i hög grad den ekonomiska politiken får aldrig bU så låst av prestigeoch andra irrationella hämningar att strävan att finna konstruktiva lösningarkommer i andra hand. Utvecklas en pohtisk situation tUl ett ofruktbartställningskrig, är risken för en förtroendekris överhängande. Ett markant inslag i konjunkturbilden har varit en återhåUen privat konsumtion och ett högt hushållssparande.Allmänhetens sparbenägenhet har befunnit sig på en för efterkrigstiden unikthög nivå. förklarade finansministern den höga sparbenägenheten med attosäkerheten beträffande avtalsrörelsens utfall hade ökat aUmänhetens benägenhetatt spara. Det är ett argument som man inte kan åberopa för innevarande år.Osäkerheten på arbetsmarknaden kan naturligtvis vara en faktor även , men denär en del av konjunktur-bUden. Sannolikt är den höga sparbenägenheten ettuttryck för den atmosfär av bristande förtroende som omger den ekonomiskapoUtiken . Sysselsättningsfrågorna dominerar av naturliga skälintresset i den här debatten. Vi möter växande problem med den s. k.strukturarbetslösheten. Det är inget nytt problem även om det kan förefallasom regeringen upptäckt fenomenet. Under senare delen av 1960-taletsjönk dock antalet arbetstiUfällen inom industri, byggnadsverksamhet ochlantbruk med ca 30 000 . Det är en utveckling som sedan fortsatt om ockmed varierande styrka. Trenden har dock varit oförändrad. har antaletarbetstiUfällen inom servicesektorn ökat med drygt 40 000 , varav inomden offentliga sektorn med ca 35 000 . När nu den offentliga sektorns expansion bromsas upp avekonomiska skäl det gäller ju inte minst den kommunala verksamheten måstesjälvfaUet med den hittUlsvarande utvecklingen stora sysselsättningsproblemuppstå. De gifta kvinnornas ökade intåg på arbetsmarknaden ochbyggnadsindustrins snabbt krympande volym gör inte detta problem enklare. Frågan är då i vad mån de expansiva krafterna inomnäringsUvet kan frigöras och vad detta kan innebära för sysselsättningen. Vidföregående högkonjunktur, dvs. 1968-1969, tillkom ca 17 000 nyaarbetstillfällen inom industrin. Det återstår att se om expansionen inomindustrin nu kan nå upp tUl denna nivå. Allt tyder följaktligen på att vi även vid enkonjunktumppgång har att leva med en fortsatt betydande arbetslöshet. DettastäUer stora krav på vår beredskap inom arbetsmarknadspolitiken. Behovet av enöversyn av arbetsmarknadspolitiken växer sig i det här läget aUt starkare. Denya problem som möter på arbetsmarknaden löser man nämUgen inte medpunktinsatser och inte heller med en övergång tUl fyradagarsvecka. Det var ju idet sammanhanget intressant att höra finansministerns framtidsvisioner. Vimåste utveckla en långsiktig strategi för att ta tUl varaexpansionsmöjligheterna inom näringsUvet. Det gäller att skapa fömtsättningarför människor att förverkliga sig själva i arbetslivet, att skapa ett klimat påarbetsplatser och i företag och för företag som främjar expansionen iproduktionslivet. 6 protokoll 1972. Detta är den offensiva sidan av strategin. Den defensivaraåste innebära att strukturomvandUngen i näringsUvet inte genom samhällsinsatserpressas fram fortare än att konsekvenserna på arbetsmarknaden kan bemästras.Spåren politik avskräcker i detta sammanhang. Ambitionen måstevara högre än att driva fram en strukturrationalisering och därmedomdisponering av arbetskraftsresurserna utan att fråga efterregionalpolitiska, ekonomiska eller sociala konsekvenser. Från denna speciellasynpunkt var det en illavarslande kommentar tUl den regionalpolitiskasatsningen som finansrainistern gav i debatten, när han framhöll att industrinförväntar sig att arbetskraften flyttar tiU de orter där sysselsättning kanerbjudas. Finansministern sade sig också för sin del vara beredd att utanvidare acceptera den filosofin. Det är den filosofi som legat tUl grund förflyttningspoUtiken och som skapat stora regionalpohtiska ochsociala problem här i landet. De nya krav som kommer att ställas på samUället raåsteockså påverka styrningen av kapitalströmmarna. PenningpoUtiken får inteisoleras från närings- och arbetsmarknadspolitiken. Samhällets direkta ansvarför resursstyrningen ökar i takt med AP-fondens tillväxt. Det är biandekonominskonsekvens att för varje steg samhället ökar sitt engagemang ökar ocksåpolitikernas ansvar för utvecklingen. Synen på kapitalmarknadens funktion fåribland ett statiskt drag som är oroande och som står i dålig samklang medkraven på en offensivare anda i ekonomin. Det måste bU ett intimare samspel påkapitalmarknaden mellan banker och AP-fonden om vi vUl säkra en väl fungerandekapitalraarknad. Den syn på ränteavkastningen sora avspeglas i den långaräntans UtveckUng måste också omprövas, vilket även reservanternatUl finansutskottets betänkande framhåUer. Valutareservens utveckUng har pånytt givit utrymme för en bättre anpassning av den länga räntan tUl den korta,vilket har sin stora betydelse för kostnadsutveck-hngen bl. a. påhyresmarknaden. I detta avsnitt hävdade finansministern i sitt inlägg att enbättre anpassning av den långa räntan till den korta skulle innebära attAP-fonden, som han sade, tvingades subventionera räntenivån på den långamarknaden. Bakom den fUosofin döljer sig en föreställning om att den långamarknaden är klart avgränsad från den korta, men så är inte alls förhållandet.Tvärtom. Det är två kommunicerande kärl. Och det är ganska betecknande förutvecklingen att bankväsendets placeringar på den långa marknaden ökar snabbt. Beträffande subventionerna från AP-fonden är det väl attöverdriva farhågorna, men vi kan notera att på återlånemarknaden, råder enhögre räntenivå än den som står allmänheten till buds vidkapitalplacering i bankväsendet. Där har alltså AP-fonden en extra favör somallmänheten-näringslivet självfallet måste betala. Gårdagens beslut här i kammaren om ratificering avEEC-avtalet markerar en utveckling mot ökat internationellt beroende. Dettagäller i hög grad den ekonomiska politiken. Över hela kämpar i dagregeringarna en hård kamp för att bemästra inflationen, som hotar stabiliteten.Problemet är framträdande även i vårt land, där den variant som ekonomerna döpttUl stagflation, är mer märkbar än i många andra länder.England har drastiskt infört pris- och lönestopp, de fem vice männen i den västtyska regeringens oberoende ekonomiska rådgivare föreslår ,långtgående åtgärder för att bemästra utvecklingen, och ännu mer drastisktförefaUer den franska regeringen vara beredd att agera. Vårt successivt växande beroende av omvärlden gör detnödvändigt att vaksamt följa utvecklingen och sätta in erforderligaåtgärder. Även från denna synpunkt är regeringens förslag tillkonjunkturstimulerande åtgärder diskutabla och Ula avpassade tUl de krav på enaktivare antiinflationspolitik som snart kan bli aktueUa. Problematiken kanknappast vara finansministern fräraraande , när han håUer på attge finansplanen dess slutliga finish. Jag hoppas att det inte bara skall vara enfrom önskan att de långsiktiga perspektiven bättre skall komma tiU sin rätt ifinansplanen än i propositionen 125 och i utskottsmajoritetens skrivning ifinansutskottets betänkande. detta anförande övertog fm andre vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. HerrBRUNDIN (ra): Om jag inte lyckas med att genora raittanförande övertyga i Stockholra och några till orariktigheten i det jag säger, koraraer om ett par tre timraar att iden fråga vi nu diskuterar fatta ett beslut sora i ett par avseenden äralldeles särskilt befängt. Situationen i kan i korthet beskrivas så,att vi har en osedvanligt hög arbetslöshet, högre än vi harregistrerat, ett starkt ökande antal konkurser bland våra företag och ettrainskande antal nystartade företag. I de kvarlevande företagen har vi enmycket låg investeringstakt, totalt sett skapas det inga nya jobb i svenskindustri, och det beror på att vi hamnat i ett läge där företagengenomsnittligt har alltför låg lönsamhet. 1 detta läge föreslår regeringen, och avser nu sannoliktriksdagsmajoriteten att besluta om, en fördubbling av skatten på arbetskraft.Ora raan inte hade deltagit i debatten kring detta problera i ett antalraånader, skulle förslaget förefalla helt overkligt, som en missuppfattning.Förslaget kan helt enkelt inte bero på något annat än att de som framlagt det,alltså regeringen, saknar förståelse för företagens funktionsvillkor. Det ärkanske inte så märkligt eftersom regeringen består dels av människor som aldrigvarit ute i arbetslivet, dels av raänniskor sora endast för raycket länge sedani egentlig raening deltagit i arbetslivet. Detta kommer att leda till skadeverkningar på vår ekonoraisora berör alla i samhället. Det har sagts under debatten att man nutycks vara överens beträffande konjunkturbedömningen. Jag vill därför för egendel göra en liten nyansering. Det är ganska litet sora talar för att vi får någonsärdeles snabbt insättande konjunkturuppgång. Det är också ganska litet somtalar för att den uppgångenskulle bli väsentlig, när den inträffar. Den koraraer att dröja, och den kommeratt vara mycket splittrad. Vi får sannolikt ha kvar en betydandesysselsättningsbrist. Den högkonjunktur som vi nu i förlitar oss påskall få spridning till vårt land är den som vår europeiska omvärld upplever.Denna konjunkturbild måste korapletteras raed att man inora den ekonomiskagemenskapens område i sin ekonomiska politik har givit prioritetåt åtgärder för att bekämpa inflationen på bekostnad av tillväxttakten. Detkommer att leda till att en del av de förväntningarna på att en europeiskhögkonjunktur skulle kunna sprida sig även till inte är särdeles starktgrundade. Det är det som gör att det beslut om en fördubbling av löneskatten somkommer att fattas är så befängt. En av de viktigaste orsakerna till vår situation är detskattesystem sora finns i vårt land. Vi har ett raycket högt skattetryck - dethögsta i världen. Vårt skattesystem kännetecknas dessutom av mycket högamarginalskatter som gör att människor i de stora inkomsttagargrupperna inte mednormala löneökningar har en reell chans att förbättra sin egen situation. Detverkar inflatoriskt uppdrivande på lönekraven och det leder till mycket starktstigande kostnader sora drabbar oss alla i samhället. Ett bibehållande av ett sådant skattesystem gör det intemöjligt att förverkliga önskemålet ora väsentlig därapning av inflationstakten,gör det inte möjligt att åstadkomma ökad lönsamhet i våra företag, gör det intemöjligt att pånyttföda investeringsförmågan i vårt näringsliv.Investeringsförmågan beror inte bara på tillgång till investeringspengar ochinvesteringsidéer, utan också på en investeringsvilja som i sin tur inte kanväxa sig stark raed mindre än att man anser sig ha rimliga chanser till skäligavkastning på de investeringssatsningar man överväger att göra. Därför kan vi inte heller med ett bibehållande av dettaskattesystem förverkliga målet att ge arbete åt alla. Det krävs ett nytt ocharbetsstimulerande skattesystem för detta. Representanterna för raoderata saralingspartiet ifinansutskottet har därför till utskottets betänkande fogat en reservation, nr5 e, i vilken vi föreslår att måtte besluta att hemställa omtilläggsdirektiv till skatteutredning. Vi anser att utredningen intebör låsas vid att endast få pröva olika alternativa skatteskalor inora raraenför ett oförändrat skattetryck. Utredningen måste rimUgen också få i uppdragatt studera effekterna på den ekonomiska tillväxten av en sänkning av skattetrycket.Den bör få studera möjligheterna till och konsekvenserna av en rejäl sänkningav marginalskatterna, i första hand på de inkomstnivåer där vi har de störstaarbetstagargrupperna. Den bör få syssla raed frågan om att indexbindaskatteskalorna, så att vi inte enbart på grund av inflationen och utansärskilda riksdagsbeslut får ett ökat skattetryck år för år. Utredningen börockså, har vi framhållit, få i uppdrag att utarbeta ett förslag till enexempelvis femårig skattesänkningsplan. Det kan då invändas att en del av de åtgärder jag härtalat om är av den karaktären att de inte kan ge något egentligt resultatförrän . Jag tror,fru talman, att det nuvarande skattesystemet av en stor raajoritetinkorasttagare i vårt land upplevs som så djup skadligt, att redan signalerfrån om en ordentlig omprövning av skattesystemet skuUe rentpsykologiskt få betydande verkningar, vilka skulle sträcka sig ut över alla demsom är verksamma i vårt arbetsliv och därmed ge stimulans åt den ekonomi somhar stagnerat. Jag ber, fru talraan, att få yrka bifall till samtliga dereservationer som är fogade till finansutskottets betänkande nr 40. (vpk): Det finns flera orsaker till den växandearbetslöshet och undersysselsättning som noterats särskilt under de senasteåren. Men de har alla att göra raed det ekonoraiska system vi lever under ochsora frärast kännetecknas av att produktionsmedlen inte ägs och kontrolleras avde arbetande utan av en liten minoritet i samhället. Kristendenserna inoradetta systera har av vpk påvisats i olika sammanhang, bl. a. tidigare i dagensdebatt. Dessa tendenser visar sig bl. a. i att sysselsättningeninte längre växer som den ännu gjorde , då antaletsysselsatta i landet ökade raed minst 100 000 raänniskor. Under perioden1965-1970 rainskade i stället antalet sysselsatta raed 24 000, och under de tvåsenaste åren har en ytterligare rainskning med 11 000 skett. Det är då attmärka att nedgången inte längre äger rum enbart inom jord- och skogsbruket utanäven inom industrin. Detta sker som kvinnorna i ökad utsträckning ochraed rätta ställer krav på arbete och ekonoraisk självständighet. Nedgångenkoraraer saratidigt raed att nya ungdomskullar ständigt tränger ut påarbetsmarknaden. Det är raot bakgrunden av detta läge och de av beskrivna strukturella orsakerna till arbetslösheten sora vpkställer kravet om att staten raåste träda in och gå i spetsen för en nyindustripolitik. Arbetslösheten är inget tillfälligt problem. Den kandärför inte mötas endast med åtgärder av tillfällig natur. Men finansutskottetär så inne i ett kortsiktigt tillfällighetstänkande att man tillbakavisar vpk:sförslag om statliga basindustrier, därför att detta inte skulle varakonjunkturstimulerande på kort sikt. Det är att inte se längre än näsanräcker. Arbetslösheten är ett tillväxtproblem. Det gäller att säkra denekonoraiska tillväxten och skapa flera produktiva arbetsplatser, vilketstorkapitalet inte gör. Det kapitalistiska systeraet är oförraöget attupprätthålla full sysselsättning. Därför krävs en ny politik. En ny industripolitik måste ta upp en rad svåra problem.Den raåste se till att den tekniska forskningen går fraraåt hastigare och mermedvetet än . Och resultaten av den tekniska forskning som bedrivs raedskattebetalarnas medel måste tillföras statligt ägda företag, som står under deanställdas kontroll. Genom sådana åtgärder skulle det röjas mark för merafraratidsbetonade industrier, sora kan växa mer än de gamla och pä så sätt geen ökande sysselsättning. En sådan industritillväxt är naturligtvis särskiltnödvändig och viktig i de län som åderlåtits på människor.Och som fortfarande drabbas av utflyttning. Där, liksom på andra håll, är detav stor betydelse att det utvecklas råvambaseradeindustrier såsom gruvor, järnverk och skogsindustrier. Dessa industrigrenarbehöver bli mer mångsidiga och syssla raera raed högre förädlade produkter.Både de nya och de äldre industrityper som kan vidareutvecklas skall utgörabasen för en sysselsättningstillväxt ute i regionerna. Det är sådana industrier vpk förespråkar. Vi har kallatdem basindustrier för att raarkera att de skaU bli en grundval förnäringslivet i olika områden. .\tt tala om sådana industrier vittnar enligtfinansministern om bristande respekt för den här talarstolen, raen jag skalländå våga raig på att göra det. Vi raenar näraligen att en tillväxt i dessatunga delar av näringslivet skulle innebära en stiraulans också åt andra delar. Sora ett exempel på en sådan basindustri har vi anförtNorrbottens järnverk, och även finansminister har ju betonat NJA:sroll i det avseendet. Vi har i olika sararaanhang noterat den utveckling soranuraera pågår inora järnverket, och vi anser att det finns förutsättningar förfortsatta satsningar, sora också skulle ge sysselsättning i andra delar avNorrbotten, exempelvis i . Men vi har, på tal om konkreta exempel,också framhållit att man inte kan begränsa anläggningarna till de traditionellaproduktionsfälten. Det är viktigt att företag skapas på modern teknisk basis.Lars har närant petrokerai, träkemi, elektronik ochverkstadsindustri såsom några oraråden där sådana företag kan skapas. Vi ärövertygade om att detta, att staten går in och sätter i gång en direkt ochomfattande anläggning av nya industrier, är den nödvändiga förutsättningen föratt det skall vara raöjligt att genomföra den fysiska riksplanering och nyaregionpolitik sora skall diskuteras här i kararaaren ora . För att garantera kapital åt dessa basindustrier krävs attAP-fonderna raobiliseras. Medlen i de fonderna är nödvändiga för att säkra enutveckling av näringslivet i . Dessa medel ägs av löntagarna och böranvändas av dem för att skapa den makt inom arbetslivet som måste till för attåstadkomraa förbättringar i arbetsrailjö och pä andra oraråden. De anställdaskall alltså ha det avgörande inflytandet i de företag som på detta sättskapas. Företagsetableringar av det här slaget skulle bryta denutveckling vi nu upplever. De skulle medföra en sysselsättningsökning och deskulle, t. ex. när det gäller anläggning av petrokemiska industrier, vara tillfördel för annan befintlig tung industri i ett län och utgöra en bas förvidareutveckling av annan industri. De förslag från vpk som jag här uppehållit raig vid ärinte geografiskt begränsade.