prot · FV0994 · 1972-12-31 00:00:00 — Statliga initiativ kan motverka kapitaletssnedlokalisering av landet. Regeringens politik följer emellertid inte dessariktlinjer. Den har inte ens varit riktig under krisåren utifrån progressivaborgerligt nationalekonomiska utgångspunkter. Under större delen av 1971bedrevs sålunda en politik under förhoppningen om en .snabb vändning avkonjunkturen, vilket medförde att investeringarna inom den offentliga sektornminskade i omfattning , medan de rimligen borde ha ökat. Den politik regeringen fört har varit i närmast totalavsaknad av långsiktiga åtgärder för en progressiv regional- och näringspolitik.Regeringen har tvärtom understött utvecklingen mot regional- ochnäringspolitisk obalans. 1 den reviderade finansplan som också skall diskuterasi dagens debatt konstateras att man, om efterfrågan på arbetskraft ökar, skallunderlätta den "geografiska och yrkesmässiga rörligheten". Den ekonomiska politiken, m. m. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. Regeringens krispolitik har utöver AMS;s verksamhet medberedskapsarbeten, omskolningskurser osv. till avgörande delar inneburitdirekta stödåtgärder till kapitalet. Detta är ett stärkande av de krafter somuppbär det produktionssätt som är grunden för arbetslöshetskrisen det äråtgärder som främjar produktionsanarkin. Man har givit gåvor till kapitaletsmiljöinvesteringar och lageruppbyggnad. Man har beviljat förlängda möjligheter till20-procentiga investeringsavdrag osv. Ingenstans avkrisbekämpande politik har arbetarklassens inflytande eller ens statsmaktenskontroll över kapitalet förstärkts. Statsministern noterade inte utan viss stolthet hur mångapersoner som kunnat placeras i beredskapsarbeten eller omskolning. Men dettainnebär inte att arbetslösheten reellt minskats. Att hålla en industriellreservarmé sysselsatt i till övervägande delen improduktiv verksamhet medskattemedel, som i växande omfattning får betalas av de lönearbe-tande, ökarknappast i längden den samhälleliga efterfrågan och är därför inte ägnat attverkligen minska den industriella reservarmén. Och vart tar denna utvecklingvägen, när den industriella reservarméns tillväxt har fortsatt än ett tag? Hurhög moms skall då föreslås för att finansiera dessa statliga reservarbeten? Enligt vår uppfattning måste denna politik med stöd åtkapitalismen brytas. I stället måste kampen för rätten till arbete rikta sigmot bärarna av det ekonomiska system som alstrar arbetslöshet. Kampen måstevara underordnad huvudmålsättningen atl definitivt bryta storfinansens makt ochdet kapitalistiska systemet. Vad som krävs är en lokaliserings- ochnäringspolitik, som bryter den av stat och storfinans genomfördasnedlokaliseringen. Avfolkningen av hela landsändar måste stoppas. Resurser urstatskassan och AP-fonderna måsle sättas in för att skapa statligabasindustrier i avfolkningslänen. Investeringarna skall styras avsamhällsekonomiska överväganden och kapitalets makt begränsas. Det finns vidareingen anledning all stat och kommun skall minska sina anspråk påkreditmarknaden lill förmån för kapitalisternas näringsliv. Produktion av denoffentliga sektorns kollektiva nyttigheter är i de flesta fall till större gagnför medborgarna än privatkapitalistisk produktion. Därför bör statliga resurseroch insatser öka på en rad samhällsnyttiga områden - inom vårdsektorn,barntillsynen, miljövården osv. Först en politik riktad mot storfinansen och detkapitalistiska systemet kan förbättra lägel för de lönearbetande och minskariskerna för arbetslöshet. Regeringens ambitioner när det gäller kampen motarbetslösheten är för låga. Vad som demonstreras i statsministern svar är,tycker jag, i största utsträckning en passiv anpassning till de ekonomiskalagbundenheterna och svängningarna inom kapitalismen. Lägre målsättning änrätt till arbete lill alla kan enligt vår uppfattning inte accepteras försysselsättningspolitiken. Under detta anförande övertog herr talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. I anslutning till interpellationssvaret tillherr vill jag bara helt kort säga, att så snart harfattat sitt beslut om löneskatten, kommer detta givelvis att påverka förelagensplanering för den allra närmaste framtiden. Det sker alltså i ett läge, därarbetslösheten alltjämt är mycket allvarlig. Beslutet kommer därför sällsyntolämpligt. När företagen skulle behöva en stimulans för att ökasysselsättningen och därmed minska arbetslösheten, kommer den nya avgiften somtvingar fram en minskad efterfrågan på arbetskraft. Regeringen måste ju rimligtvisha grubblat över det här , och jag hoppas attstatsministern vill ta fram resultatet av dessa funderingar . nuvarande socialdemokratiska ledning ingenting har förståttoch ingenting har gjort för alt belysa det, framgick ju klart under det nummersom uppfördes här i kammaren , när bussen mellan Hjo ochSkövde inte stannade som vanligt i ulan i . Jag ber att få tacka statsministern för svaret på mininterpellation. Vad som där sägs t. ex. om samhällsekonomin, om behovet av ensocial styrning, om planering för bättre miljö och arbetsdemokrati finns detinget att invända emot. Flera av de sociala mål statsministern nämner harfolkpartiet länge drivit - men med socialdemokratiskt motstånd. Det gällerfrämst löntagarnas rätt till styrelserepresentation och den fysiskariksplaneringen. Interpellationen ställdes för att få större klarhet om denframtida socialdemokratiska kursen när det gäller den allmänna näringspolitiken.Den oklarhet som där råder skingrades inte av svaret lika litet som av denuppmärksammade intervju tillsammans med professor somstatsministern medverkade i . Där gjorde statsministerni stället uttalanden som på flera punkter stred mot den politik som regeringenfaktiskt har fört. Statsministern sade t. ex. att staten inte skulle dra på sigvad han kallade onödiga produktionsbeslut, och det måste ju helt enkelt syftapå statliga företag. Det uttalandet gjorde alltså statsministern för enregering, för vilken just expansionen av de statliga förelagen har varit någotav en hörnsten i näringspolitiken -men en synneriigen bräcklig hörnsten. Bakgrunden lill den här debatten är ju dagens svåraproblem inom del svenska näringslivet som i högsta grad angår lönlagarna. Densocialdemokratiska näringspolitiken har uppenbarligen haft till syfte attdriva på strukturomvandlingen, ult slå ut mindre bärkraftiga företag. Derasvinstmarginaler och även andra företags har pressats, självfinansieringsgradenhar sjunkit ganska oroväckande. Del skall inte bestridas att den politiken har haftgynnsamma effekter i vi.ssu delur uv lundel. Men den har också i ökadutsträckning sinu nackdelur, och det är undra landsdelar som har fått känna pådet. De här problemen har förstärkts under senare år.Invesleringsutveck-lingen har varil klart ogynn.sam, trots atl regeringenupprepade gånger hur förklarat alt industriinvesteringarna måste öka. Värre äralt den starka kostnadspressen lett lill atl förelagen i ökad utsträckningtvingats lill defensiva investeringar. Det måste ju ske en kapacitetsuthyggnadsom kan Den ekonomiska politiken, in. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. Den ekonomiska politiken, m. rn. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. suga uppden arbetskraft som friställts genom rationaliseringar och nedläggning avmindre lönsamma företag. Det har alltså inte skett, och vi tvingas nukonstatera att den genomsnittliga arbetslösheten blivit allt högre. De somsärskilt drabbas det har redan påpekats är de som har otillfredsstäUandeutbildning, äldre kvinnor och ungdom. Exportproduktionen måste byggas ut i en takt som inte barabalanserar nedläggningen av företag som inte är bärkraftiga. Tillväxten inomexportindustrin måste vara snabbare (ör att kompensera den från svensk synpunktnegativa utvecklingen av tjänstenettot. Annars uppstår rimligen betydande bytesbalansproblem,och det är precis vad som har skett ända . Genom den socialdemokratiska politiken har ju ocksåföretagskoncentrationen gått snabbt. Mindre och medelstora företag har haftdet särskilt svårt att hävda sig, när det egna förelagssparandet krymper. Hårdakreditrestriktioner i konjunkturdämpande syfte har ökat deras problem. Det är mot den bakgrunden vi verkligen behöver diskuteraden framtida näringspolitiken. Vi måste få ett tryggare arbetsliv som gerresurser för reformer. Strukturomvandling är nödvändig. Men den måste varasocialt balanserad. Det räcker inte att göra i och för sig alldeles nödvändigainsatser för att hjälpa dem som har blivit arbetslösa eller stödja de företagsom redan råkat in i svårigheter. Det gäller att förebygga arbetslöshet. När socialdemokratin lanserade enny näringspolitik gick den i hög grad in för den centralistiska linjen. a. att de statliga företagen skulle bli allt fler, skapa trygghet ochexpandera och fungera som ett instrument i statsmaktens hand. Andratänkbara metoder för ökad styrning är att statsmakterna skaffar sig en centralkontroll över kapitalbildning och kapitalförvaltning, t. ex. genom AP-fonderna,och därigenom styr företagens investeringar. Det kan uppnås genom t. ex.direkta etableringskontroller. Vidare kan den ekonomiska politiken utformas på ett sådantsätt, att företagen i ökad utsträckning blir alltmer beroende av regeringensvälvilja och av beslut som för varje enskilt företag fattas i kanslihuset.Tidigare tänkte man sig också att staten genom statliga representanter iindustriföretagens styrelser skulle tillvinna sig ett sådant direkt styrandeinflytande. Det verkar som om en del av dessa funderingar tills vidarelagts på hyllan. Dit hör förslaget om statliga representanter i de med varandrakonkurrerande industriföretagens styrelser, där vår kritik tycks ha gettresultat. Katastrofala misslyckanden med många statliga företag har inte hellergett direkt mersmak för den sortens näringspolitik. Den är alltför dyrbar förskattebetalarna utan att ge den trygghet för de anställda som kanske var detvälvilligt menade målet. Men i andra avseenden travar regeringen vidare. De senasteårens ekonomiska politik ger flera exempel. När regeringen efter valet hösten1970 lade fram förslag som skulle dämpa efterfrågan var de av generellkaraktär. Dit hör en höjning av arbetsgivaravgiften samt en del andra skatter.När regeringen därefter, sent omsider 1971, ansåg sig tvingad till handling föratt motverka en arbetslöshet, som höll på atl bli rekordhög. ville mandäremot inte vara med om några generella stimulansinsatser. Att höja skatter ikonjunkturstyrande syfte - det kunde man tänka sig men inte att sänka dem. Istället satsades på en rad selektiva åtgärder, som allmänt sett ökarstatsmaktens direkta ingrepp i näringslivet. Dagens förslag om en fördubbling av arbetsgivaravgiftenverkar, som jag antydde, naturligtvis i samma riktning. Regeringen läggeren skatt på arbetskraften som kan öka arbetslösheten och problemen inäringshvet för att därefter enligt vad vi hört från socialdemokratiskt håll vid behov gå in med olika slags stödjande insatser. Först alltså gå in med åtgärdersom skapar svårigheter och sedan tvingas rycka ut för att försöka klara upp vadman själv ställt till med. Det kan inte vara tillfredsställande. Som vi ser det kan man inte gå vidare längs den härlinjen. Vi har också angivit ett klart alternativ, senast utförligt formulerati ett anförande om social-liberal näringspolitik vid en större näringspolitiskkonferens - ett anförande som finns offentligt tillgängligt. Tänkersocialdemokratin gå vidare på den centralistiska vägen? Det är det avgörande problemet.Jag har delat upp det i fyra frågor, som jag låtit statsministern i förväg fåkännedom om. För det första: Avser regeringen att t. ex. medAP-fondernas hjälp skapa en central styrning av ekonomin? Det innebär ipraktiken att enskilda företags investeringsbeslut kommer att fattas av enhandfull statliga makthavare. Eller är regeringen beredd att satsa på attstimulera sparande i hushåll och företag bl. a. genom ett system där löntagarnafår andel i företagens kapitaltillväxt? På det sättet kan man uppnåstabilare företag och angelägna fördelningspolitiska mål. Med de erfarenhetervi fått av regeringens statliga företagspolitik tror jag inte att svenskafolket vill att man skall utnyttja pensionspengarna i AP-fonderna för några äventyrliganäringspolitiska experiment. För det andra; Är regeringen beredd att utveckla enstatlig ramplanering som ger bättre beslutsunderlag för företagen, störrelångsiktighet i statsmakternas egen politik och stramare offentlig hushållning? För det tredje: Vill regeringen la krafttag för att gebättre arbetsförutsättningar för de mindre och medelstora förelagen,underlätta deras-kapitalanskaffning, främja deras marknadsföring och utvecklaföretagarföreningarnas verksamhet? För det fjärde; Vill regeringen satsa på nya riktlinjerför arbetsmarknadspolitiken och tänka om, så att den i större utsträckningförebygger arbetslöshet? Ett viktigt medel är då en utbyggd arbetsförmedling.Vi har liksom löntagarorganisationerna där gett konkreta förslag. Vikliga medelär också en omskolning och uppskolning, som grundas på realistiska analyser avsituationen inom olika yrken. hoppas jag, herr talman, att statsministern verkligenvill svara på dessa fyra frågor och inte än en gång glider undan till detstencilerade interpellationssvarets mycket allmänna formuleringar. Den ekonomiska politiken, m. m. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. HerrFÄLLDIN (c); Oron för sysselsättningen är stor i många hem. Arbetslösheten har under den senaste vintern legat påen högre nivå än på Den ekonomiska politiken, m. m. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. decennier.Givetvis måste många fråga sig hur sådant kan ske i ett samhälle som längeberömt sig av att ha världens förnämsta arbetsmarknadspolitik. Ja visst har vien utomordentligt avancerad arbetsmarknadspolitik. Men den hjälper inle omnäringspolitiken inte fungerar. En aktiv näringspolitik har en grundläggandebetydelse för atl skapa trygghet i arbetet och för att ge värt näringslivkonkurrenskraft . Jag erinrar om vad jag sagt som en jämföreLsemellan förhållandena på arbetsmarknaden och förhållandena inom hälso- ochsjukvården. Inom den ekonomiska politiken är det framför allt näringspolitiskaåtgärder som måste till i förebyggande syfte. Vår biandekonomi består till av privatoch kooperativ företagsamhet. Den är alltså institutionellt uppbyggd för ettdecentraliserat näringsliv. Inom detta måste man ta till vara de drivkraftersom finns i den individuella viljan till initiativ, verksamhet och ansvar. Detär en väsentlig uppgift för samhället att medverka till godagrundförutsättningar för de många enskilda människornas arbete. Det betyder enstyrning och korrigering av marknadshushållningen till en ramplanerad ochsocial marknadsekonomi. Tyvärr har det dominerande i den socialdemokratiskaregeringens näringspolitiska strävan i huvudsak varit en ökningav det statliga förelagandel. Det , har inte framförts någon näringspolitiskmotivering för detta. 1 och för sig kan det från vissa utgångspunkter varamotiverat att på en del områden öka det statliga företagandet. Men i stortinnebär inte ett ökat statligt företagande några bättre förutsättningar för detenskilda eller kooperativa företagandet att ge sysselsättning och trygghet. En utgångspunkt för näringspolitiken måste vara attnäringslivet skall vara underordnat samhällets välfärds- ochjämlikhetspolitiska mål. En ökad ekonomisk tillväxt måste ha som en målsättningatt den skall komma alla till del. Vidare måste man, vilket vi framfört sedanlänge, när man beräknar resultatet av den ekonomiska politiken räkna med demiljöpolitiska aspekterna. Det behövs med andra ord ett helt annatstandardbegrepp än det som vanligtvis används. Näringslivets målsättning måste alltså vara en strävantill trygghet och jämlikhet. Den innefattar sålunda full sysselsättning ochrättvis inkomstfördelning. Det måste gälla alla delar av landet. Från dennautgångspunkt blir en aktiv regionalpolitik en del av näringspolitiken. Företagens samhällsansvar gäller också i hög gradmiljöerna -arbetsmiljön och omgivningsmiljön. Det är näringslivels uppgift altklara tillfredsställande miljöer på och kring arbetsplatsen. I detta avseendehar stora försummelser skett under gångna årtionden. Skulden härför faller tillstor del på näringspolitiken. Uppgiften nu är därför att reparera skadorna ochgenom en aktiv miljöpolitik garantera tillfredsställande miljöer för framliden. Särskild betydelse har arbetsmiljöerna. Det måste vara enprimär välfärdsmålsättning att individen skall kunna finna arbetet stimulerandeoch meningsfullt. Denna målsättning kräver också en utvecklad företags-eller omman hellre vill kalla det arbetsdemokrati. Frågan om vilken motsatsställning som finns mellan näringsliv och Det torde inte kunna förebringas någon som helst logiskmotivering för ett motsatsförhållande mellan samhället och näringslivet. Däremot står naturiigtvis företagare och anställda sommotparter till varandra vid fördelningen av produktionsresultatet. Där harparterna att från var sin sida bevaka sina intressen. Det kan också gällaövriga villkor på arbetsplatsen. Men företagare och anställda har ett gemensamtintresse av att produktionsresultatet blir så bra som möjligt. Det är engemensam uppgift. Det bör höra fill självklarheterna att en gemensamarbetsuppgift löses effektivast genom bästa möjliga utveckling av samarbetet -och inte om samarbetsparterna skall stå som motståndare till varandra. Dettagäller naturligtvis i fråga om såväl samhälle och näringsliv som företagare ochanställda. Den motviktsinställning som präglat regeringensnäringspolitik betraktar vi som ett hinder för strävandena att genomnäringslivet uppnå bästa möjliga produktionsresultat. En aktiv näringspolitikmåste som en grundlinje ha en klart uttalad samarbetsinställning. Detta gällersåväl samarbetet mellan samhället och näringslivet som samarbetet inomnäringslivet. Med det sistnämnda avser vi dels ett organiserat samarbete mellanföretag och samhälle, dels en utvecklad demokrati på arbetsplatsen. Den stora huvudparten av företagen är mindre ochmedelstora. De svarar för drygt industrisysselsatta. Demindre företagens tillväxtmöjligheter är obestridligen av stor betydelse förproduktionen, den ekonomiska utvecklingen och sysselsättningen. Regeringens näringspolitik och ekonomiska politik harotvivelaktigt varit gynnsammare för storföretagen än för de mindre företagen.Detta gäller särskilt skattepolitiken och penningpolitiken. De förmåner iskattelättnader, som investeringsfonderna avser, kan i stort sett utnyttjasendast av stora företag. Arbetsgivaravgiften eller löneskatten har också enutformning, som drabbar de mindre företagen särskilt hårt. har demindre företagen fått det väsentligt svårare att låna upp erforderligt kapital.De kreditkällor som stått till buds för de mindre företagen, främstaffärsbanker och sparbanker, har fått minskade finansieringsmöjligheter genomatt sparandel i allt större utsträckning förts andra vägar, främst lillAP-fonderna. AP-sparandet har i ytterst obetydlig utsträckning kunnat utnyttjasav mindre företag. Det betydde nu senast vid högkonjunkturen 1969-1970 attdessa företag måste minska sina investeringar kraftigt, medan storföretagenknappast drabbades. De särskilda låneformer och finansieringsinstitut, somskapats för de mindre företagen, är obetydliga i jämförelse med de negativakonsekvenserna av regeringens allmänna politik. Man får anta att bakom regeringspolitiken ligger enföreställning att det är till fördel alt satsa i huvudsak på de storaföretagen. Naturligtvis är det angeläget att ta till vara stordriftsfördelar,främst i en specialiserad och standardiserad tillverkning i långa serier. Mendet finns storleksgränser för ett arbetsställe, där ytterligarestordriftsfördelar inte kan vinnas. Därefter ökar endast det som är negativt istordriften, t. ex. 6* protokoll 1972. Den ekonomiska politiken, m. m. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Ang. näringspolitikens inriktning, m. m. Näringspolitiskt måste det vara lika angeläget att ta tillvara de fördelar smådriften har. De mindre företagen har oftast större förmågaatt anpassa sig till efterfrågeförändringar på marknaden, större möjligheteratt ställa om till nya produkter och att tillgodose en lokal marknad. Därtillkommer att de mindre företagen som underleverantörer är en nödvändigkomplettering till storföretagen. Man torde närmast böra räkna med att demindre företagen från här nämnda synpunkter kommer att få ökad betydelse iframtiden. Regeringspolitiken har otvivelaktigt kännetecknats av ettlångtgående storföretagstänkande och en motsvarande underskattning av de mindreföretagens betydelse. De utvecklingsmöjligheter som finns i småföretagandethar därmed inte kunnat tillvaratas på önskvärt och annars möjligt sätt. Detbetyder ett försämrat resursutnyttjande. När det gäller strukturpoUtiken måste man ta med ibedömningen hur långt det är möjligt att från handelspolitisk synpunkt låtaimportvaror ersätta hemmaproduktion. I en del branscher är vi farligt nära denmöjliga gränsen. För vår del anser vi det nödvändigt att det kommer tillstånd ett näringspoUtiskl handlingsprogram. I del programmet måste många olikadelar finnas med. Vi har tidigare erbjudit att uttala sig förutarbetandet av ett sådant program, och jag hänvisar till innehållet i detta. Det har tydligen varit litet i överkant ambitiöst attförsöka få att uttala sig för en parlamentarisk utredning med uppgiftatt utarbeta ett samhällets näringspolitiska handlingsprogram. Vi har tyvärrhittills varit rätt ensamma om att ställa ett sådant krav, men jag är övertygadom att det inte kan dröja särskilt länge innan det blir nödvändigt atttillsätta den utredningen. Det går inte i längden att i ett moderntindustrisamhälle uppnå tillfredsställande resultat, om det inte finns någotprogram för hur förutsättningar skall skapas för ett näringsliv, som ger bästamöjliga garanti för sysselsättning och trygghet. HerrBOHMAN (m): Det var ett vackert interpellationssvarstatsministern gav . Men inle innehöll det myckel av konkretsubstans. Och jag kan väl förstå att efter sin - låt mig gärna sägadet -ambitiösa interpellation är något besviken. Den fråga som ytterst föranlett inlerpellalionen är välhur vårl lilla, tekniskt väl utvecklade land skall kunna hävda sig i en världav internationell konkurrens och internationelll samarbete. Hur vi bäst skallkunna tillvarata våra resurser. Hur vi mest effektivt skall kunna stimuleramänniskor att genom silt arbete, sin skaparkraft och sin initiativförmåga ge degrundläggande förutsättningarna för den trygghet som statsministern talar om isitt svar. Det är fråga om trygghet lill arbete. Del är fråga om att skapa nyatillgångar som gör det möjligl att angripa de problem med vilka dagens samhällebrottas och som kanske blir ännu besvärligare i morgondagens samhälle. Det ärfråga om atl kunna tillverka så myckel som vi kan sälja till utlandet atl detger täckning för vad vi köper därifrån ochdessutom medger för oss att resa utomlands och att lämna den hjälpde behöver. Det gäller med andra ord att tillvarata alla demöjligheter i mänskliga och naturliga tillgångar som vårt land erbjuder för attskapa en bättre miljö för morgondagen än den vi hade i går och har . Den politik som skall verka i detta syfte brukar vi kallanäringspolitik. Självfallet innefattar den också sådana ting som själva arbetsmiljönsutformning, såväl i fysiskt som i psykiskt hänseende, och de enskildaarbetstagarnas medverkan och medinflytande, demokrati i arbets- ochsamhällsliv. 1 själva verket bhr sådant allt viktigare inom näringspolitikensram. Men när man läser interpellationssvar får manelt intryck av att han menar att näringspohtik omfattar endast detta senare.Han berör inte med ett enda ord möjligheterna att uppmuntra till egna insatser,grundläggande för att övriga önskemål skall kunna förverkligas. Men det är kanske naturligt. Socialdemokraterna har intelyckats utveckla någon klart uttalad näringspolitisk grundsyn.