prot · FV0917 · 1972-12-31 00:00:00 — Resultatet av annonsminskningen under konjunktursvackanhar emellertid blivit en mycket stark försämring i pressens ekonomi. En storgrupp tidningar redovisar underskott på flera tiotal miljoner. Mot detta räckernuvarande statliga presstöd endast i ringa mån. Flera avvåra största och för nyhetsförmedling och opinionsbildning väsentligadagstidnmgar skuUe riskera att snart gä under om inte detta presstöd införts.Men med nuvarande läge och tendenser förslär inte nuvarande presstöd för attklara hvet på en rad vUctiga storstads- och landsortstidningar. Detta är denbittra sanningen. Det talar starkt mot varje tanke pä att höja annonsskatten;även om denna höjning formellt kompenserades skulle den medföra risk förytterligare krympning av annonsvolymen på grund av högre priser på annonserna.Samma faktorer talar också för en skyndsam, kraftig förstärkning av presstödet. I detta sammanhang, herr talman, vUl jag beröra ettuttalande som finansministern då och då brukar göra. Han säger att det finns såförskräckligt mycket annonser i tidningarna att man endast med svårighet häroch var kan hitta en hten textsnutt. Resten är annonser. Därför kan man gäma tänkasig en minskning av annonsvolymen i pressen. Om denna bUd hade beskrivit verkhgheten skulle mycket varaannorlunda i svensk press. Regering och riksdag skulle dä inte behöva sysslamed presstöd. Dessvärre är så inte faUet. I amerikansk press brukar man hatumregeln att en tidning bör ha två tredjedelar annonser och en tredjedel textför att vara på den säkra sidan ekonomiskt. 1 svensk press är den vanhga proportionen den omvända. Detär väl egentligen endast som lyckats leva upp tiU den nämndaamerikanska tumregeln. Men de flesta övriga tidningar brukar ha ungefär entredjedel annonser och två tredjedelar text. Och den relationen är intetiUräcklig för att säkra en ridnings ekonomi och framtid. Därför är detnödvändigt, som tingen har utvecklat sig, att satsa på ett rikhgt presstöd föratt upprätthälla en önskvärd differentiering i nyhetsförmedling ochopinionsbUdning en princip som statsmakterna redan har knäsatt. Ätt radikalt förskjuta tyngdpunkten i pressens inkomsterfrån annonser tUl prenumerationsavgifter är inte realistiskt att tänka sig,eftersom följden då skuUe bh en aUvariig minskning i upplagorna. Jag skrev i min tidning strax före senaste attdet blir nödvändigt med en fördubbling av nuvarande presstöd. Desiffror som kommit fram om pressekonomin och annonsinkomsternaunderstryker denna slutsats. Jag vUl därför här upprepa denna propå inför detarbete som pågår i kanslihuset på en proposition om presstödet som kanväntas fram mot våren. den 3 febmari 1972 HertULLSTEN (fp): skall ta ställning till ett regionalpolitiskthandlingsprogram för hela landet. Det skall bygga pä de s. k. länsprogrammen,där för varje län angetts de planer och önskemål som finns när det gällernäringslivets utbyggnad och lokahsering, planer för bostadsbyggande, kommunalainvesteringar i samhäUsservice av skilda slag och de antaganden ombefolkningsutveckhngen som lagts till grund för detta utbyggnadsprogram. Det är bra att vi nu kommer att få en övergripandeutvecklingsplan. Det är bra bl. a. därför att det är svårt att veta vUkenmålsättning man skall ha för utveckhngen inom de olika regionerna, om mansaknar målsättning för hela landet. Det bästa exemplet på detta är kanskearbetet på regionplanen för Storstockholmstrakten och den debatt som detförslaget har föranlett. Det kan ha verkat som om den debatten gäUt motsättningarmellan dem som medvetet velat satsa pä en ohämmad expansion i denna region, påena sidan, och på den andra sidan dem som talat för regional jämlikhet och somvelat se en dämpning av storstadstUlväxten som ett medel att ge övriga regionerbättre chanser. Kanske har man också tyckt sig märka en klar motsättning närdet gäller de regionalpohtiska målen mellan företrädare för storstadsregionernaoch representanter för övriga delar av landet. Visst har sådana motsättningar funnits. Det finns olikaskolor när det gäller värdet eUer vådan av en snabb urbaniseringsprocess. Detfinns politiker i alla delar av landet och inom alla partier som i överdrivenomsorg om den egna kommunen eUer den egna regionen har lätt för att anläggabypolitikens snäva synsätt på det mesta. Men i varje fall för den seriösa delen av debatten kringregionplaneför-slaget för denna region liksom för debatten omstorstadstillväxten över huvud taget har bristen på en regionalpohtiskmålsättning för hela landet varit en viktigare bakgrund. Vad skall vi planeraför, har man haft anledning att fråga. Skall vi planera för vad vi önskar närdet gäller befolkningsutveckling och de utbyggnadsbehov som den vid olikaantaganden skapar, eller skall vi planera för den utveckling som vi tror att vikommer att bli påtvingade på grund av statsmakternas förmåga eller brist påförmåga att skapa sysselsättningsmöjligheter i andra delar av landet? Visst är det sant att en regionplan kan verka styrande påsamhälls-byggandet även i de avsnitt där den endast syftar till att angesannolika utveckhngstendenser. Men det finns också ett krav på våra kommunalpolitikeratt vara beredda att möta de problem en kommun eller en region i verklighetenställs inför. Det ansvaret är lika stort för kommunalpolitiker iavfolkningsbygder som för dem som med eller mot sin vilja måste klara enkraftig befolkningsökning. Mot den bakgrunden - bristen på en regionalpolitiskmålsättning för hela landet och erfarenheterna - är det inte såmärkligt att man inom har ansett sig behöva planera fören relativt stor inflyttning från landet i övrigt, och även från utlandet förden delen. har man i genomsnitt haft ennettoinflyttning på mellan 13 000 och 14 000 personer. Ingenting har tytt påatt sysselsättningsläget i andra delar av landet skulle ha förbättrats så nu har anledning att vänta en mycket radikal minskning i inflyttningen tUlStorstockholmsregionen. Ä andra sidan kan man givetvis säga att det inte heUerfinns någonting som tyder på att man har all anledning att vänta sig enkraftigt accelerande inflyttning till den här regionen. Det är från denutgångspunkten som det finns skäl att kritisera de befolkningsprognoser somförslaget till regionplan för Storstockholmtrakten utgår från. iStockholms län har också gjort det. Vi har bedömt prognosen vara felaktig denökning planen förutsätter är varken önskvärd eller sannolik och står inte isamklang med den balans i utvecklingen meUan ohka regioner som vi villeftersträva. Vi har i stället menat att planeringen bör utgå frän samma antagandeom befolkningsut- vecklingensom kommer att lägga tUl grund för sitt regionalpolitiskahandlingsprogram. Vi har då utgått ifrån att befolkningsprognosen kommer attbh densamma som i Länsprogram 70. Det kan vara intressant att påpeka att denprognosen med nästan 110 000 personer understiger den prognos som låg till gmndför Länsplan 67 och som - såvitt jag vet utan någon invändning -accepterade när man behandlade den saken. Det är därför fel att som i säga attLänsprogram 70, bygger pä samma antagande om befolkningsökning somregionplaneförslaget gör. Sä är ingalunda fallet. Länsprogram 70 bygger ju påett genomsnitt för utvecklingen 19661970. Det förefaller ändå varaen ganska reahstisk bedömning. Det är väl den utvecklingen vi har att emotsesåvida ingenting oväntat inträffar. Om nu planerare viU placera in sigi det rikspolitiska sammanhanget och acceptera samma befolkningsprognos som manutgår från i det för hela landet gäUande rikspolitiska handlingsprogrammet, dåuppkommer frågan om statsmakterna är viUiga att underlätta förstorstadsregionerna att anpassa utvecklingen mot de gemensamma målen, och i såfall med vilka medel man tänker göra det. Här är det viktigt att ha klart för sig att när man sägeratt man vUl dämpa storstädernas tillväxt så handlar det om att påverkamänniskornas val av boplats. Då borde man till att börja med kunna vara överensom att målsättningen skaU vara att skapa största möjliga personliga valfrihetoch att den valfriheten givetvis skall gälla var än i landet man bor. För att belysa det problemet kan jag nämna att man iStorstockholm kan räkna med att enbart födelseöverskottet kommer att ökafolkmängden med mellan 80 000 och 90 000 människor. Dettaleder till, såvitt man förstår, att denna regions andel av totalbefolkningenbara genom födelsenettot kommer att bli oförändrad eller möjligen öka. Vill manfrysa befolkningsökningen i vid dess nuvarande andel avtotalbefolkningen, då innebär det att man talar för ett idiotstopp, att manuttalar sig för målsättningen att för varje person som flyttar in måste någonflytta ut. Det är intressant att se hur lätt debatten stannar uppjust där. Man får sällan veta med vilka medel man skall åstadkomma den ganskahårda regleringspolitik som mäste till för att klara den uppgiften. Det kanskeberor pä att man när man forskar i vad som kan göras kommer underfund med attdet över huvud taget inte är särskilt realistiskt att tänka sig att man i någonstörre utsträckning genom åtgärder /' storstadsregionerna skall kunna vända påbefolkningsströmmarna. Vi måste acceptera att storstäderna inrymmer expansivakrafter. En storstad utgör en lockande miljö för företagsledningar och centralaorganisationer även de som står dem som är mycket för utflyttning ganskanära. Det är där som kontakter inom teknik och vetenskap knyts. Det är där detrikhaltiga utbudet av arbetstiUfällen finns. Även om mycket kan göras och måstegöras när det gäller att sprida utbudet av kulturella aktiviteter kommer dettaatt bli mest differentierat i de stora städerna. Och i , liksom i allautvecklade länder, kommer det att finnas en stad som är väsentligt mycketstörre än de andra och som kommer attfortsätta att vara det. Vad debatten om storstadstillväxten därför skall handla om om den skaU föras på ett någorlunda realistiskt plan är hur vi skall kunnadämpa tillväxttakten och med vUka medel vi skall göra det, medel som innebäratt man skadar varken dem som bor inom storstadsregionerna eUer de verksamheterav mycket central betydelse för hela landets utveckling som bedrivs där. Jag tror då inte att den investeringsavgift som herrNilsson i talade om är en särskilt effektiv eller ens önskvärd metod.Den bygger på föreställningen att vi skulle ha en kraftig företagsetablering istorstadsregionerna och att det alltså är en mycket angelägen uppgift attförsöka stoppa företagsetableringen i dessa regioner. Men hur förhåller det sigegenfligen? Jo, tittar man på vad som hänt så visar detsig att i har antalet i industrin sysselsatta minskat med drygt15 000, i med 2 300 och i med närmare 3 000. Isamtliga tre storstadsregioner har alltså företagsetable-ringarna minskat. Dåär det svårt att förstå varför man skulle införa en investeringsavgift för attbromsa tUlväxten av etableringar. Den bromsen finns där redan. Dessutom antarjag att man med det förslaget syftar på just etableringar utifrån och att maninte tänker sig att införa något slags allmän investeringsavgift, som aUtsåäven skuUe drabba aUa investeringar i regionen av företag som finns där och sommåste finnas där. Jag tror heller inte - och på den punkten håller jag heltmed - att tanken på att låta företagen betala sina egnaflyttningskostnader, hur riktig den än kan förefalla rent teoretiskt, ärsärskUt gångbar. Antingen anser sig väl företagen behöva arbetskraften, och dåbetalar man, eller också behöver man den inte och då betalar man inte de extraflyttningskostnaderna. Det innebär ju bara att det är de arbetssökande somdrabbas. Att hitta ett system som möjliggör att man generellt kansäga att den enskUde arbetstagaren icke drabbas lär såvitt jag kan förstå på grundav problemets karaktär vara helt uteslutet. Vi menar också att man inte skaU använda bostadsbyggandetsom styrinstrument för att minska inflyttningen. Ty det är ju dess värre på detsättet att det är i storstäderna som bostadsbristen är störst och trångboddhetensom mest besvärande. Även om inflyttningen tUl , som herrWictorsson ganska utförligt berörde, helt skuUe upphöra, behövde vi ändåupprätthåUa ett byggande på en ganska hög nivå för att inte väsentligt försämrabostadsstandarden för människorna i dessa områden. Pä ungefär samma sätt förhåUer det sig när det gällerinvesteringar i kollektivtrafik och vägbyggen. Målsättningen att åstadkomma entillfredsställande trafikförsörjning måste naturligtvis även gälla förstorstadsområdena. 1 dessa finns ett uppdämt behov av trafikinvesteringar,vilket gör att en kraftig åtstramnmg också där i första han skuUe leda tUl enförsämring för de människor som redan är bosatta där, och det är vi inteberedda att acceptera. Jag tror för egen del inte heUer att den typ avutflyttning av statliga ämbetsverk som beslöt är någonsärskilt effektiv eller När man nu inför nästa etapp gör gmndliga utredningar ochundersökningar av effekterna av utflyttningsåtgärderna kommer man fram tiU attdetta var en ganska dyrbar affär och en föga rationeU åtgärd. Inte minst de effektivitetsstudier som gjorts inomteleverket visar dessutom vUka betydande vinster man i stäUet kan göra om mansatsar på en decentralisering av besluten. En sådan innebär att man slipper detinslag av tvångsförflyttning av anställda som verksförflyttningen natur-ligeninnebär. Det är uppenbarligen så att decentraliseringen blir rationeUare med hänsyntill verkens funktioner. Den innebär att omplaceringen av anstäUda kan skeunder , varigenom man skapar mindre omställningsproblem. Det blirav allt att döma bUligare. Därtill kommer att man undviker den koncentration avbesluten till kanslihuset som verksutflyttningen gärna för med sig. I ställetfår man en spridning av makten. Fler beslut kommer att fattas närmare demänniskor och verksamheter som de berör. Jag skuUe också tro att denlokaliseringspolitiska effekten, om man ser tUl kostnaden, blir minst lika storoch på sLct kanske mycket större än metoden att flytta ut hela ämbetsverk. Ätt välja decentrahsering till länsorgan och kommuner istäUet för utflyttning av hela ämbetsverk är också ett exempel på hur dendämpning av storstadstUlväxten, som är ett gemensamt intresse för storstadskommunernaoch landet i övrigt, kan också ske under former som inte behöver skapamotsättningar. Grunden för en sådan politik bör vara ett regionalpolitiskthandlingsprogram för hela landet, där vi anger vad som är en önskvärd balans iutveckhngen mellan olika regioner. Det programmet måste utgå från sädanaantaganden om befolkningsutveckhngen som bygger på en realistisk bedömning avutvecklingstendenser i olika delar av landet och på de praktiska, genomförbaraoch önskvärda möjligheter vi har att korrigera dessa tendenser. En annan fömtsättnmg för ett sådant program mäste vara attdessa korrigeringar skaU bygga pä positiva åtgärder, som garanterar individenstörsta möjliga frihet i valet av bostadsort och sysselsättning. En fömtsättning för att programmet skall bli effektivt ärockså att vi inte bara i allmänna termer uttalar oss för att avlasta destarkast expanderande orterna och stoppa avfolkningen i övriga delar av landet.Statsmakterna måste skapa garantier för offentlig service och goda villkor förnäringslivet i utpekade utvecklingsorter. Enskilda och företag, som står ivalet att flytta från nuvarande bosättningsort, måste få svar på frågan om hurorten skall utvecklas, och dä räcker det inte att hänvisa till att man t. ex.är beredd att stödja företagsetableringar, om transportmöjligheterna samtidigtförsämras genom att järnvägstrafiken läggs ner. Inte heller räcker det med attsäga att man stimulerar industriell utveckling, om inte kommunen gesmöjligheter att bygga bostäder i tillräcklig omfattning. Det behövs i stäUet enligt vår mening generellt verkandeåtgärder som skapar bättre allmänklimat för produktiv sysselsättning i de delarav landet där utflyttning tyvärr ofta ter sig som det enda alternativettill arbetslöshet. Vi kan använda skattesystemet för det syftet. den 3 febmari 1972 Vi kan vara generösare när det gäller att medge attinvesteringsfonderna används utanför storstadsregionerna. Vi kan sänka prisernapå tele-, tåg- och flygförbindelserna och låta bh att lägga ner järnvägar. Vikan utvidga transportstödet och ge stöd åt kommuner som vUl främjaföretagsetableringar. Det här är några av de idéer som har fört frami en partimotion. De tar aUa sikte på åtgärder som ökar den regionalajämUkheten genom bättre sysselsättningsmöjligheter i utvecklingsdugligaregioner utanför storstadsområdena. Ätt den pohtiken lyckas är ett mtresse föraUa människor, oberoende av om de bor i eller i . Inom ramen för den knappt tillmätta tid jaghar skaU jag trots aUt försöka att anknyta några synpunkter både tillarbetsmarknadspolitiska frågor och till de regionalpolitiska. Låt mig erinra om att våra myndigheter, kanske inte utan enberättigad stolthet, understundom i högtidliga sammanhang talar om denutbUdningsexplosion som ägt rum i vårt land och 1960-talet.Den explosionen började knalla ungefär som vi hade en stor brist påkvahficerad arbetskraft. Det var underskott praktiskt taget över hela linjen påarbetskraft med lång utbildning akademisk arbetskraft av olika slag. Det ärväl naturligt, kanske förklarligt, även om det inte är försvarligt, att man närman sysslade med grandskolans lågstadium inte sä förfärligt mycket funderade påvad som skulle hända med ungdomarna 20 är senare, när de skulle vara färdigamed en högre UtbUdning och skuUe gå ut på arbetsmarknaden. Man måste nog konstatera att statsmaktemas inställningunder var ungefär sådan som den kom till uttryck i några ord fråndet årtiondets början av en av våra ledande samhällsplanerare, när han sade atten viss planlöshet är tUl fördel, förutsatt förstås att den är optimistisk ochprogressiv. Jag tror inte att de ungefär tre tusen arbetslösa akademUcerna avolika kategorier har mycket till övers för ett så sangviniskt program. Förmissförstånds undvikande vUl jag nämna att jag med ordet akademiker inte syftarpä bara den snävare kategorin av universitets- och högskoleutbUdade utan avseraUa som har en mera kvalificerad utbildning efter gymnasiet - de är alla istort sett i samma bekymmersamma situation. Tyvärr mäste jag säga att detprogrammet ganska länge, , präglade våra myndigheter.Skall vi på rätt sätt kunna tillvarata de växande resurser som vi nu satsar pähögre UtbUdning, och skall man på ett effektivt sätt kunna använda sig av denarbetskraft som har fått högre utbildning, krävs det åtminstone någonplanmässighet i myndigheternas åtgärder. Ingen varken individ eller samhälle har någon glädje av överproduktion av akademiker vUkas kunskaper inte kannyttiggöras i arbetslivet. Den situation som vi befinner oss i har inte kommitöverraskande eller plötsligt på något sätt. Låt mig för att erinra om hur manändå har känt tiU siffroma påminna om 1955 års universitetsutredning som islutet av sade att vi 1970 kommer att ha ungefär 50 000 ungdomar underutbUdning vid universitet och högskolor. varecklesiastikministern tvungen att korrigera dessa siffror. Han sade att det bhr83 1970. Vad vi vet är att det blev 120 000 som var underutbUdning. Detta är en liten bild av hur situationen fått löpa i väg utan någonsom helst kontroll. Dessa 120 000 utexamineras och och ett antalår framåt, och det innebär ett sådant tillskott på detta specieUaarbetsmarknadsområde att det och under större delen av detkommande decenniet behöver skapas 100 nya arbetsplatser för att man skaU få enfull sysselsättning för dessa människor på jobb som ter sig något så näradekvata i förhållande tUl deras utbUdning. Jag sade att vi har ungefär 3 000 arbetslösaakademiker. Jag skaU erkänna att den siffran är litet svävande, ty i den finnsinte bara de på vanligt sätt registrerade arbetslösa, utan där finns också meden viss dold arbetslöshet som tar sig det uttrycket att folk inte tar ut sinexamen utan håller sig kvar vid universiteten för att leva på studielån. Det ärnaturligtvis ett äventyrligt sätt att planera för sin framtid, men det är ettsätt att överleva en besvärlig situation. 1 den beräkningen finns också med de som t. ex. intekunnat komma in vid lärarhögskolor och därför blivit tvungna att gå vidare ochkomplettera med något betyg i förhoppning att det skall gå bättre . Det är alltså en på visst sätt osäker siffra. Personligentror jag att den verkliga siffran snarare ligger över än under 3 000. Men vi kan gä tUl den offentliga statistik som finns. Den11 oktober gjorde en undersökning omarbetslösheten. Man skapade sig en uppfattning om hur stor arbetslösheten varför unga människor mellan 18 och 34 är, och man fördelade den också påutbildningsområden. Den totala befolkningen i den ålderskategorin var 2 037000. Av dem var ungefär 70 000 akademiker, dvs. akademikerna var avdessa människor. Deras andel av de arbetslösa var emeUertid . Detbetyder att arbetslösheten bland akademikerna var ungefär dubbelt så stor somi övriga kategorier. Det visar hur hårt arbetslösheten har drabbat denna gmpp,och då har jag inte aUs räknat med den dolda arbetslöshet som jag talade om.Redan detta motiverar att man vidtar specieUa åtgärder för att skapa arbete förde personer som det är fråga om. Jag har tidigare i som sade det gamlahuset talat om vilka åtgärder jag tycker att man skall vidta, och jag skallinte uppehålla mig vid det vidare, men jag vUl mycket kort säga, att det är tresaker som förefaller mig mer angelägna än andra. För det första tycker jag att man här i vårt land på sammasätt som i och skulle skapa en mera speciahseradarbetsförmed-hngsservice, en förmedlingsorganisation som ger ohka gmpper denservice som de behöver och inte nödvändigtvis en organisation som ter sigganska hka för aUa. För det andra räknar jag med att det kommer att behövasolika former av arbetsmarknadsutbUdning i allmän regi. För dettredje tror jag att möjligheterna till beredskapsarbeten för den 3 febmari 1972 5* protokoU 1972. den 3 febmari 1972 dessagrupper måste inventeras med sikte på en meningsfull sysselsättning. Den sista punkten är kanske på ett sätt den viktigaste.Den arbetslöshet som vi har bland akademikerna är nämligen inte i någonnämnvärd utsträckning konjunkturbetingad; det är en strukturarbetslöshet. Denhänger samman med det utbUdningssystem som vi har haft och har, där man harkunnat komma till vissa utbildningsområden i stort sett utan spärrar. Ungefärhälften av de arbetslösa akademikerna har således samhällsvetenskapligutbUdning. Det är de fakulteterna som har varit ospärrade och där man alltsåkunnat komma in. Den glada sorglöshet som präglat våra utbUdningspolitiskaplanerare när det gällt att avväga utbUdningstillfällena mot arbetstUlfäUena ärmycket dyrbar för de unga akademikerna. De är ute i ett rättmätigt ärende närde begär största möjliga stöd av statsmakterna för att kunna komma ut påarbetsmarknaden och syssla med arbetsuppgifter som de åtminstone i någon månhar utbUdat sig för. Gör man ingenting förhållandevis kommerstrukturarbetslöshetssiffrorna att kanske tiodubblas inom loppet av ettdecennium. Lät mig sä, herr talman, använda den minut som jag intehar kvar tiU att säga några ord om regionalpohtiken. Jag hörde tUl de förhållandevis få ledamöter av riksdagensom när man beslöt utlokalisera viss statlig verksamhet över huvud tagetinte kunde ansluta mig tUl förslaget. Ärendet var enligt min uppfattningbristfälligt berett, det saknades underlag för samhällsekonomisk bedömning avförslagets verkningar och inte minst saknades en bedömning av vad utflyttningenkunde komma att betyda för som huvudstad och som ekonomiskt centrumsamt för länet som helhet. Sedan vi avgjorde detta ärende har många myndigheterpresenterat undersökningar av vUka man kan utläsa att utflyttningarna kommeratt medföra mycket betydande kostnader. Även om helt naturligt sådanaberäkningar alltid kan diskuteras ger de ändå en viss uppfattning om dekostnadsramar som det kommer att bli fråga om.