prot · FV0971 · 1972-12-31 00:00:00 — i ansåg attinternationell handel aldrig har följt de ideologiska gränslinjerna ochhävdade att kommunistiskaländer övertagit handeln med mycket reaktionära länder, såsom . Förmin del har jag här i talat för handelsbojkott mol - menulan framgång, framför allt därför atl och hans partivänner intevarit anhängare av en sådan Unje. Jag har alltså inte särskilt svårt altfördöma handel med . Men det som vi bör diskutera i den här debatten är välsvensk utrikeshandel och förhållande tUl och tUl andrastater. Då kan del vara intressant alt se på de uppgifter som föreligger justom den handeln. Det visar sig atl värdet av den svenska exporten till 1960 och 1970 har ökal från tiU 320 000. exportlUl har under samma lid ökal från till 221 000 ochSveriges export lUl från till 519 000. Den svenskaexporten liU har ökal från 69 000 lill 120 000, och importen därifrånhar ungefär femdubblals. Det kan alltså, , i varje fall inte vara någonsvensk handel med de mest reaktionära regimerna som andra länder övertagit,eftersom kraftigt har ökat sin utrikeshandel just med de mestreaktionära regimerna . i (s) kort genmäle: var litet för blygsam när hanräknade upp sina siffror. Han talade om 100 000 osv., men han avsågnaturligtvis miljoner, för i arfnal fall kommer man till alldeles för lågasiffror. Det är klart att har en handel som omspänner helavärlden, och är i det avseendet inte annorlunda än andra länder. OmSverige skulle följa en ideologisk linje i fräga om vilka länder vi skullehandla med, då fick vi lov att omstrukturera vår handel i rätt storutsträckning, och slutet på det hela skulle naturligtvis också bli att Sverigesexport som helhet blev mindre än vad den är . Jag accepterar interiktigheten i den teori som vi ofta möter i debatter, att man kan kompenserasig på andra marknader för det som man förlorar på en marknad. Den teorin visarsig inte vara hållbar, utan vi skulle få lov atl begränsa vår utrikeshandel iförhållande till vad som gäller . Jag vill säga några ord till replikerna från herrarTorslen och om huruvida vi har möjligheter att uppfyllaenprocentsmålel 1974/75. Det är för mig liksom för övriga debattörer en frågasom man har anledning att ställa sig - kan vi uppfylla enprocentsmålet? Säkertkan vi det om vi är beredda atl göra motsvarande uppoffringar. Jag villunderstryka att vårt u-landsbistånd detta budgetår är uppe i 1,25 miljarderkronor, och vad det gäller är att del svenska u-landsbiståndet budgetåret1974/75 skall omfatta . Detta är den fråga som jag gärnavill ställa till oppositionen: Är man beredd alt göra den uppoffring som det ärfråga om? Jag sade tidigare att jag själv skulle vara beredd till den genom beskattar det svenska folket hårdare, om man kan lägga beskattningen på dekategorier som orkar bära en sådan beskattning. Jag väntar mig inte atl få ettsvar från oppositionen om detta, men det är, herr lalman, det problem vi stårinför. HerrWIRMARK (fp) kort genmäle: Vad är det egentligen som har hänt sedan vifattade beslutet om att enprocentsmålet skulle uppfyllas 1974/75? Vad är detsom har hänt i den svenska ekonomin som gör alt vi nu inte skall stå vid det löftet?Det kanske kunde belysa något mera. Det som lill, att bmllonalionalprodukten ökal, kan väl inte rimligen vara ennegativ faktor det borde väl snarare underlätta för oss att uppnå målet. Ochhur vet all nya skatter skuUe behövas i den mycket storaresurssamling som ändå den statliga budgeten utgör? Är det så att regeringenanser att man måste skriva ut nya skatter skaU man väl lägga fram detförslaget, och så får ta stäUning tiU del. När vi för vår del driver enprocentsmålel 1974/75 innebärdelta att vi är beredda till motsvarande uppoffringar. Men jag kan inte befriamig från intrycket att inlägg här är en bekräftelse på atlsocialdemokratin bäddar för ett uppskjutande av enprocentsmålet. Och när mantänker på den nedskärning som gjorts i SlDA:s anslagsäskanden genom regeringensförslag på personalsidan, tycker man alt delta beslut pekar i samma riktning.Vi i mitten har ju dragit konsekvenserna av vår inställning till enprocentsmålet;vi föreslår all SIDA skall få dessa tjänster och uppnå den planeringskapacitetsom nu behövs för att man skaU kunna öka insatserna. Låt mig sluta med atl säga att vi hade hoppats attmöjligheten av ett samarbete för alt klara enprocentsmålet skuUe stå öppen. Menintrycket här blir ju allt klarare, att så är inte fallet. Såvida nu inteutrikesministern eller någon annan från regeringen kan ge besked om atlutskoltsskrivning-en skall tolkas som ett avståndstagande från . (vpk) kort genmäle: Jag måste ge rätt på en punkt - men bara på en enda punkt. De siffror jag anfördeavsåg givetvis . Men della gör ju den utveckling jag belystedesto mera beklämmande. Den debatt som vi för i denna kammare gällersjälvfallet utformningen och omfattningen av det svenska biståndet tillu-länderna. Men del är lika självklart all vi inle gärna kan diskutera vårbiståndspolitik utan att även redovisa och låta den bestämmas av våruppfattning om grundläggande problem och av vår uppfattning om hurdessa problem effektivast kan angripas. Det är väl ingen som är engagerad i de här frågorna sominte är medveten om vilka utvecklingshämmande sociala och ekonomiska strukturersom råder i flertalet . Det är fråga om en ojämnhet i ägande-ochinkomstförhållanden som försvårar möjligheterna alt verkligen mobilisera demånga människorna i utvecklingsarbetet. Vi möter apati och analfabetism somsätter ner möjligheterna att höja levnadsnivån för folkmajoriteten. Det fordrasi mer än på andra håll en stark politisk vilja och medvetenhet för att i grunden kunna förändra en Dessutom vet vi att utvecklingsländerna ofta möterinblandning utifrån, både från andra länders regeringar och från multinationellaföretag, en inblandning som även om den inte hindrar så i varje fall försvåraren samhäUsutveckling i folkmajoritetens intresse. Därför är del självklart attelt reellt politiskt oberoende för är en nödvändig förutsättning företl vitalt och effektivt politiskt Uv och för en progressiv utveckling, påsamma sätt som förhåUandet varit i de nu industrialiserade länderna. De politiska uppgifter som möter rymmersannolikt de svåraste samhällsproblem som några stater någonsin har släUlsinför. Svårigheterna beror både på faktiska utgångsläge och på altmänniskornas upplevda behov är så enorma att gapet mellan resurser och behovkan framstå som fullständigt hopplöst och förintande storl. Det är fleraorsaker som gör att det gapet växer. En sädan orsak ärbefolkningsexplosionen. Men det finns också ett annat förhållande, som gälleru-länderna men som inte har gällt utvecklingsbelingelserna i de lyckligarelottade länderna, nämligen det att befolkning lever under ett tryckav attityder och krav från de industriaUserade högkon-sumlionssanihällena påandra håll i världen. Jag tror inte att vi har klart för oss vadhögkonsumlionssamhällets ideologiska genomslagskraft betyder när del gällerutvecklingsländernas möjUgheter atl genomföra sin utvecklingspolitik. Detta gap meUan å ena sidan utvecklingsbehov ochutvecklingsmål och å andra sidan de begränsade möjligheterna och brislen påresurser i gör att man i dessa länder står inför ett hårdare krav påekonomisering och prioritering av de knappa tillgångarna än i några andraländer. För att kunna genomföra en utveckUngspolitik står man iutvecklingsländerna inte bara inför kravet att höja produktionen - redan del ären svår, i många fall myckel svår uppgift ulan man slår också inför denpolitiska uppgiften alt dämpa de behov som människorna upplever. Det är en bådepolitisk och ekonomisk uppgift. Och det är min fasta övertygelse, alt om denskall kunna lösas, så är förutsättningen alt man i dessa länder åstadkommer enmycket jämnare fördelning av del existerande konsumtionsulrymmet, så atlutvecklingen över huvud taget skall kunna löpa vidare på ett harmoniskt sättoch innebära den mobUisering av folket som är nödvändig. Vi har i vårt land haft en ganska vital u-hjälpsdebatl,och man kan väl säga att i varje fall en betydande grad av enighet föreliggerom hur svensk u-hjälpspolitik bör utformas. Vi inledde en mera medvetenu-hjälpspolitik , när signerade proposilionen 100år 1962. Del var första gången som ett sammanhållet program för vår u-hjälplades fram. Jag tror att aUa de som läser om den propositionen kankonstatera - och eftersom jag tillhör en yngre generation i regeringen anserjag mig ha rätt att berömma mina föregångare - atl de riktlinjer som där ladesfram var utomordentligt framsynta. Vi bör komma ihåg atl 1962, när denproposilionen lades fram, var i den internationella debatten den ekonomiskatillväxten det nära nog allenarådande målet för utveckling. Redani proposition 100 underströks emellertid atltillväxtens former och fördelningen av de växande resurserna var lika vikliga.Sveriges riksdag slog också fast att de nya ländernas politiskasjälvständighet bUr reell först då den motsvaras av en ekonomisk frigörelse.Propositionen utgick ifrån att mottagarlandets egen planering skaU varautgångspunkten för utvecklingssamarbetet. är en syn påutvecklingssamarbetet som först har slagit igenom i t. ex. deinternationella organisationernas arbele. Denna korta erinran om huvudlinjerna i 1962 årsproposition visar atl de allmänna riktlinjer som dä lades fram i hög grad harbevarat sin gUtighel. Vi har kunnat se att betonar,liksom Limadeklarationen nu betonar och det ännu starkare än vad vi orde år1962, u-landets egen vilja och u-landels egna insatser såsom de helt avgörandefaktorerna för utvecklingsarbetet. Det är då naturligt alt biståndets roll somstöd för strävan tUl ökat ekonomiskt och politiskt oberoende nuockså i vår debatt understryks ytterligare. Delta sker också i åretsstatsverksproposilion. Del skall ses mot bakgrund av atl medstarkare eftertryck än tidigare framför just kravet på nationellt ochekonomiskt oberoende - kravet att själva utan inblandning få forma sinutvecklingspolitik, atl själva få bestämma över sina naturtillgångar och atlutan protester och motstånd utifrån få skapa nationella alternativ. De här uttalandena har tydligen oroat ; hansäger atl han inte riktigt förstår varför vi talar om vikten av politisktoberoende. Han undrar också vilka konsekvenser regeringen drar i sinbiståndspolitik av deklarationer av den här typen. Ja, en rätt viktig slutsalssom vi drar är alt en väsentlig uppgift för svensk biståndspolitik är alt i demellanfolk-liga biståndsorganen protestera mot försöken att användabiståndspolitiken och i synnerhet de multinationella organen såsom instrumentför politiska påtryckningar på mottagarländerna. Detta är en viktig fråga förflera länder; det är t. ex. en viktig fråga för ChUe och för . Det ären utomordentligt viktig fråga också för . Jag kan tala om för herrTuresson atl i den diskussion som jag hade tiUfälle att föra med den indiskefinansministern när han besökte var detta en huvudfrågasom han tog upp till debatt med mig. Det kanske också kan vara betecknande förhur själva uppfattar svensk biståndspolitik. Det är självklart attde sätter etl mycket stort värde på de bilaterala insatser som vi gör, men defäster också en utomordentligt stor vikt vid att söker förebygga sådanafarliga tendenser i det här speciella fallet faktiskt prioriterade denindiske finansministern de ansträngningar som vi kan göra i detta syfte i de mellanfolkUgaorganisationerna. Delta är en viktig uppgift, eftersom - om sådana strävandenfick framgång - de multinationella organen inle skulle kunna fullgöra det somär deras största uppgifl inom det internationella utvecklingsarbetet. En konsekvens av principen att vi skall stödja u-ländernassträvan till nationellt oberoende är själva utformningen av vårtutvecklingssamarbete med dem; vi vill grunda delta utvecklingssamarbete påmottagarländernas egna prioriteringar och hävda att de liksom andra stater skallbestämma sin utveckling själva utan yttre inblandning. principför oss i mellanstatliga förbindelser. Det är en grundläggande princip iFörenta nationernas verksamhet, och jag skulle också vilja säga att del är enrätt självklar konsekvens av elt fundamentalt inslag i svensk utrikespolitik,nämligen att hävda de små staternas rätt tUl oberoende. Jag hade tänkt använda della inledande tUlfälle till altuppehålla mig vid framför allt vissa principiella frågor för vårbiståndspolitik, inte minst då principerna för ländervalet. Trots att dessaprinciper vid upprepade tillfällen antagils av , är det ändå dessa somvarit föremål för en politisk debatt och för elt politiskt misstänkliggörande idiskussionerna utanför denna kammare; tendensen har skymtal även i de inläggsom gjorts här . Del finns också många andra frågor atl beröra,men till dem skall jag återkomma . Del var riksdag som explicil fastställde nugällande principer för ländervalet i vår bilaterala utvecklingspolitik. I ochför sig innebar de inte nyheter, utan anslöt sig väl till de allmänna principersom blivit fastlagda men de blev alltså 1970 klarare preciserade. Vadde innehöll är kammaren välbekant. De innebar att det framtida biståndetsexpansion i första hand skulle komma i fräga till sådana länder, vilkasregeringar i sin ekonomiska och sociala politik strävade efter att genomföra enutveckling som präglades av ekonomisk och social Utjämning. För oss har della varit en rätt självklar princip, och medde allmänna formuleringar som den uttryckts i får man intrycket att det råderen rätt allmän uppslutning kring principen. Men trots denna allmänna uppslutningifrågasätter man ländervalsprincipen på olika håll. Del sker av olika skäl. a. att dessa principer kan leda till atl vi glömmer och försummar demänniskor i de fatliga länderna som är i allra störst behov av hjälp, dvs. defattigaste i de faltiga länder där politiken inte bestäms av de storafolkgruppernas behov och intressen. Jag tror alt både ochherr var inne på dessa tankegångar jag hade litet svårare atlprecisera position härvidlag. Jag vill gärna tiUstå, att jag i och för sig harförståelse och respekt för den vilja, som kommer fram i sådana frägor, nämligenviljan att bistå de sämst ställda människorna i tredje världen. Det ärsjälvklart alt man med ett länderval, som styrs av en sådan princip, kan nåpositiva effekter för de människor, som blir föremål för biståndsinsatser. När vi trots detta jag skulle vilja kalla det för dendirekta humanitära synpunkten håller fast vid att ländervalsprincipen bör haden inriktning som fastställde 1970, så beror det inte alls på någonlikgiltighet för dessa människors problem, ulan på atl biståndet inle kan bUett surrogat för den egna politiska viljan hos regeringar. Det ärinte en rimlig lösning alt de sociala anslagen i budgetarskaU finansieras via bistånd från den rika världen. Även om det vore så, skuUeden u-hjälpen i alla fall bara få en mycket begränsad effekt, och en inriktningav u-hjälpen efter den Unjen skuUe dess värre riskera att alltför mycket få karaktärenav en evighelsuppgift. När vi därför prioriterar länder som i sin faktiskapolitik bevisar sin vilja atl åstadkomma en så radikal förändring av u-landetssamhälle att utvecklingsansträngningarna verkUgen kommer och medvetet inriktaspå atl kommade stora folkgrupperna till godo, så beror detta på att vi har en mer ambitiösmålsättning för vårt utvecklingsbistånd. Man kan säga atl det är en tillämpningav etl effektivitetskriterium när vi önskar koncentrera våra insatser så att deicke bara hjälper tUl att lätta på den omedelbara nöden - även om detta aUtidär viktigt nog - ulan också bidrar till en långsiktig utveckling. Om vi lyckasmed delta blir biståndet också ell medel att på göra det om ickeöverflödigt så i alla fall umbärligt. säger man också - del är en tankegång som TorstenBengtson var inne på - all vi inte kan begära att andra länder skall ta etlannal politiskt system än de själva av olika skäl har valt eller som de factoråder i mottagarlandet. Självfallet varken vUl eller kan vi uppträda på delsättet mot alt vi kräver elt radikalt annal samhällssystem av dem.Det kräver inte heller . Men somliga menar atl de svenskaambitionerna på detta område kanske skulle kunna vara Utet anspråkslösare, ochman säger: Kan vi inle i alla fall binda villkor vid vårt bistånd, inte etlvUlkor att införa etl nytl samhällssystem men ett villkor atl ländernasutvecklingspolitik skall läggas om i en riktning som mera stämmer med devärderingar som vi tycker bör ligga tUl grund för biståndet? Jag tror det är ett mycket farligt resonemang liksom detär orealistiskt och omöjligt. Det är orealistiskt framför aUt därför all ingenregering och vi skall komma ihåg alt det är och måste vara medmottagarländernas regeringar vi har att göra kan väntas acceptera ett utvecklingsbiståndsom innebär en inblandning i landets vitala poUtiska frågor. Ett sådant villkorskulle också vara fariigt därför alt del måste komma i strid med dén principsom vi - jag sade del alldeles - menar skall ligga till grund för alltmellanslalUgt samarbete, nämligen att varje land skall få sin rätt respekteradatt utan yttre inblandning sköta sina egna angelägenheter. 1 varje fall börinle vi handla på ett sådant sätt att respekten för den principen rubbas. säger man att den här uppläggningen av ländervalet ivår biståndspolitik leder till alt vi glömmer de mycket fatliga. Det är etlkonstigt sätt att se på de länder det här är fråga om, för vilka länder är detsom med de kriterier vi har tillämpat är, och i vissutsträckning föresläs bli, mottagare av svenskt bilateralt bistånd? Jo, detsvenska bilaterala biståndet gär i själva verket just till de fattigasteländerna. Del gär till , , , och . Detär här verkligen fråga om myckel fattiga länder, herr lalman. När man talar om att vi håller på med en ensidigpolitisering jag tror det är del uttryck som förekommit här - vUljag bestämt vända mig mot detta. Vi har tvärtom avvisat, och kommer ifortsättningen att avvisa, att vår u-hjälp skall styras av del politiskasystemet i mottagarlandet. Det är inte det politiska systemets klassificeringsom är avgörande, utan den faktiska utvecklingspolitik som förs i landet. Närvi ser på hur vårt länderval faktiskt har utfallit, upptäcker vi också atl delfinns en total uppslutning kring detta länderval från de demokratiskapartierna. Det finns ett enda blygt undanlag, nämligen som av någonanledning viU kasta sig över . tUlbakavisade den ståndpunktenmed klara och övertygande argument. Med den lilla modifikationen är detländerval som regeringen successivt har förelagt rUcsdagen godkänt ochaccepterat av , och detta borde i och för sig vara den enklastedementin av påståendena om vad som här så populärt kallas "ensidigpoUlisering". De länder som mottar den största u-hjälpen från vårt landär och . Där kommer utvecklingssamarbetet nu mycket snart upp iell belopp på per budgetår, och flera andra stater står sommottagare av resurser till etl värde av . Det är mot den bakgrunden vi skall se den islatsverkspropositionen redovisade länderprogrammeringen. Länderprogrammeringenhar två syften. Den skall för det första underlätta för moltagariandet atlavgöra hur de resurser som kan ställa liU förfogande skall utnyttjasför landels utveckling. För det andra innebär den också - det är viktigt, ochjag har anledning att komma tillbaka tUl del senare, när jag skall beröraenprocentsmålet en förenkUng i själva resursöverföringen. Det blir enförenkling genom en övergång tUl mer lättadministrerade biståndsformer. Detbetyder att vi i stället för att samarbeta uteslutande om enskUda projektkommer att lämna en växande del av vårt bistånd på ett sätt som ger mottagarenmöjlighet all förfoga friare över resurserna och själv konlroUera derasutnyttjande genom sina egna organ. uttryckte ett önskemål som också finns i enreservation att utvecklingsstödet till skulle utvecklas i snabbaretakt än den som vi planerar för och anser möjlig alt genomföra. Det råder ingen skillnad i värderingarna mellan herrWirmark och mig vad gäller angelägenheten av att kunna föra upp biståndet tillZambia tUl en högre nivå än det har. Det är också bådedepartementets och SIDA:s ambition alt detta skall bli möjligt. Hur snabbt detkan gå är det svårt att uttala sig om, men snabbheten är inte i detta, likalitet som i många andra fall, beroende bara på den ena parten. Jag vet att herrWirmark har tiUfälle att själv på nära håll följa den här frågan från sinutsiktspunkt i . Det har talats rält mycket om SIDA och omutrikesdepartementets biståndsavdelning i debatten. Jag vill i det sammanhangetpassa på atl vända mig mol ett påstående som inte har förekommit direkt idebatten här men som förekommit annars i debatten, nämligen attu-avdelningen i skulle föra etl slags egen politik vidsidan om utrikesministern, regeringen och SIDA. Jag vill bestämt dementeradella och vända mig mol det sättet att betrakta avdelningen. Vad denavdelningen gör gör den självfallet på uppdrag av regeringen. Det ärregeringens politik som u-avdelningen för. tycker att avdelningen är stor och frågarvarför det skall vara sä många anställda på den avdelningen. De är 27. Om herrBengtson tycker att 27 personer är för myckel, kunde han ha protesterat litetordentligare när statsutskottet behandlade frågan om avdelningens inrättande.Såvitt jag vet har det nämligen inle kommit till en enda tjänst sedanavdelningen inrättades, och när den inrättades 1970 skedde det utan sådanaprotester från . Del är ingen skillnad i relationen mellan departementetoch SIDA och mellan andra departement och centrala ämbetsverk. Förhållandetansluter sig helt till de förvaltningstraditioner vi har i . Eftersomambassaderna i hög grad är inkopplade på vår bUaterala verksamhet och eftersombiståndspolitiken är ett viktigt led i vår utrikespolitik - i många bilateralarelationer dominerar biståndspolitiken förhållandet mellan u-landet och är del självfallet att arbetet blir något mer tidskrävande än vadanslagsbeloppen normalt skulle ge anledning till, om man jämför med vanliga svenskaämbetsverk. Jag vill ocksä understryka all en mycket väsentlig del avverksamheten i avdelningen vä! så stor som den som har all göra med denbilaterala verksamheten ägnas ål vårt uppträdande i de multUateralaorganisationerna. Som jag nämnde i anslutning till redogörelsen för miltsamtal med den indiske finansministern är detta en väsentUg del av vårbiståndspolitik. central uppgifl för u-avdelningen är därför atl utformavår "poUcy" i dessa organisationer. Vi får tillfälle atl diskutera senare underdagen. Låt mig bara säga till , som tog upp frågan redan i sittförsta anförande, att det väsentliga för våra insatser i väl ändåinte kan vara den snabbhet eller brist på snabbhet med vilken en motion behandlasi utrikesutskottet. Det helt avgörande för bedömningen av vår politik gentemotBangladesh måste vara den snabbhet med vilken anmälda hjälpbehovhar kunnat tillgodoses från svensk sida. Jag tror atl håller med mig om alt både SIDAoch departementet handlat gentemot på ett sätt som inte hade kunnatvara snabbare och effektivare. Sedan kan man självfallet säga i detta som i såmånga andra fall att det hade varit bra om vi hade kunnat göra ännu mer, meninom ramen för de resurser som stått till biståndspolitikens förfogande harprioriteringen av återspeglat det engagemang som har uttryckts ochupplevts icke bara av riksdag utan av hela folk införtragedierna i Östpakistan. Jag skall inle gå närmare in på detta , eftersomdet kommer atl redovisas senare under debatten. Flera andra frågor som togs upp i inläggen här och som jagi och för sig gärna skulle kommentera kanske jag får återkomma till senare idebatten. På det här stadiet skulle jag avslutningsvis bara vilja kommen-leraden diskussion om enprocentsmålel som har förekommit både här ochtidigare under vårens lopp. Är 1968 antog en plan för biståndsanslagenstillväxt. beslut innehöll två ting. Det innehöll för det första angav 1974/75 som det år under vilket enprocentsmålet skulle uppnås. Detinnehöll för det andra att vägen fram till enprocentsmålet skulletillryggaläggas med 25-procentiga anslagsökningar år .