prot · FV09134 · 1972-12-31 00:00:00 — Detta kan ändå leda till en minskande tillförsel tillmarknaden, till att nyrekryteringen av missbrukare hålls tillbaka och till atten del, som inte sitter så hårt fast i missbruket, hellre avstår från attfortsätta än att dras in i den brottslighet som finansieringen av derasmissbruk skulle kräva. Men jag skall inte tala så mycket om dessabrottslighetsproblem. Det var tydligt att det som väckt det största intresset idenna debatt och det med allt fog är vårdproblemen. Det klagades över attmitt svar på denna punkt var kort, och det var det förvisso. Det betyderfördenskull inte att området är mindre betydelsefullt. Det betyder inte helleratt vi inte har ganska allvarliga problem att försöka ge oss i kast med. Men låt mig innan jag tar upp de olika frågorna i dettasammanhang bara rent allmänt påpeka, att det är raycket svårt för att inte sägaomöjligt, att ge en fullständig och rättvisande bild av vårdområdet, bl. a. pågrund av det splittrade huvudmannaskapet och den integrerade vården. Landstingoch kommuner står för en del, staten står för en del och en mycket stor andelav vården kan bedrivas genom att de ordinarie resurserna inom sjuk- och socialvårdställs till förfogande för detta ändamål. Hur raycket man skall satsa på vårdresurser är en frågabåde för staten och för landsting och kommuner. Landsting och kommuner har likaväl sora staten sina ekonomiska begränsningar, och det kan också finnas andraskäl till att man inte omgående kan sätta in några större vårdresurser. Men jagvågar hävda att det, även om det inte går snabbt på dettaområde, allmänt sett är fel att påstå att det är så fruktansvärt bedrövligtställt. Det går framåt - man kan tycka att det går långsamt, men drar manparalleller skall man ändå finna hur snabbtresurserna växer fram. Däremot kan det väl vara bekymmersamt att krävaredovisning genom att t. ex. peka på att regeringen lade fram enproposition om narkotikafrägorna, där även en del förslag ställdes beträffandevärden pä detta område, och efterlysa resultat härav. Det är Utet närdet gäller en sådan sak som vård. Jag skall ändå kort kommentera vad vi hargjort då antog narkotikapropositionen. Jag vill påminna om att där talade vi om att man skullestarta en försöksverksamhet med frivillig intagning vid ungdomsvårdsskolor. Socialstyrelsenarbetar med detta och har utarbetat en promemoria. Man håller på med ett visstplaneringsarbete och räknar med att en verksamhet skall komraa i gäng 1973 förde pengar som står till förfogande. Det sades i propositionen att manskulle starta en försöksverksamhet med nya vård- och behandlingsformer. Lägetdär är ungefär detsamma. har studerat fömtsättningarna, gjorten promemoria, börjat en planering och diskuterat med i . Det kommer att ta litet tid innan det värker ut, och detär kanske inte så konstigt därför att det råder fortfarande, om vi skall varauppriktiga, en rätt stor osäkerhet om de lämpUga metoderna i vården. Men justdärför att det är så fruktansvärt svårt att hitta de rätta vårdmetodernaförsöker tillbaka utvärdera de olika vårdinsatsersom har gjorts hitrills och att utarbeta anvisningar som rätt snart skall kunnavara klara. Det är ett grundläggande problem som både uppehöll sig rätt utförligt vid när det gäller vården,och det är den gamla kända frågan om tvång och frivillighet i vården. Det varväl något av en förebråelse i tonen, i varje fall från , gentemot mig när det antyddes att vi borde inta en mindre restriktivhållning till tanken på vård anordnad under tvång i vissa fall. Och även NancyEriksson påminde ora att socialutskottet i sitt betänkande över vårensnarkotikaproposition hade slagit fast att ett ingripande på ett tidigt stadiumfrån barnavårdsnämnden ibland kan vara det enda alternativet till att en ungmissbrukare hamnar definitivt fast i missbruket och .så småningom ock.så ikriminalitet. Jag tror inte vi har anledning att fortsätta den härstriden om tvång och frivillighet. Vad som skedde var ju att riksdagenklart uttalade - och jag gjorde det för övrigt också - att det kunde finnasutrymme för en något vidgad tillämpning av de tvångsmöjligheter som står tillbuds, bl. a. i barnavårdslagen. får vi aUa erkänna att det här är ipraktiken, när man skall bedöma det enskilda fallet, ett utomordentligt svårtdilemma. Alla sora har sysslat med denna typ av vård vet ju att om patienteninte vill ha vård finns det inte stora utsikter att lyckas med den vården. Ochsaknar patienten förtroende för vården, så förbättrar det inte saken. Förövrigt finns det väl bland både läkare och socialarbetare en ganska utbreddovilja mot att ta till tvångsmedel, en ovilja som kan bottna i olika orsaker påolika håll. Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk Likväl är jag beredd att ge och rätt så långt att jag säger att även med full insikt om att det är såfruktansvärt svårt att få någonting ut av en vård sora anordnas under tvång, såkan det ibland vara det enda alternativet tUl någonting som är långt värre ochsom i och för sig kan skildras på det sätt som vältaligt gjordes av både AstridKristensson och på tal om ungdom som råkat fast inarkotikamissbruket. Låt mig bara säga, för att avsluta dennaterminsåterkommande inventering, att frågan om hur mycket av ytterligarevårdresurser vi skall ställa till förfogande från statens sida fårvi väl återuppta när statsverkspropositionen Ugger på bordet. Och när detgäller hur vårdproblemen skall skötas kan knappast detta med enparlamentarisk utredning, kommitté, kommission - eller vad vi vill kalla det vara en så central fråga. Det väsentliga är väl att vi försöker komma framåtoch samordna och utnyttja resurserna på bästa sätt. Vill man ha en parlamentarisk kommitté får man ocksåredovisa vad det är för speciella ting som denna komraitté skulle göra som viinte redan försöker åstadkomma. Det värdefuUa med att ha en parlamentariskkommitté på detta område är naturligtvis att man får en parlamentarisk insyn,men den insynen och kontrollen får vi här i med anledning avpropositioner och interpellationssvar med relativt korta mellanrum. FruERIKSSON i (s): Jag tyckte att statsrådet verkadeonödigt irriterad över de här säsongsredovisningama som vi får i . Jaganser att man skall vara glad över att det i finns människor säkerligen inte bara de som interpellerar, utan många andra som med iverläser vad som redovisas; man skall vara glad över att man inte vilketstatsrådet kanske tror sig göra - står ensam och kämpar, utan att detfinns ett oändligt intresse för dessa frågor och nästan en Udelse för att finnalösningar. Statsrådet sade att kommittén inte var av centralbetydelse. Jag sade att de juridiska spörsmålen uppenbarUgen har en centralförankring i den kommitté där statsrådet är ordförande, men det visar sig attdet inte finns något organ som intensivt kan driva vårdfrågorna. Man kan visa påatt har ett par tjänstemän som av och till kan syssla med attsamla ihop en del fakta, men har ingen möjlighet att bedrivasjukvård! Den kan skicka ut en förhållningsorder, som sedan blir kritiseradeller kommer för sent - eller hur man nu uttrycker det. haringen möjlighet att mer påtagligt ge anvisningar. Just när jag ser att somligt har kunnat åstadkommas därför att det uppenbarligen har funnits en kraftsamling hos de verkställandepersonerna undrar jag om man inte borde försöka åstadkomma ett organ, somman kan kalla kommitté eller vad som helst, som mer påtagUgt skulle få iuppgift att driva fram vårdresurser. Jag vill peka på hur svårt det är förlandsting och kommuner att i den svåra ekonomiska situation som råder driva frågorna så hårt som de har sagt sig vilja. Vidare ärdet en missuppfattning av om han ett ögonbhck tror attjag vände mig mot dem som på den privata sidan har försökt bedriva vård. Jagbara säger; Det kan inte vara riktigt att låta den svåraste vården överlämnastiU privata initiativ. Jag ville trycka på att vårt ansvar för vården måstevara lika stort som för annan sjukvård och annan vård. Vid tidigare tillfällen har jag sagt och det vet jag attherr minns att man inte kan komma ifrån att påtagliga resultat nåtts ien religiös miljö. Och det finns säkert andra miljöer som skulle kunna verkaUka intensivt i den riktningen. Jag hyser alltså ingen misstro mot dem, men detkan inte få överlåtas bara tUl privata initiativ att satsa på den här vården.Jag pekade på att man i har anfört att man med oro ser att den vårdenglider ut från det kommunala ansvaret. I vad gäller påståendet att vi skulle ha förordat tvång -detta med tvång och frihet i vården är standardklyschor - påpekade jag att detgjordes ett uttalande i socialutskottet, och jag hade varit intresserad av attveta om det på något sätt hade påverkat behandlingen ute i kommunerna när man därtog ställning till de här frågoma. Det hade varit av intresse att veta det, menjag förstår att det kan vara svårt att göra sådana observationer. Vi räknar medatt när man i gör ett så klart uttalande skall det få återverkningar. Beträffande detta med tvång och frihet sade jag att ingenvågar bestrida att det blir en bättre vård om den som står under ens vård hållsinne och inte släpps ut mitt . Jag kan inte från någonsynpunkt försvara att sådant sker. Om en patient inte kan sova pånatten kan han bara säga: "skall jag bli utskriven." Och ståralla möjligheter tiU buds. Försök att komma ut från ett annat sjukhus och hörvad överläkaren säger till den som själv vUl dirigera sin utskrivning! Här är det inte fråga om någon prinicipiell inställningtiU tvång eller frihet; jag har bara krävt att barnavårdslagen skall utnyttjaspå det sätt som har uttalat sig för. Och jag har också sagt att mankanske borde ännu mer studera och uppmuntra den vård som ges där man hållerinne patienten - ett korttidstvång alltså. Jag vet att dettainte är några specieUa lekmannasynpunkter utan att också den medicinskaexpertisen tycker att det vore bättre. Men jag vill i detta sammanhang fråga : Vadhar vi mött från läkarna? Ingen enda vågar, när man samtalar med dem, säga: Härmåste vi tiUämpa de vårdmöjligheter som finns. Det finns nämligenvårdmöjligheter på sjukhusen. Man har där möjhghet att hålla kvar patienten sålänge som behövs för vård. Men ingen läkare vågar göra det. Jag förebrår intebara regeringen, som är lekmän i detta fall, utan jag förebrår den svenskaläkarkåren, som inte har visat sig så rakryggad som den borde ha gjort om dentror på att man vinner mer med en vård där patienten hålls inne åtminstone treveckor. Om vi nu skall skylla på varandra, så påstår jag att det tydligen påmånga håll råder osäkerhet; man är ängslig för att råka in i en debatt somibland har blivit ovanligt hätsk. Den har lugnat ner sig nu - jag tror intelängre att det finns någon strid mellan oss. Jag uppfattar det i varje faU inte så. Jag var ju såenormt berömmande och snäll, ja nästan underdånig på ett sätt som kom mig attundra om det Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk 6 protokoll 1972. Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk var migsjälv jag hörde. Jag anser inte att man vinner någonting på en strid.Regeringen skall också ha en uppmuntran för att den så påtagligt har ansträngtsig till det yttersta på vissa områden. Och jag menade att statsrådet kan orka med allt; kanske det var möjligt att få en kraftsamling också påvårdområdet. Det är mitt enda intresse. Ja är inte ute efter att provocera etterkännande av att vi nödvändigtvis måste ha en kommitté. Jag har faktiskt ettintresse för dessa frågor, särskilt när det gäller barnen. Eftersora jag ärriksdagsraan känner jag det som min pUkt att ideligen tala om dessa ting, förjag vet att jag talar för många. Men särskilt aggressiv mot regeringen är jaginte i alla fall. Det finns en viss olikhet mellan och mig - jag känner mig inte ett spår underdånig, det är bäst attjag klargör det på en gång. Herr statsrådet säger att det här tiopunktsprogramraet,som regeringen producerade , har givit beståenderesultat. Ja, det har det väl gjort delvis på lagstiftningssidan. Men de godaambitioner som man hade för det betvivlar jag inte att man hade -gick i alltväsentligt om intet därför att man inte förstod att det väsentliga i dennafråga var vårdproblemet. De insatser som polisen gjorde ledde till betydanderesultat när det gällde att uppspåra narkotikabrotts-Ungarna, men genom att maninte klarade vårdfrågan hyfsat rann det hela ut i sanden. säger att tiopunktsprogramraet har gett bestående resultat, men jagpåstår att det har det icke gjort. Jag är inte heller säker på att herr statsrådet har rätt isin uppfattning att narkotikatrafiken har trängts tillbaka frän landsorten ochde mindre städerna och enbart är ett storstadsproblem. Jag har varit runt ilandet - raan bhr ju handelsresande inom ohka specialområden när man sysslarmed poUtiskt arbete - och jag försäkrar att både i och i och påandra håll säger polisen att när man börjar skrapa litet under ytan finner manatt där finns också stora narkotikaproblem. Man har bara ingen målsägare ochman har inget direkt brott att spana efter. Det är en helt annan verksamhet sompoUsen måste bedriva för att komma underfund med narkotikatrafiken. Jag delaralltså inte herr statsrådets uppfattning att raan nu har trängt tillbakanarkotikabruket så att det enbart är ett storstadsproblem. Jag håller gärna med herr statsrådet om att ni efter bästaförmåga har sökt komma till rätta med den illegala narkotikahanteringen, menjag återkoramer till vad jag sade förut: handeln på kommer att bestå sålänge vi har så många narkoraaner sora raåste ha narkotika till varje pris. Sålänge kommer vi icke till rätta raed den illegala införseln till vårt land.Förlåt att det blir tjatigt här både , men det centrala ärfortfarande att vi måste klara av vårdfrågan. Det är där den parlamentariskakommittén kommer in i bilden. I varje faU tidigare har man kunnatkonstatera att många av riksdagsledamöterna slår ifrån sig med båda händernanär man talar om tvångsvård. De tycker att man är inhuman, de kan inte förståhur man kan förorda någonting så grymt. Jag menar att får vi sitta i lugn ochro i en parlamentarisk kommitté och sansatdiskutera med varandra och lära oss problemet, så måste de representater för depoUtiska partierna som sitter där komma till insikt om vad kärnpunkten är. Dåkoraraer de att förstå att frågan inte är så enkel och att man ibland också fårtillgripa tvångsmetoder. Jag har den uppfattningen, herr talraan, att man skullevinna mycket, ifall man kunde tänka sig en utbyggd fältorganisation med enuppsökande verksamhet, som naturligtvis i första hand skulle gä ut på attförsöka motivera de unga narkomanerna att komma ur missbruket. Inom parenteskanske jag får nämna i sina optimistiska stunder tror man ju ibland att mankan åstadkomma någonting - att jag skrev till länsarbetsdirektörKarlsson i länsarbetsnämnden här i , eftersom jag visste attarbetsmarknadsstyrelsen ville ha projekt till arbetsuppgifter för arbetslösalångtidsutbUdade personer . Jag rekommenderade länsarbetsdirektörenatt föreslå beredskapsarbeten inom fältverksamheten i . Jag har gåttigenom behovet av fältassistenter och kommit fram tiU att man skulle klara sigmed 50-60 personer. Han ringde mig raed detsararaa och föreföll intresserad,men han sade att han skulle skicka brevet till chefen för socialvården här istaden, eftersom han måste ha ett godkännande från honom. Där ligger brevetfortfarande. Jag vet inte vad som händer. Jag har talat med vederbörandesnärmaste män, men ingen har känt till brevet, ingen vet över huvud taget attdet har kommit in. Efter vad jag förstår har alltså inga åtgärder vidtagitsännu. En sådan fältorganisation skulle vara väsentlig, men detraåste vara en vårdkedja. Jag har också genom vissa kontakter bettlandstingsrådet att tala om hur många vårdplatser han ytterligare kanställa tiU förfogande för akut avgiftning. Han har svarat att fr. o. m. nästaår kan ett icke obetydligt antal platser ställas till förfogande och från 1974ytterligare ett ganska stort antal. Sedan kommer vi tiU det tredje ledet, nämligenbehandlingshemraen och farailjevårdsenheterna. Jag har fått försäkringar frånlandstingshåU om att bara man får sådana projekt skaU man nog kunna skaka frampengar till dem. Man önskar ibland, herr talman, att man vore enväldshärskare,så att man kunde ha alla trådarna i sin hand och säga: gör vi såhär! Jag har faktiskt inbillat mig att herr statsrådet, sora har betydligtbättre möjligheter än jag, borde ha kunnat åstadkomma någonting i dethänseendet. Jag skulle vilja sluta raed att fråga: Vad gör egentligen SBN? Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk Underdånig eller bitsk jag har inte ansträngtmig att vara vare sig det ena eller det andra, utan jag har försökt att efterringa förmåga hjälpa till med en saklig lösning på ett mycket svårt problem. Jag vill inte gärna lägga mig i debatten om tvång ellerfrihet, och jag skall förklara varför. Men först kan jag säga att i en hel delandra länder förekommer det att den krimineUt belastade narkomanen har attvälja mellan fängelse och vård på hem för missbmkare av narkotika. Han väljerganska självklart ofta vården på hemmet och förklaras då vårdas i frihet. Detär alltså en strid om ord när det gäUer vad man här menar. Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk Egentligen vägrar jag att diskutera tvång och frihet sålänge vi inte har en vård som är så ordnad att den leder frara till bättreresultat. Det är ganska meningslöst att börja tala om tvång när vi inte harvården så utbyggd och så ordnad att man får ett bättre resultat än vi förnärvarande kan visa upp. Den är, herr statsråd, inte mycket att skryta medjämfört med den "frivilUgvård" i en del andra länder sora jag nysstalade om. Återfallen är nog betydligt fler här. Därmed är inte sagt att jag vill förorda någon polisiäraktion för att vårda narkomaner. Jag tror, som jag sade fömt, att man måste haen viss disciplin, en viss dagsrytm, något av motivation i arbete och vård. Mendet är en annan sak. Om nu statsrådet av för mig oförklarUga skäl sedan mångaår har vägrat att acceptera tanken på en parlamentarisk kommitté i stället förden grupp som handlägger en hel del av dessa frågor, så blir det faktiskt såatt statsrådet får finna sig i en kvartalsdebatt. Det kanske vore ett uppslag,om det nu är så omöjUgt att ordna denna kommitté att statsrådet i t. ex. Fråndepartement och nämnder kvartalsvis redovisar vad som händer och sker. Därmedblir självfallet inte obetagen att diskutera ett så här viktigt ämne.Men det kan hända att man då kan inskränka sig till en årsdebatt. Jagöverlämnar raed varm hand uppslaget. Jag bör kanske börja med att ödmjukt be omursäkt för att jag tydligen gör ett intryck som helt avviker från det avsedda.Fru - och tydligen i viss mån även uppfattade migsom onödigt irriterad över den återkommande terminsdebatten i detta ämne. Den som läser protokollet skall se att det första jag sadei mitt föregående anförande var att jag tyckte det var utomordentligt bra attvi har återkommande debatter i detta ämne. Det är verkligen uppriktigt menat.Jag tycker att det är bra att vi har tillfälle att ingående diskutera detta ikammaren och också bidra till en offentlig belysning av problemen. Det är braatt vi har tUlfäUe att låta våra meningsskiljaktighe-ter, i den mån det finnsnågra kvar, brytas mot varandra. 1 den här typen av fråga borde vi också ha möjUghet attpåverka varandras uppfattningar. Generellt har jag det intrycket att riksdagensledamöter har kommit varandra närmare i frågan. Jag har sagt förut -och skallgärna upprepa det - att jag tycker att det är utomordentligt glädjande att mani har fått så stor uppslutning kring huvudlinjerna i dennarkotikapolitik som begynte med tiopunktsprogramraet. Och när jag talar omtiopunktsprogramraet skaU jag svara , att jag tror det är enriktig skildring att det ändå varit ett bestående resultat , attnarkotikan i huvudsak koncentreras till storstäderna, de stora tätorterna. Detsåg ju ett tag förfärligt illa ut. Narkotikan var väldigt vitt spridd även ismå samhällen , men den utvecklingen vändes. Det kan väl vara sant, om åker ut ochtalar med folk i olika orter, att de här och var hört talas om narkotika ochatt det förekommer även på ganska små ställen. Där får vi emellerrid skilja på Jag tror mycket väl att en stor del av ungdomarna någon gångi sitt liv har prövat hasch eller cannabis, men det är en helt annan sak hurmånga av dem som fastnar i missbruk och hur många av dem sora brukar de tyngrepreparaten. Där tror jag inte att utvecklingen är så bedrövhg under de senasteåren som det ibland framskymtar. vill ha en redovisning av mig hur dethar blivit med uppföljningen i praktiken av uttalanden beträffandebarnavårdsnämndernas praxis när det gäller tvångsmässig intagning påungdomsvårdskolor och liknande. Jag har försökt att skaffa fram några uppgifteroch bilda mig en uppfattning om detta, men det visar sig tyvärr vara förtidigt. Det var dock som gjorde dessa uttalanden, och jag vetinte hur man skall bära sig åt för att mäta en eventuell förändring i praxissom kan ha inträffat. Det skulle för övrigt inte förvåna mig om det tar Utet tidinnan ett sådant uttalande tränger ner till de raänniskor som har att fattadessa beslut ute i kommunerna. Det är inte bara en fråga om auktoritativadiktat från sida, utan det är också litet grand av övertygelsekrafteni uttalanden som måste verka. Några siffror kan jag här inte lämna. Däremot kan jagsäga, till det värde det hava kan, att situationen på ungdomsvårdsskolorna ärden, att av 602 nyintagna elever togs ora hand på grundav narkotikamissbruk. Det är alltså i rätt stor utsträckning som ungdomsvårdsskolornaanvänts för att klara även narkotikaproblemen. sade att han inte ville diskutera i termernatvång och frivillighet när det gäller vård. Jag kan i och för sig mycket välbegripa att den som inte är tvungen att delta i den debatten också undviker attgöra det, men jag kan inte riktigt acceptera motivet. sade attskälet till att han inte vill diskutera i dessa termer är att våra vårdresurseroch vårdmetoder är så usla att de ger ett mycket undermåUgt resultat. Jagtycker att det är ett litet onödigt hårt omdöme om alla de raänniskor som påden sociala och medicinska sidan sysslar med de här frågorna att säga attresultaten är så utomordentligt usla. Det är klart att de svåra missbrukarna ärett synnerligen besvärligt kUentel att klara. Vi vet alla att det fordras enlångvarig behandhngskedja, från den uppsökande verksamheten över akutstadiettill eftervården på behandlingshem och sedan tiU ett omhändertagande och enutslussning i normalt liv också. En hel del av det tyngsta jobbet utförs avmånga enskilda människor som gör mycket stora uppoffringar, och en stor del avsvårigheterna att klara vårdproblemet hänger samman med annat än pengar. Ävenom det fanns en ännu bättre vilja än hos kommuner och landstingatt ställa pengar tiU förfogande, skuUe det inte lösa problemen, därför att detär så oerhört personalkrävande och fordrar så väldigt mycket av varje människasom skall delta i vården. Låt mig exemplifiera det med en enda bild. Jag vetfamiljer som har åtagit sig att ta hand om en svårt skadadnarkotikamissbrukare. En enda narkotikamissbrukare kan kräva alldeles otroligtmycket passning, tillsyn och omsorg av den familj han hamnar i. Det måste läggasned ett oerhört arbete på en sådan narkoman, och familjemedlemmarna får utståoch klara oerhört mycket. Dessutom kan problemen förvärras ytterligare Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk Ang. åtgärderna mot narkotikamissbruk genom attdet inte är i aUa miljöer som återanpassningen går så bra. Om någon mycket lämpadfarailj tar hand om en narkotikaskadad ungdom, när han eller hon har lämnatbehandlingshemmet, så kan det hända att grannarna reagerar mycket surt och attsituationen därigenom blir mer eller mindre hopplös. Jag skall här inte gå djupare in i vårdproblematiken. Meneftersom uttalade sig litet kategoriskt om de usla vårdresultatenhar jag velat säga några ord tiU försvar för de människor som lägger ned ett såutomordentligt hängivet arbete på denna vård.