prot · FV0916 · 1972-12-31 00:00:00 — Hur många miljoner som slösats bort i onödanbara på denna punkt vågar man knappast tänka på. Här har ett exempel getts påatt tesen om att varje förändring är en förbättring verkligeninte håller streck. Ett annat område där departement och skolöverstyrelse intetUlnär-melsevis kunnat styra utveckhngen gäUer elevfrånvaron i skolan. AUa äröverens om vilken olägenhet den har för undervisningen. Det är svårt förlärarna att planera, när man inte säkert vet vUka elever eUer hur stora grupperman kan räkna med vid olika tillfäUen. Bristen på former för registrering ochkontroll och frånvaron av bestämda synpunkter när det gäUer samhäUets krav påatt eleverna skall vara närvarande i skolan har bidragit tiU denna olycksaligautveckhng. Satsningen på vuxenutbUdningen har varit omfattande. Ocksåhär tenderar dock problemen att växa de ansvariga över huvudet. En fast tjänsteorganisation för lärarna saknas. Deprioriteringar som gjorts har ofta skapat irritation och inte fått de resultatman räknat med. Och man skulle kunna gå över tiU det eftergymnasialaområdet, där också rader av problem hopar sig. Även om vi väl får enPUKAS-debatt senare, vill jag gärna nämna att i en gemensam motion till åretsriksdag har och speciellt skärskådat utfaUet av 1969års studieordning. Som vi utförligt redovisar i motionen har inget av deeftersträvade målen ökad yrkesinriktning, snabbare genomströmnings-takt,mindre studieavbrott uppnätts i någon större utsträckning. Och felet ligger naturligtvistUl stor del i utgångspunkterna för den nya studieordningen. Det går inte attgenom enbart organisatoriska förändringar skapa en bättre studiesituation vidde filosofiska fakulteterna. Kvar av den nya studieordningen finns bara engigantisk administrativ överbyggnad. Att PUKAS därför måste förändras tycks detockså råda enighet om även om det finns skUlnader mellan oss och statsrådetMoberg när det gäUer i vilken riktning förändringarna skall gå! Man skulle kunna fortsätta uppräkningen av områden iskolan där stora och mångförgrenade problem möter. Ändå är ju de kritiskasynpunkter som jag anlägger en mild västanfläkt i jämförelse med de stormilarsom drar genom skoldebatten när t. ex. professorn i internationell pedagogik iStockholm uttalar sig och säger; "Skolan är inne i en kris. Den har blivitett institutionaliserat fängelse, som misslyckats med att ge eleverna enutbUdning som de kan använda i samhälls- och arbetsliv." En sådan reflexion gör sig säkert bra i en debatt men ärett alltför svepande konstaterande för att verkligen kunna stimulera tUlkonstruktivt tänkande. Men i den mån det kan bidraga tUl att skapa en känslaför att varje form av dogmatism är misslyckad i skoldebatten, är det ändå ettvälkommet inlägg. Det behövs verkligen experiment och försöksverksamhet i såmånga riktningar som möjligt, mer av fördomsfrihet och mindre av fastlästhetvid byråkratiska mönster. som man efteriyser detta, kan det också varanödvändigt att påminna om att den samhällsekonomiska satsningen på utbildningnu har sädana dimensioner att det är rimligt att man från samhäUets sida stäUerstörre krav på eleverna än man gjort, både när det gäller närvaro iskolan och när det gäUer engagemang i arbetet. Krav av den innebörden verkarinte hämmande utan stimulerande. Men detbetyder också mycket för en sund atmosfär i skolan att den 3 febmari 1972 den 3 febmari 1972 lärarnakan få en känsla av att skolmyndigheter och skolpolitiker har förtroende förderas arbetsinsatser och för deras villighet att följa uppdragna riktlinjer.Det ständiga gnäUet mot lärarna måste verka djupt irriterande, och benägenhetenatt överflytta ansvaret för alla misslyckanden i samhället pä skolan och pälärarna ter sig alltmer orimlig. Det har länge varit ett stående tema inom vårnuvarande regering att tillskriva sig själv äran av aUa förbättringar pä skolansområde och förklara aUa misslyckanden med lärarnas bristande vilja ochanpassning. Det är dags att de som fattat beslut om skolreformernaockså tar ansvaret för dem. När det står klart att man pä någon punkt harmisslyckats, finns det anledning att erkänna detta och bidra tUl attkortigering sker. Det får inte gå prestige i skolpolitiken. Det är faktisktviktigare att skolan fungerar bra och att elever och lärare trivs än attregeringen skall kunna hävda att den också pä detta område är lika ofelbar somnågonsin påven. och - är faktiskt inte bättre än attden tål att förbättras på de flesta områden! Hert NORDSTRANDH (m); Innan jag går in på den problematik somuppkallat mig att anteckna mig på talarlistan kan jag inte låta bli att ge enhten kommentar tUl mtressanta kulturpolitiska programförklaring. sade, som jag uppfattande det, att kapitalismenundertrycker kulturen och kulturskaparna. Det var onekligen frankt sagt medtanke på vad som sker exempelvis i , som väl inte bmkar betecknas precissom en kapitalistisk stat. Det torde inte vara svårt att peka på åtskilligtkultumndertryckande i detta och andra kommunistiska länder. Av Ula behandladekulturskapare räcker det med att erinra om Solsjenitsyn. Men så tUlmitt ämne! I sitt huvudanförande i inledningen till dennaremissdebatt vandrade statsminister åter, som han gjort tidigare,tillbaka till förhållandena för att Ulustrera vadsocialdemokraterna åstadkommit under det 40-åriga regeringsinnehavet också påutbUdningsområdet. gick av en årskuU tUl högreutbildning, och någon egentlig yrkesutbUdning fanns inte. är det heltannorlunda, vUket ingen bestritt, och det är uteslutande socialdemokraternasförtjänst - aUt enligt . Mig veterligt och det är väl den historiska sanningen har vi nått dit vi nått med gemensamma ansträngningar, också från moderat hålloch annat oppositionshåll. Viss oenighet har rått om vägarna till målet, men omsjälva målet har vi alla varit ense: bästa möjliga utbUdning ät största möjligaantal medborgare. reses emellertid stopptecken av samma, litet välsjälvberömman-de socialdemokrater. Begränsningen av utgiftsökningarna i åretsstatsbudget är vad det gäller utbUdnmgs- och kulturområdena nästan järnhård.Visserligen stiger utgifterna med , men det är praktiskttaget bara följden av dels genomförandet av redan beslutade reformer, delsautomatiken i kostnadsökningarna. kunnat gesåt fortsatt reformarbete. Att det hårda statsfinansiella klimatet skulle frysaner även utbUdningsdepartementets budget var väntat och i förväg känt, så någonöverraskning var det i och för sig inte. chef säger att det här räcker inte förkvalitetshöjningar, och universitetskanslern framhåller att för universitetensoch högskolornas del blir nästa budgetär ett bistert år, då det verkligen gälleratt utnyttja och vid behov hårdhänt omfördela resurserna från ett ändamål tiUett annat. En representant för forskningen menar att helhetsbilden av svenskforskning nu kommer att präglas av stagnation eUer tillbakagång. Ja, så blir det för utbUdning, forskning och kultur -viktiga fundament i en statsbyggnad - när ekonomin går på sned. I det läge vikommit i har man inte något annat att göra än att hålla med finansministern för det är ju han som i sista hand ligger bakom detta om att det här måste skärasoch stoppas, bara man ständigt håller i minnet att huvudskulden tUl det hela ärfinansministerns och regeringens egen. Man kan ha olika meningar om var iutbUdningsdepartementets budget besparingarna speciellt borde ha satts in, menom nödvändigheten av besparingarna som helhet råder knappast nu delademeningar. Dock kan man, för att nämna en enda liten detalj, fråga sig varfördet inte går att för nästa budgetår lägga något mindre på den nyaTRU-kommittén, som ju knappast hinner göra upp ett arbetsprogram ens för nästabudgetår förrän det budgetåret redan inträtt och kanske t. o. m. börjar lidamot sitt slut. I perspektivet framåt träder alltså för UtbUdningens delde ekonomiska problemen i förgrunden. Finansministern tangerade dem redan förett par månader sedan, före statsverkspropositionens offentliggörande, i sinareflexioner kring - om man får uttrycka det så rätt man pä rätt plats iUtbUdningssystemet. Man kan tala om utgiftsexplosion, reformstopp och ekonomisksnålblåst. Skolan och utbUdningen över huvud har haft en gynnsam ekonomiskkonjunktur under i stort sett två decennier. Framriden kommer säkerligen inteatt erbjuda samma möjligheter. Därtill kommer att stat och kommun inte är enseom kostnadsfördelningen, ett problem som måste lösas . Jag tror inte attjag gör mig skyldig till någon överdrift om jag säger att lärarna, som ute päfältet skaU omsätta reformernas intentioner i skolans levande liv, ståravvaktande och oroade liksom också målsmän och elever. Det är tyvärr ingen godarbetsmUjö för skolan. Även om man bortser från bristen på tillräckliga resurserför tiden framöver är vår skola dock ingalunda problemfri. En av de djuparepedagogisk-organisatoriska orsakerna till åtskUliga av problemen i dagens skolaär att högstadium inte minst efter den senaste läroplansreformenhar utarmats pä praktiska undervisningsmoment. Samfliga tillvalsalternativ äralltför teoretiska. Eleverna har inte valmöjligheter efter sitt sinne och sinafömtsättningar. Det varnades för följderna av detta från många håll.Skolöverstyrelsen och utbUdningsdepartementet lyssnade emellertid inte.Teoretiseringsivrarna vann gehör. Utformningen av högstadiet börenligt min mening och det är troligen många somdelar den ses över på denna punkt, ju förr dess bättre. Många skolledare, lärare och kommunalmän frågar sigoroligt hur det skall bli , när de första eleverna börjar i den nyatypen av årskurs 9, där teoretiseringen av undervisningen blir ännu större. Däskall s. k. jämkad studiegäng kunna sättas in. Elev kan slippa engelska treveckotimmar, få specialundervisning och fritt valt arbete engång tUl , för att här bara nämna något dock endast som individ, intei grupp. Redan förekomsten av jämkad studiegång som ett slags nödankare närundervisningsskutan kränger vittnar om bristande tUltro till hållbarheten ihögstadiets konstruktion. Och skulle den jämkade studiegången, som man har vissanledning att frukta, inte klara av problemet med de elever som inte vUl ägnasig ät teoretiska studier utan önskar praktiskt, för dem meningsfylltskolarbete - ja, då bhr nog villervallan stor. Det som kaUas fritt valt arbete - om jag inte missminnermig en uppfinning av som utbildningsminister har för övrigt sålångt erfarenheterna tUls vidare sträcker sig inte fått en i aUo lyckadutformning. Det har snarare blivit hobby och lek eller t. o. m.sysselsättningsterapi än praktiska komplement av arbetskaraktär. Dyrbart ärdet också. En översyn av vad som skulle kunna rubriceras som och fungera iegenskap av fritt valt arbete torde också behöva företas. Trots att den s. k. gymnasieskolan inte har varit i gångmer än en termin kan vi tyvärr inom denna skolas tvååriga yrkestekniska linjerskönja samma teoretiseringsmönster som i gmndskolan. Inte ens läskunnigheten ärtUlfredsställande. Givetvis är det för tidigt att säga något med bestämdhet änsä länge, men mycket tyder pä felkonstruktion också här med olust och skolk somelevreaktioner. Jag kan inte se annat än att ochutbUdningsdepartementet måste följa utvecklingen ytterst noga och inte tvekaatt ingripa med åtgärder, om en fömtsätt-ningslös och från politisk ideologibefriad utvärdering ger vid handen att vi går mot samma situation som pågrundskolans högstadium. Det vore verkligen bedrövligt om yrkesskolansinfogande i gymnasiet skulle få negativa effekter och man av ideologiska skälinte skulle vilja avhjälpa dem. Den nya integrerade gymnasieskolan tycks aktualisera ännuett problem, ett gammalt sådant, nämligen spörsmålet om en skolenhets optimalastorlek. Ganska tydligt torde vara även om inga doktorsavhandlingar, vUketvärde de nu kan ha, än så länge styrker det att det råder ett samband mellanå ena sidan skolornas storlek och å andra sidan trivsel, ordning ocheffektivitet. De s. k. mastodontskolorna tycks otvivelaktigt ge mer negativ änpositiv skolmiljö också när det gäUer gymnasieskolan, som dock kan tolererastörre enheter än . Så ser under aUa förhåUanden lärare ochskoUedare på saken. Skolenheter pä mer än 1 500 elever har knappastansetts tolerabla. syftar man på sina håll - är just nu aktuellt -tUl enheter på bortåt 3 000 elever. Det förefaller mig helt orimligt, och iagitationen för dessa svindlande elevanhopningar i något slagsundervisningsfabrik åberopar man ordet kan användas tUl mycket - begreppetintegrering, som om integrering skuUe betyda framför allt gemensamt tak överaUa elever.Tvärtom skaU man i de stora gymnasieorterna av organisatoriska, pedagogiska ochmUjömässiga skäl givetvis kunna dela den fullständiga gymnasieskolan på fleraenheter. Det väsenthga är det följer av integreringsprincipen och det vUl jagunderstryka - att man inte delar efter de gamla skolformerna gymnasium, fackskolaoch yrkesskola, utan efter utbUdningssektorer, något som för övrigt står iöverensstämmelse med de tankar som utbUdningsutredning, U 68, hade försåväl högskoleutbUdningens del som det framtida gymnasiet. Det vore efter vad jag kan förstå en olycka, om vi fingemastodontskolor på bortåt 3 000 elever eller mer, en säkerligen mycketdyrbar felsatsning. Utredningen om skolans inre arbete, , skall ta ställningockså till skolstorleken. Låt oss, om inte den utredningen skulle komma tUlrevolutionerande forskningsresultat, fota vår bedömning på beprövaderfarenhet, vUket bör innebära stopp för planering och byggande avmastodontskolor. svävar som vanligt på målet, mumlande om denkommunala självbestämmanderätten. UtbUdningsdepartementet bör rimligen ha enmening. Saken kommer upp senare vid årets riksdag. Raka motsatsen till mastodontskolorna med dessasolägenheter är de enskUda skolorna eller privatskolorna, vUkas existensförefaUer hotas mer och mer, alltsedan var utbUdningsministerefterlämnande som arv dels detta, dels det ganska misslyckade PUKAS. Dennuvarande utbildningsministern följer mästaren. Typisk är den iver,manifesterad i statsverkspropositionen, som utbUdningsministern lägger i dagenför att avveckla de enskUda yrkesskolorna, missnöjd med skolöverstyrelsenstidsschema och missunnande de nedläggningshotade skolorna tUlbörlig respittid. Påfallande är också utbUdningsdepartementets negativismmot , Restenässkolan, och läroverk.Samtidigt attackerar utbUdningsministerns partivänner i denna stadsenskUda skolor i vad det gäller det kommunala stödet. omundervisningen, godtagen av , måste tydligen nu aktualiseras påallvar. Konventionen fastslår den formella rätten att välja skola utanför detallmänna skolväsendet. Men skaU en sådan rätt ha någon mening måste den ocksåvara reell, dvs. ges ett sådant stöd från det allmännas sida som garanterar attenskilda skolor kan existera under sädana betingelser att elever och föräldrarutan att ekonomiska besvärligheter lägger hinder i vägen kan träffa ett frittval. De enskUda skolorna måste ges arbetsvUlkor likartade dem som gäller fördet allmänna skolväsendet. Statsbidraget bör göras oberoende av huvudmannaskapetoch kommuns skyldighet att bidra till skolväsendet utsträckas tUl att gäUa allaskolor som uppfyller kraven pä statsbidrag. Även den här saken ur principiellsynpunkt av utomordentlig betydelse kommer upp vid årets riksdag . HärgäUer det frågan om diskriminering eUer ej inom undervisningen. Slutligen, det är märkligt detta med undervisning ochutbildning, skola och högskola. När man lägger det under en tidsperspektivetsgranskande lupp, bhr det tydligt, som det är sagt i aforismens form, att skolaoch UtbUdning över huvud liksom livet oftast endast kan förstås i efterskottmen måste levas i förskott, och det gör sannerligen inte debatten lättare. den 3 febmari 1972 (vpk) kort genmäle: Med anledning av vad sadeefter mitt anförande vUl jag deklarera att vi är emot inkrökthet ochförmyndar-aktighet mot det kultureUa skapandet, varhelst det förekommer. Menunder kapitalismen är kommersialiseringen och utarmningen av kulturen något somföljer av själva systemet, då detta system bygger på att man skaU försöka slåmynt av och skaffa profit på alla områden, också det kulturella. Närkulturpolitisk inkrökthet och likriktning visas i de socialistiska länderna ärdet tiU följd av en felaktig politik; det är ingenting som med nödvändighetföljer av socialismens ekonomiska system, men det mäste, när det förekommer,inte desto mindre bekämpas. Idéer som framförs kan bara bemötas med ideologiskamedel. Här i är det den nuvarande situationen i som videbatterar och som vi möjligen skulle kunna påverka. Hert i Skärstad (c): En stor del av debatten i går rörde sig på detideologiska planet. Det ord som kom att stå i centrum var frihet individensverkliga frihet. Detta med individens frihet är en mycket intressant frågestäUningmed tanke på utvecklingen i vårt samhälle. Men debatten om individens frihetmåste föras i ett vidare perspektiv än vad som skedde i går. Man kan väl påståatt det är en av statsrådens och även partUedarnas svagheter att de år efter åri remissdebatten undviker att beröra en del mycket stora samhällsproblem. En diktare säger; "Frihet är det bästa ting som sökaskan all världen kring." En annan diktare säger: "Jag har den frihetsom jag eftertraktat men saknar den jag en gäng ägt." Detta kanske är en aspektatt ta med i den fortsatta ideologiska debatten om individens frihet. Jag skall inte gä in på de olika samhällsproblem som jaghade tänkt att ta upp. Låt mig bara säga att många av dessa problem, som manförbigår i remissdebattens början, på ett alldeles särskUt sätt berör skolan.Älkohol-och narkotikabruk, brottslighet osv. är sådant som skolan får kännasvid på ett alldeles särskUt sätt. Vi har i våra motioner tagit upp många skolfrågor. Jagskall begränsa mig till att nämna några det kanske blir något av ideologiskafunderingar. Vi har i vårt land anledning att vara tacksamma över depositiva möjligheter till utbUdnmg som skapats genom de stora skolreformerna,som rönt bred uppslutning från de politiska beslutsfattarna. Skolan haruppfattats som ett instrument för att vidareutveckla och befästa ettdemokratiskt samhäUe och demokratins livsformer, och stora förhoppningar fästsi det hänseendet vid skolans uppgift. Hemmet ser på skolan som ett komplement.De föräldrar som vUl ge sina bam det bästa för livet och jag tror att detgäUer de flesta föräldrar förväntar att skolan skall komplettera hemmetsfostran och hjälpa eleverna i deras utveckling och UtbUdning, Härvidlag är detmycket viktigt att lärarna får mer tid för eleverna. Demokratins samhäUsform och livsform ger den störstafriheten, ställer de största kraven och lägger det största ansvaret påindividerna. Demokratinär ingen fullkomlig samhällsform; den behöver utvecklas men också skyddaseftersom den har mänga fiender. Demokratin står och faUer med karaktären hos deindivider som bär upp den. Det förblir därför en av skolans mest avgörandeuppgifter att utveckla och förstärka de egenskaper som bygger upp demokratin.Härvid torde följande synpunkter särskUt beaktas. Själva ordet fostran är borttaget ur den senasteläroplanen för . Det uttrycks med formuleringar som"personlighetsutveck-hng". Men personhghetsutveckhng fömtsätterfostran. Med fostran menar vi inte något som hindrar eleverna i derasutveckling utan något som hjälper och vägleder dem. Är orsaken tiU att fostranär borta, att vi tvekar om rätten och möjligheten att fostra genom skolan,eller vet vi inte vad vi skaU fostra tUl? Har vi inga höga mål att visaungdomarna mot? Är inte bristen pä fostran orsaken tUl mänga av de svårighetersom skolan kämpar med? Begreppet objektivitet i undervisningen sätts oftaliktydigt med neutralitet, att inte ta ställning, att inte stå för en värderingeUer uppfattning. Men läroplanen har bestämt uttalade värderingar, som skolanskall stå för. Klart uttrycks den grundläggande värderingen i följandeanvisning; "Att väcka respekt för sanning och rätt, för människansegenvärde, för människolivets integritet är en huvuduppgift." En neutralhållning från skolans sida är en omöjlighet. Också den som är neutral påverkargenom sin neutrala hållning och idealiserar med eller mot sin vilja en passivåskådarmentalitet. Eftersom det inom olika områden av undervisningen rådertveksamhet, behöver det klargöras vUka grundläggande värderingar skolan stårför. Sådana värderingar som att man skall inte stjäla, man skall inte röraandras egendom, man skall inte favorisera, man skall inte skolka och ljuga osv.är grundläggande värderingar, som skolan skall delge ungdomarna och som visäkert kan få en hundraprocentig anslutning omkring. Innebörden av begreppen "sanning" och"rätt" behöver få konturer. I FN.s rättighetsförklaring hävdas attalla människor är utrustade med förnuft och samvete. Detta kan ge anledning tUlföljande reflexioner. Den mänskliga intelligensen har lett tUl vetenskapensstörsta landvinningar men också tUl historiens två blodigaste världskrig ochfruktan föT ett tredje. Människans karaktär betyder mer, inte mindre, irymdålderns och automationens tidevarv. Kärnan i människans karaktär ärsamvetet. Ordet samvete har varit ett stort och allvarligt ord i vårt språk,vilket också gäUer sammansättningar med det, såsom samvetsgrann, samvetslös,samvetssak osv. Vi avger ju alltjämt våra deklarationer "på heder ochsamvete". Jag tänker så här att skall finansministern tro att samvetetskall fungera riktigt den första delen av febmari, bör man nog se till att detfungerar riktigt , I demokratin vädjar man ytterst tUl samvetet - dedemokratiska spelreglerna har ingen annan avgörande grundval - medan diktaturenupprätthälls genom tvångsmedel. Människans samvete måste utvecklas för att reagera. Det ärviktigt att de som utformar skolan inte avhänder ungdomen dennaväsentliga undervisning. Detta berör inte minst sexual- och samlevnadsundervisningen.Det ingår i analysen av demokratin inom ämnet samhäUskunskap. den 3 febmari 1972 4* protokoll 1972. den 3 febmari 1972 Det hämtarväsenthgt material från i religionskunskapsundervisningen. Det gällerskolans grundläggande håUning och behandling av eleverna. Man kan inte - det ärjag medveten om genom lagstiftning forma karaktärer, men man kan genomundervisningens innehåU och personligt föredöme främja de ungaskaraktärsutveckling. Kraven på att dessa synpunkter mer får göra sig gäUande iundervisningen i skolan, i skolans miljö, i läromedel och i läramtbildningomfattas av det stora flertalet föräldrar, och därför får inte utskott ochriksdag nonchalera dessa när skolfrågorna behandlas. Skall vi få en helafolkets skola, måste vi ta hänsyn tUl dessa synpunkter, annars kommer kravet påen alternativ skola att bh aUt starkare och mera berättigat. Låt mig först lämna den uppgiften, att minkollega inte kan vara här i kammaren på grund av att hanär på ett officieUt besök i . Ett parsmå påpekanden med anledning av vad som har sagts! ironiserade något över svepandeformuleringar hos andra, men jag tyckte att några av Era egna formuleringar varminst sagt svepande och litet för allmänna. Jag ser inte den skiUnad Nipåpekade i fråga om instäUningen tUl skolreformarbetet mellan tidigare ochnuvarande ansvariga statsråd i regeringen. Vidare var jag något överraskad över den svepandeformuleringen om hanterandet av betygsfrågan. Ni talade om"häpnadsväckande ryckighet". Jag blev inte riktigt på det klara medvad Ni åsyftade, men jag tror att det kan ha gäUt det sätt varpåskolöverstyrelsen behandlar det uppdrag som styrelsen har fått sig ålagt avregeringen att utforma ett alternativt betygssystem tUl det relativa. Detförhällandet, att förlängde tiden för remissbehandlingen avsin arbetsgmpps betänkande bedömde vi som en mycket klok åtgärd av det enklaskälet att vi igenom publicerandet av det betänkandet äntligen äntligen sägerjag ute i skolorna fick i gång den debatt om alternativa betygssystem som viså länge efterlyst. Det är nämligen oerhört viktigt vid eventuella ändringar avbetygsmetodiken att man sätter sig in i de alternativa möjligheterna.