prot · FV0987 · 1972-12-31 00:00:00 — Och jag troratt dessa svårigheter i betydande grad är ekonomiskt betingade. Naturligtvis ärdet också nödvändigt med anvisningar om vårdinnehållet för att vi skall uppnåde bästa resultaten. I reservationen 3 har representanter iutskottet i anledning av motionen 1625 tagit upp frågan om statsbidragsbestämmelsernaför narkomanvård som sker i enskilda hem. Vi har i denna reservation gettuttryck åt den uppfattningen att även om narkomanvården i stor utsträckningmåste ske på sjukhus samt behandlings- och inackorderingshem, så bör samhälletta till vara de möjligheter som finns att få till stånd lämplig eftervård ienskilda hem av framför allt unga personer. Och vi begär därför att statsbidragskall utgå av kostnaden för vården då en fosterhemsplaceringsker på grund av narkotikamissbruk. Vi ser denna vårdform som ett mycket värdefullt komplementtill den övriga vården. Och vi reservanter vill ha sagt att det bör ligga isamhällets intresse att ta till vara alla de möjligheter som kan uppbringas. Vibehöver dessa vårdplatser vi behöver enskilda människor som kan och vill göraen insats inom detta vårdområde. avstyrker socialutskottet detta yrkande pånågra få rader med att säga att "missbruk av narkotika ofta torde utgöraendast en av de faktorer som barnavårdsnämnden beaktar vid enfosterbarnsplacering och att det knappast kan komma i fråga att i alla dessafall låta staten överta en stor del av kommunernas kostnad för vården". I reservationen har vi klart markerat att statsbidrag börutgå endast i de fall då det genom läkarintyg eller på annat sätt klart framgåratt fosterhemsplaceringen har sin huvudsakliga grund i missbruket. begärdärför liksom i reservationen 2 att Kungl. Maj:t för lägger framförslag om statsbidrag till denna vårdform. Med det sagda ber jag få yrka bifall tillreservationerna 2 och 3 vid socialutskottets betänkande nr 2 1. 1969 avgav narkomanvårdskommittén sitt betänkande. Mångagånger har vi kritiserat att så litet har följts upp av de i och för sigvettiga tankegångar som finns i det betänkandet. visadepå att narkotikamissbruket är ett samhällsproblem i vid mening, men vad somsedan hänt för att klara det problemet är som sagt inte mycket. Kommitténklargjorde att det var svåra uppväxtmiljöer och torftiga och kontaktfientligaförhållanden för framför allt ungdomen som skapade besvären och missbruket. Detär ganska självklart att ogynnsamma uppväxtfaktorer skapar en större benägenhetför missbruk av stimulantia och kanske framför allt av narkotika. I två motioner, 667 och 1623, en vid början iår och en i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 67, har tagitupp de här problemen och resonerat igenom både vad som görs ochvad som bör göras i fortsättningen för att komma till rätta med problemen. Detär självklart att kontrollen över narkotikan och även över råvaran, för atthindra tillverkning inom landet, är en av huvudpunkterna. I en artikel idagspressen för någon tid sedan skildrades hur en narkotikafabrik beslagtogsuppe i de norrländska skogarna, låt vara att den var i mindre skala. Det ärockså klarlagt att missbruket av narkotika föder annan brottslighet.Missbrukarna behöver pengar för att klara inköpen av narkotika, och vad det harlett till i fråga om ökad brottslighet är så väl känt att jag inte behövernärmare gå in på den saken. Då det gäller vårdfrågorna har vi från fleragånger pekat på de insatser som de ideella föreningarna gör. Inte minst Dekristna samfundens nykterhetsorganisation med sina RIA-byråer runt om i landettar sig an narkomanerna och alkohohsterna på ett sätt som vinner respekt. Menför en sådan verksamhet behövs ekonomiskt stöd frän det allmänna, ochresurserna saknas här liksom när det gäller många andra vårdfrågor. Beträffande de internationella aspekterna på narkotikaskall jag bara nämna de problem som har visat sig uppstå när man går tillöverläggningar med andra länder för att få en gemensam front och hindrasmuggling av narkotika över gränserna. Svårigheten att få att förståvad det här gäller, att få dess medverkan till att stoppa storlangarna, är enbeklämmande sits som vi har råkat i. Vi hoppas att överläggningarna skall ledatill ett hyggligt och vettigt resultat, men mycket har sannolikt innan desshunnit krångla till sig då det gäller våra möjligheter att klaranarkotikasmugghngen. I samband ined vårdfrägorna som för mig är de väsentligahar ofta frågan om frivillighet eller tvång dykt upp. Det förefaller som om denfrågan har fått dominera vårdfrågan på ett sätt som enligt min uppfattning inteär önskvärt. I varje fall bör man innan man yrkar på ytteriigare tvångsåtgärderha klart för sig vilken vård man avser med ett Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Vissa åtgärder mot narko tikam issbru-ket, m. m. Innan vi har ordnat vårdfrågan på ett annat sätt än förnärvarande tror jag att man skall tala med ganska små bokstäver om ökat tvång.Tvångsåtgärder har vi dock möjlighet till redan nu genom barnavård slagen närvederbörande är och genom lagen om sluten psykiatrisk vård närmissbrukaren är . Eftersom frågan har fått ganska stora proportioner kan jagi detta sammanhang citera biträdande överläkaren vid narkomanvårdsklinikenpå . Han skrev i tidningspolemik med ledamoten av denna kammareAstrid , att vårdmotivationen är en process mellan vårdtagare ochvårdgivare och att man här måste vara på det klara med att vi får tillskapa deresurser som vi så väl behöver i detta fall. Av den artikeln framgick också att vid för vuxna hade man 4 000 besök och av dem var 620nybesök. 215 personer hade ringt och bett om omedelbarintagning men måst avvisas. Endast 115 av de 215 klarade väntetiden för attåterkomma när det fanns plats att ta emot dem. Det är den sitsen som jag tycker vi skall observera när viresonerar om vårdfrågan och narkotikamissbruket. Jag tog exemplet frånStockholm eftersom det framför allt är här som det gäller att ta itu medproblemet. Det är visserligen inte enbart ett storstadsproblem, men problemetdär är större än på andra håll. Men har i narkomanvårdskommitténs betänkandeockså påpekat att det för varje specialenhet behövs 12 behandlingshem. Det ärdå bara att konstatera att i saknar vi 15-20 småbehandlingshem. har bara ett sådant, beläget i . Det hängertydligen ihop med att trots statsbidrag inte anser sig ha råd med attbygga ut narkomanvården. Låt oss komma överens om att värdfrågan är det väsentligai detta sammanhang. Därmed återkommer jag till resonemangen i folkpartietsmotioner. Vi har tagit upp frågan om en utbyggd vård och framhållit atteftersom den frågan är av ekonomisk art måste vi anslå ytterligare medel föratt kunna bygga ut vården. Vi har tagit upp frågan om att fullföljanarkomanvårdskommitténs tankegångar för att få ett grepp om den situation somvi har hamnat i då det gäller narkotikamissbruket. Vi har yrkat på en utredning märkvärdiga ord som oftatar emot när man skall resonera om saker och ting men som ibland behövs - elleren kommission för att samordna de åtgärder som verkar vara mycket splittradepå olika håll. Olika centrala ämbetsverk har var sin pusselbit. Departementenhar på olika sätt kopplats in på dessa frågor. föreligger ocksåjustitiedepartementets förslag om höjda maximistraff Åtgärderna motnarkotikamissbruket företer en splittrad bild som inger mig djup oro. Låt miggärna säga att regeringen nog har försökt att åstadkomma en samordning genomdet råd som har arbetat , men ändå förefaller det som omnågonting skulle saknas. Jag tror, herr talman, att det i detta fall behövskrafttag inte bara på det sättet att man skall ropa på polis och tull utanockså så att man bättre ordnar den vård som i stor utsträckning saknas. tankegångarnaoch förslag om ytterligare ekonomiska resurser för att ordna den vården som gårigen i motioner. Eftersom de inte har rönt utskottets uppskattninghar motionernas tankegångar och yrkanden fullföljts i socialutskottet ireservationerna 1, 2 och 6. Till de reservationerna yrkar jag, herr talman,bifall. I detta anförande instämde herrarHyltander, i , och i (samtliga fp). Vid socialutskottets betänkande finns fogadesex reservationer och ett särskilt yttrande. Det kan tyda pä en rätt djupgåendeåsiktssplittring inom utskottet. Och så är det naturiigtvis -här föreliggerolika åsikter som tar sig uttryck i olika förslag. Jag tror kanske ändå att det är på sin plats att påpekaatt det också finns en djupgående enighet. Man hör och läser ganska ofta i denoffentliga debatten att politikerna - det är vi här i kammaren - inte görnågonting och egentligen inte vill göra någonting åt allvarliga samhällsproblem,som detta med narkotika. Man hör rätt ofta sägas att enda sättet att fåpolitiker att ta sig någonting före skulle vara om man lyckas påvisa rentekonomiska sammanhang som möjligen kan påverka dessa krassa människor. Kan manvisa att det kostar pengar att ha det här eländet att dras med i samhället, dåkanske vi skulle kunna komma i gång i det här huset. Det är ett vanligtargument, men jag tror att det är djupt orättvist. Vi har haft hårda diskussioner i socialutskottet om de härfrågorna, nu som förut. Jag har själv varit med och kritiserat regering ochmyndigheter för att de enligt min mening inte alltid agerat med tillräckligkraft och kanske inte heller på det förståndigaste sättet. Allt detta ärriktigt, och jag tror att det finns motiv för det. Men det finns också endjupgående enighet, och den har kommit klart fram under utskottsbehandlingen.Det finns inga skiljaktiga meningar om med vilket allvar vi ser på problemet.Det finns ingen ledamot i socialutskottet, och säkert inte någon i ,som på något sätt bagatelliserar de samhällsproblem vi talar om. Jag tror också att det finns en mycket fast vilja attverkligen, som det heter, göra någonting, att genomföra konkreta åtgärder somkunde hjälpa. Men svårigheten är - och därom vittnar bl. a. den praktisktuttryckta åsiktssplittring som finns - att veta vad man skall göra. Vi rör osshär på ett område där det är omöjligt även för oss i , även för ossi socialutskottet - att få någon entydig information, några entydigasakkunnigutlåtanden. Nästan vilken aspekt vi än tar upp - vi må fråga efterorsakssammanhang eller efter vad som kan vara de bästa vårdformerna ellernågonting annat - får vi ett råd från en sakkunnig och från en annan sakkunnigrakt motsatt råd. En del är klädsamt blygsamma och inte alls tvärsäkra i sinaomdömen, andra är väldigt tvärsäkra. En del av de senare har skrivit brev tilloss, delvis i ovettig ton, men sådant tål vi. Jag är alltså rätt säker på att den dag vi blir någorlundaentydigt övertygade om vad som faktiskt gäller kommer det här i inte Vissa åtgärder mot narko tikam issbni-ket, m. rn. 2 protokoll 1972. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. att saknasvilja att, även om det skulle kosta pengar, verkligen se till att få deföreslagna åtgärderna genomförda. Jag tycker att det har varit viktigt att säga detta. Jagtror det är skadligt, och dessutom orättvist, om vi i stort sett fyllerdebatten med beskyllningar mot varandra för att inte vilja göra någonting åtdet här; jag tror inte att det är en sann beskyllning. Emellertid, herr talman, står jag själv i något falltillsammans med min partivän , i något fall i något störresällskap - förvissa av reservationerna, och jag vill något motivera dem.Reservationen 4, som är avlämnad av och mig, handlar i sak om rådoch anvisningar från rörande narkomanvården och därmedsammanhängande ting. Det finns en liten, mer principiell inledning till denreservationen som enligt mitt sätt att se kanske är det viktigaste.Utskottsmajoriteten har i sitt yttrande tämligen klart anslutit sig till enteori som i debatten brukar kallas symtomteorin. Den går ut på attnarkotikaproblemen är symtom - och egentligen endast symtom - på andrasvårigheter i samhället, att den som drabbas av narkoman! gör det på grund avatt han lider av sociala och socialpsykologiska störningar av något slag. Detär detta som är den verkliga orsaken, och det är där man måste angripaproblemen. vill jag gärna säga att utskottsmajoriteten inte drarden fulla konsekvensen av denna teori. Den fulla konsekvensen är ju egentligenatt man skulle kunna lägga av det mer specialinriktade arbetet på att lösanarkotikaproblemen och satsa de resurser vi har direkt i det mer allmännasociala arbetet för att sanera slummiljöer, för att hjälpa familjerna till enbättre och tryggare tillvaro och över huvud taget för att vidta åtgärder somkunde öka tryggheten och anpassningen i samhället och minska störningarna.Utskottet drar som väl är inte den konsekvensen, men man ansluter sig tämligenoreserverat till teorin. Vi tror inte på den teorin, och det är det vi har velat geuttryck åt i en reservation. Min motivering för att inte tro på teorin ärmycket praktisk och ganska enkel. Vi vet att människor, som hamnar inomriskzonen, kommer i kontakt med narkotika och kanske prövar beroendeframkallandemedel, löper en mycket större risk att hamna i ett allvarligt beroende och ettsvårt missbruk, om de är på något sätt störda i övrigt. Det är en självklarhet.Men vi vet lika säkert att det finns mängder av människor - ja, många fler - isamma sociala och socialpsykologiska situation, kanske mycket värre, som drasmed samma eller svårare störningar och som inte hamnar i narkomani. Vi vetockså att bland narkomanerna finns väldigt många beträffande vilka vi i varjefall inte med våra möjligheter att ställa diagnoser kan säga att de lider avsociala eller socialpsykologiska störningar. Det finns mängder av fall därefter all bedömning som vi är mäktiga de yttre omständigheterna egentligen ärmycket gynnsamma, men ändå har man hamnat i narkotikaberoende. Det måste finnas en annan primär orsak än de allmännasociala förhållandena, och den orsaken ligger hos medlen själva. Vi har alltsågivit uttryck för en anslutning till tanken att det också i detta problemkomplexfinns ett inslag av epidemi, en smitta som sprider sig och som i vissa avseenden såvitt vi kan se slår blint, oberoende av sociala och Problemet måste angripas även utifrån den förutsättningen. Dåblir åtgärderna för att minska åtkomligheten, för att förbättra vården och alltsådant, mycket väsentliga. Konkret har detta tagit sig uttryck i att vi ireservationen rörande råd och anvisningar från , till skillnadfrån utskottsmajoriteten, pekar på att just människor i narkotikasvårigheterföreter även efter den s. k. avgiftningsperioden - alldeles särskildabehandlingsproblem som icke gäller i andra vanliga vårdsituationer. Utskottetsäger motsatsen, att egentligen företer de här vårdfallen inga andra problem ändem som vi känner från andra vårdsituationer. Vi menar att det finns alldelesspecifika problem, och dit hör den utomordentligt stora risken för återfall, somkan utlösas av väldigt flyktiga och tillfälliga kontakter med narkotika ochnarkomaner i aktivt skede, och att man därför måste se påisoleringsmöjligheterna, möjligheterna att hindra kontakter och återfall, påett alldeles särskilt sätt. Jag tänker, herr talman, inte uppehålla mig mera utförligtvid den här frågan och det här betänkandet, därför att , somtillsammans med mig och många andra är motionär och har burit fram de motionersom ligger under våra reservationer, kommer efter mig i talarstolen,och det finns ingen anledning att vi skall alltför mycket dubblera varandra.Jag vill därför bara mycket kort motivera de reservationer vid socialutskottetsbetänkande nr 21 till vilka jag har att yrka bifall. Det är den reservation jag redan har nämnt reservationen4 rörande råd och anvisningar från - och jag vill, herr talman,yrka bifall till den. Det är reservationen 5 av mig och , där viföreslår att det skall inrättas ett centralt dataregister över förskrivningenav psykotropa droger. Detta är ett mycket praktiskt förslag. Många av oss vetav erfarenhet att vi behöver den snabba redovisningen av vad som så att sägakommer ut på marknaden och vad som finns tillgängligt hos olika människor. Vibehöver en möjlighet att följa detta. Det är principiellt inte alls någotmärkvärdigt förslag det är en praktisk åtgärd i vårdarbetet. Vi menar attutskottets tillit till den utredning som redan pågår rörande receptbehandlingenpå apotek inte är särskilt välgrundad. Den utredningen sysslar med så mycketannat, och vi vill ha en utredning som är mera speciellt inriktad på det härdataregistret. Vidare har vi den för utskottets folkpartiledamöter ochherr och mig gemensamma reservationen 6 om en parlamentariskutredning. Till den är bifall redan yrkat. Jag instämmer i det och vill barasäga att vi har i denna reservation använt ett annat uttryck än det vanliga. Vitalar inte om en utredningskommitté eller en parlamentarisk kommitté - vi talarom en kommission. I vårt språkbruk betyder det något annat än en vanligutredningskommitté. En kommission är någonting som man i samhället tillgriper iutomordentligt kritiska situationer av olika slag, och vi har velat understrykaden utomordentligt kritiska situationen genom att yrka på en tungparlamentarisk kommission med ansvar för att följa hela det här fältet ochframlägga de förslag som man kan komma fram till för att bereda hjälphärvidlag. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Vissa åtgärder mot narko tikam issbru-ket, m. m. Jag vill alltså, herr talman, yrka bifall även tillreservationen 6 vid socialutskottets betänkande nr 21. FruSIGURDSEN (s): Till att börja med skulle jag kunna instämmai vad sade i början av sitt anförande. Jag tror att vi allainser att narkotikaproblemet är ett stort och allvarligt problem som vi harfått i vårt samhälle. Jag är angelägen om att redan inledningsvis slå fast attså långt är vi överens. Vi är oroade över detta relativt nya problem, isynnerhet som narkotikamissbruket breder ut sig bland vår ungdom. Vi är alltså överens om att vi måste komma till rätta medproblemet och försöka finna orsaken till att en del människor hamnar i sådanahär situationer och blir beroende av narkotikapreparat. Narkotikamissbruket harliksom kommit som ett tillskott till de andra missbruk som vi har. Helamissbruksfältet täcker ju sådana saker som alkoholmissbruk, narkotikamissbrukoch sniffning, och dit hör också ett allmänt läkemedelsmissbruk som berörsömnmedel och lugnande medel. Alkoholproblemet är fortfarande det största imissbruksregistret, och det spelar en mycket dominerande roll. Man tvistar omhur många alkoholmissbrukare vi har, men olika uppgifter gör gällande att detfinns mellan 20 000 och 50 000 allvarliga alkoholmissbrukare i vårt land. Detär alltså en fruktansvärd folksjukdom. Även om dagens debatt rör narkotikafrågan har jag velatnämna detta för att få någon balans i diskussionen. Jag tycker att vi håller påatt få en hysterisk narkotikadebatt, liknande den vi hade för tre fyra årsedan. Jag tror inte att den hysterin gagnar någon. Vi löser inga problem genomatt vara hysteriska. Däremot kanske vi skrämmer en hel del människor med dennaform av propaganda, människor som i och för sig inte har anledning att vararädda men som i den allmänna lag-och-ordning-debatt som hör ihop mednarkotikadebatten bhr skrämda och uppjagade. Den debatten är föga konstruktiv. När man läser en deldebattinlägg och lyssnar på en del talare får man ibland en känsla av att om vibara sopar undan och låser in alla människor som har dessa problem, så är allasvårigheter lösta. Då har vi fått en snygg fasad, vi har skapat trygghet förmänniskorna. Ja, det kanske vi har gjort för en del, men har vi hjälpt demänniskor, de ungdomar, som har dessa problem och som är missbrukare?Ingalunda! I propositionen 67, som har behandlats dels av justitieutskottet,dels av socialutskottet, uttalar föredragande statsrådet på s. 19 den som jagvill kalla fromma förhoppningen "att även i fortsättningen enighet överpartigränserna skall kunna vinnas om de åtgärder som behöver och kan genomföras".Förhoppningar kan man givetvis ha och det skall man ha men efter att haläst exempelvis motionen 229 av m. fl. i moderatasamlingspartiet är det mycket svårt att förstå hur man skall kunna nå en sådanenighet. Det är utan tvivel så att man kan spåra en markant gränsdragning idenna fråga mellan moderata samlingspartiet och övriga riksdagsgrupper. Inämnda motion står det bl. a.: "Tvånget innebär i själva verket den endaframkomhga vägen för rehabilitering av narkomaner." Och i motionen 1624 till propositionen 67 skriver fruKristensson: "Ett centralt register bör upprättas över narkomaner ditpolis och skall ha rapporteringsskyldighet." diskuterade vi i denna kammare bl. a.skyldighet att anmäla yrkesmässig överlåtelse och uthyrning av TV-mottagare. Dåreserverade sig och talade om att förslaget innebar något slagsangiveri. När det gäller att till staten fä in rättmätiga 30 å 40 miljonerkronor, då är det enligt angiveri, men att till polis anmäla olyckliga människor som missbrukar narkotika, då är detatt betrakta som ett led i vilja eller kanske jag skall sägaovilja att försöka lösa ett ofta socialt djupgående problem. Jag har velatdra upp dessa paralleller för att visa var moderata samlingspartiet står idenna fråga. Narkotikaproblemet är i stor utsträckning ettstorstadsproblem, även om det finns mer eller mindre i alla kommuner. Vi hör såofta i debatten att vi inte har några vårdformer, att myndigheterna inte görnågonting. Låt mig kort få redogöra för hur barnavårdsnämnden i undersenare år har sökt ta sig an dessa frågor. Jag vill då först nämna några siffrorsom belyser hur många fall det gäller. hade barnavårdsnämnden i totalt 2 352ärenden med missbruksindikation, som det heter. Dessa fördelade sig enligtföljande: Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Som framgått av debatten och som också sägs ipropositionen och i utskottets betänkande har barnavårdsnämnden möjlighet attmedelst tvång omhänderta barn och ungdom. placerade barnavårdsnämnden i I 054barn och ungdomar i enskilda hem, 261 i barnhem och 120 i ungdomshem. Dennastatistik gäller såväl omhändertagna som inackorderade. Barnavårdsnämndenförsöker finna olika former för att placera dessa störda ungdomar. En modellpassar nämligen inte för alla; man måste försöka finna individuella vårdformer.Man har lyckats bra med s. k. storfosterhem, där ett föräldrapar tar hand om4-6 tonåringar, och bland dem kanske det finns ett par som har knarkproblem. Påmånga håll har man i detta sammanhang även fått till stånd ett gott samarbetemed folkhögskolor och yrkesskolor, som dessa ungdomar slussas in i. Man harockså inom nämnden speciella familjeassistenter som på hemorten jobbar med helafamiljen. Dessa assistenter försöker på alla sätt få med ungdomarna i någonaktiv verksamhet. Nämnden försöker också på olika håll i staden hitta smålokaler där ungdomarna kan få bedriva olika aktiviteter. Man är medveten om desvårigheter myndigheterna har med ungdomsverksam- Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. heten i de stora lokalerna i city. Man har dessutom en speciellbehandlingsgrupp som bedriver uppsökande verksamhet i innerstaden. Jag har velat nämna detta som ett exempel på hur desociala myndigheterna på olika sätt försöker komma till rätta med dessaproblem. Säkert bedrivs liknande verksamhet även i andra kommuner. Man kan givetvis säga att det här är helt otillräckligt,att det är som en droppe i havet. Ja, visst är det otillräckligt det är visäkert alla överens om. I propositionen heter det också: "Resurserna förförebyggande och uppsökande verksamhet och för eftervård är ännuotillräckliga." Den sociala verksamheten får kanske inte alltid den högstaprioriteten i vare sig statlig eller verksamhet. Jag skall nu något kommentera de reservationer somavgivits till socialutskottets betänkande nr 21. Reservationen 1 är en folkpartireservation. Här gårreservanterna den för reservanter när det gäller penninganslag mycket enklavägen att späda på ett föreslaget belopp. 1 det här fallet föreslår man 1miljon kronor i stället för till försöksverksamhet med nya vård-och behandlingsformer. Utskottet hänvisar här bl.