prot · FV0956 · 1972-12-31 00:00:00 — Vi talar om jämlikhet och ett demokratiskt samhälle.Erkänn att var tionde människa är utestängd från början! Och det antalet ärtyvärr i stigande av olika skäl. Vi måste syssla med dessa frågor. Jag ärtacksam för vad utskottet har sagt. Får vi hoppas att utskottet - intebara detta utskott, det finns ju andra i närheten - bevakar Kungl. Maj;t ifortsättningen och släpper igenom sådana förslag som är till nytta för denökade jämlikhet som vi använder så stora ord kring? den 12 aprU 1972 Bidrag till de handikappades kulturella verksamhet den 12 aprU 1972 Bidrag till de handikappades kulturella verksamhet allmänna synpunkter kan i ochför sig vara beaktansvärda, men när det gäller hans konkreta motionsyrkande harhan inte varit fullt lika lyckosam. Han säger här att utskottet vill nog välmen har inte riktigt lyckats. Vi får erkänna att vi inte har gjort det, men detberor ju på att har ställt ett yrkande som är tekniskt omöjligt.Han har nämligen begärt överföring av medel till handikappades kulturella verksamhetfrån ett förslagsanslag på en helt annan sektor, vilket givetvis inte innebäratt han på denna andra sektor får till stånd en reell besparing. Mot hans sättatt lägga upp problemet här kan alltså i och för sig riktas samma invändningsom mot . Det skulle helt enkelt inte gå att göra så här, och omman försökte det i praktiken måste det ändå totalt sett bli fråga om ökadeutgifter. Men jag vill ju inte ha någon dispyt med . vägnar får vi tacka för hans vänlighet jag vidhåller dockutskottets yrkande. HerrHAGNELL (s); Som huvudsynpunkt anförde jag att jag vartacksam för vad utskottet har sagt, när utskottet förklarar att det anslutersig till och understryker vad som framhållits i motionen då det gäller denkommunala vuxenutbildningen. Jag är helt medveten om svårigheterna att här formuleraett beslut så att problemen verkligen löses, eftersom det är så mångahuvudtitlar som berörs. Här var mera en symbolisk åtgärd angiven med miljonensom skulle förstärka det hela, och jag är nöjd om vi kan hålla oss tillhuvudlinjerna i fortsättningen och finna lösningar. Jag är också glad att kulturutskottet, som framgår på s.21 i betänkandet, på den här punkten samarbetat med utbildningsutskottet ochatt även utbUdningsutskottet "förklarat sig dela motionärens uppfattningatt det är angeläget att de handikappade i ökad utsträckning ges möjlighet attdelta i den kommunala vuxenutbildningen". Jag är alltså nöjd när det gäller huvudlinjerna.Skattebördehistorierna får vi väl diskutera i andra, ekonomiska sammanhang. Jaghar ingenting emot att belasta de friska skattebetalarna, om det hjälper desjuka, men jag har inte ens gått in på detta. 1 det här sammanhanget är detfråga om fördelningshistorierna, och jag skulle uppskatta om man i en kommandebudget fick se dem lösta på ett sådant sätt att den här gruppen på 10 procentav befoUcning drogs in i den vuxenutbildning, den demokratiska utbildningoch medborgarutbildning som vi eftersträvar på så många punkter i budgeten. Överläggningen var härmed slutad. Mom. 1 och 2 Utskottets hemställan bifölls. Propositioner gavs på bifall tUl l:o) utskottetshemstäUan, 2:o) reservationen av i Lane-Herrestad m. fl. samt3:o) reservationen F2 av , och förklarades den förstnämndapropositionen vara med övervägande ja besvarad. Då begärde votering,upptogs för bestämmande av kontrapropositionen ånyo de båda återståendepropositionerna, av vilka den under 2:o) angivna förklarades ha flertaletsmening för sig. Sedan begärt votering beträffandekontrapropositionen, upplästes och godkändes följande voteringsproposition: Bidrag till de handikappades kulturella verksamhet Den som vill att kammaren till kontraproposition ihuvudvoteringen angåendekultumtskottets hemställan i betänkandet nr 8 punkten 11 mom. 3antar reservationen av i Lane-Herrestad m. fl. den det ejvill röstar nej. Vinner nej har kammaren till kontraproposition i nämnda votering Vid omröstning genom uppresningförklarades flertalet av kammarens ledamöter ha röstat för ja-propositionen. Dåfru begärde rösträkning verkställdes votering med omröstningsapparat.Denna omröstning gav följande resultat: I enlighet härmed blev följandevoteringsproposition uppläst och godkänd; Den som vUl att kammaren bifaller kulturutskottets hemställan i betänkandetnr 8 punkten 1 1 mom. 3 röstar ja, den det ejvill röstar nej. Vinner nejhar kammaren bifallit reservationen av i Vid omröstning genom uppresningförklarades flertalet av kammarens ledamöter ha röstat för ja-propositionen. Dåherr Källstad begärde rösträkning verkställdes votering med omröstningsapparat.Denna omröstning gav följande resultat: Utskottets hemställan bifölls. Nr 56 § 7 Konvention mellan ochNorge om renbetning m. m. 12 april1972 Föredrogs jordbmksutskottetsbetänkande nr 5 i anledning av Kungl. --------- -------- Maj:ts proposition 1972:16 om godkännande av konvention mellan Konventionmellan gygjgg q}, om renbetning m. m. jämte motioner. omrenbetning m. m. Hexx (vpk): hade vi här i kammarenen stor debatt om den nya rennäringslagen, och jag skall därför inte nu gå inpå några större principiella frågor. Debatten den gången blev endebatt om samerna som nationell minoritet och de garantier som krävs till skyddför denna minoritet. , närmare bestämt ,hade vi också en stor debatt som delvis berörde samerna. Det gällde då Ritsem-Kaitumprojektenoch det intrång som utbyggnadsplaner skulle kunna medföra församebyarna i området. Det är väl ingen överdrift att påstå att den nyarennäringslagen och dessa riksdagsdebatter, trots en hel del skönhetsfläckar,var positiva händelser för den samiska minoriteten. På ett helt annat sätt äntidigare kom samerna i centrum för uppmärksamheten, och det måste ifortsättningen vara en utomordentlig styrka för deras strävanden att veta att istort sett en enhällig riksdag står bakom dem. Vad vi har att ta ställning till är, trots denpositiva utskottsskrivningen också , ett steg tillbaka för vissa samebyar.Rennäringen är ju av fundamental betydelse för samerna som nationell minoritet.Det samiska språket och den samiska kulturen kommer i längden inte att kunnabevaras, om samerna i likhet med den övriga befolkningen i övre tillstor del skall flytta söderut för att få hyggliga existensförhållanden.Förutsättningen för att en väsentlig del av den samiska minoriteten skall bli kvari hembygden är dels att rennäringen kan upprätthållas och ge en acceptabelbärgning, dels att det blir tillräckligt med sysselsättning ochserviceanordningar i inlandet även för den icke-samiska befoUcning som ännu ärkvar. De bägge befolkningarna är beroende av varandra. Om inte samerna kanvara kvar, kan heller inte åtskilliga av tätorterna i det norrländska inlandetöverleva. Och om inte den övriga befolkningen kan vara kvar, kan knappastheller samerna i ett modernt samhälle fortsätta att leva i norr. Den samiska befolkningen är för liten för att kunnaexistera som minoritet, om den sprids ut över hela landet. Om samebyarnasvinterbetesmarker reduceras genom ingrepp då och då, så som skett i detförflutna och så som det alltjämt sker, når man med tiden en kritisk gräns förenskilda byar och också för hela minoriteten. Den nya renbeteskonventionen innehåller till skillnad fråntidigare konventionstexter bestämmelser som undantar renbetesområden frånsvensk renskötsel. De kommer att förbehållas med ensamrätt för norska samer.Några samebyar kommer att drabbas särskilt hårt, främst kanske Umbyn iVästerbotten, som mister av sitt vinterbetesland. Det bör betonasatt det är vinterbeteslanden som liksom drar gränsen för renskötselns omfattning.Samtidigt blir de här förhållandena en grund för 88 motsättningar mellan norska och svenska samer, motsättningar som tidigareinte har existerat. Gränsen mellan och har ju inte varit någonverklig gräns mellan de samer som varit bosatta på den norska och de som varitbosatta på den svenska sidan. har man kommit överens ombeteslanden, vinterbetesland i för de norska samernas renar ochsommarbetesland i för de svenska samernas renar. bUr det alltså ettstelt system, där vissa områden tas undan ungefär som vid överdämning ivattenmål, kanske ännu besvärligare därför att det skall bli ett slags böter,om de svenska renarna kommer in på de norska samernas vinterbetesområden, ävenom det sker vid annan tid än när de har renar där och t. o. m. om de inteutnyttjar de områdena för vinterbete. Här hade jag för min del från början tänkt mig att detallra bästa hade varit att man inte haft någon konvention alls utan att denorska och svenska samerna hade helt kommit överens om detta. Men visar detsig att de svenska samerna fruktar ett konventionslöst tillstånd och alltså gårmed på konventionen, även om det sker under protest från speciellt de samebyarsom drabbas av det här intrånget. Det har för övrigt varit ett helt enigt utskott somtillmötesgått min och motion och den andra motionen, ochutskottets betänkande andas ju full förståelse för samernas aspirationer ochproblem. Jag polemiserar därför inte mot utskottstexten. Vad jag polemiserarmot är de faktiska förhållanden som man har ställts inför och som det inte harvisat sig möjligt att göra någonting åt vare sig för samerna eller för oss.Bakgrunden till det skall jag inte gå in på; den är ju känd för dem som harsysslat med saken. Ersättning för förlorade betesmarker är givetvis en mycketviktig fråga, och det är viktigt att ersättning betalas snabbt så att det inte som samerna varit vana vid tidigare - tar ett 20-tal år och mera att mala ettärende genom domstolarna. Därför har ett enhälligt utskott betonat attskiljemannaförfarande bör kunna förekomma. Jag förutsätter att det inte skallresas något hinder mot ett sådant förfarande för det fall att samerna önskarett skUjedomsförfarande för att lösa ersättningsfrågan, på sätt som sägs imotion 1485 av mig och och i motion 1486 av m. fl. Detta är en viktig fråga. En annan viktig fråga är deändringar som skall kunna förekomma i fråga om markens användning. Ett fastutskott skall ta upp möjligheterna att ändra på förhållandena, och redan nutycks det finnas i vae fall praktiska möjligheter att anvisa annan mark istället för det vinterbetesland som tas bort från Umbyns marker. Jag tror attom det fasta utskottet har detta tryck på sig att snabbt söka en sådan lösningså är det t, o, m. bättre för samerna än att snabbt få ekonomisk ersättning förförtorad betesmark. Samernas minoritetsgarantier är ju inte i första handknutna till pengar utan till möjligheterna att upprätthålla rennäringen och fåen hygglig existens från den, plus givetvis mycket annat. Jag skall inte här beröra de övriga frågor som ärintressanta i sammanhanget. Det visar sig nu när rennäringslagen varit i kraftett tag att det uppstått problem som många av oss förutsåg och som påvisatsfrån auktoritativa samerepresentanter. Konvention mellan och om renbetning m. m. Nr 56 långt i förväg. Onsdaeenden '' förhållande som borde rättatstill gäller t. ex. det privata ansvaret 12 aoril1972 '' samebyns ekonomi, som inte förekommer i andra ekonomiska --------- ;--------- föreningar.Just risken för att bli av med sina ägodelar har gjort att Konvention mellan åtminstone en sameby har anhållit hos regeringen - jag såg det i ' " tidningen i går - om attäldre bestämmelser skall tillämpas på byn i om enoetmi g m. m. jtället för dennya rennäringslagens bestämmelser för samebyn och dess förvaltning. Anledningenär tydligen att man fruktar för och inte är på det klara med om det kan blibetydande ekonomiska risker för de enskilda samefamiljerna att bilda denekonomiska förening som stadgas i den nya rennäringslagen. Sedan kommer alla de andra svårigheterna. Vi diskuterade i jordbruksutskottet jag hade väckt en motion om detta att man skulle satsa regionalt stöd till sådana tätorter i detnorrländska inlandet där samer är bosatta så att dessa tätorter blirlivskraftiga både för samema och för den övriga befolkningen. Kravet kvarstår.Här gäller det ju också att handla relativt snabbt, innan dessa tätorter harförlorat all livsförmåga. De stora kalhyggena i norr gör att situationen förrenskötseln blir mycket prekär i vissa områden. Därtill kommer problemen medgiftbesprutning, rovdjurskontroll och mycket annat. Men jag skall inte nu gå inpå allt detta. Jag tror vi får ytterligare något tillfälle under detta år attdiskutera de frågorna. Med dessaord, herr talman, yrkar jag bifall till utskottets hemställan. Samerna har sedan äldsta tider bedrivitrenskötsel i de nordligaste delarna av och . Första gångenrenbetestrafiken över den svensk-norska gränsen blev föremål för mellanstatligreglering var lappkodicill. Anledningen härtill var att gränstraktatslöts mellan och 1751. Syftet med traktaten var attfastställa mellan och . Som ett tillägg till traktatenreglerades renflyttningarna mellan det norska sommarbeteslandet och detsvenska vinterbeteslandet. Lappkodicillen reglerade betestrafiken , men redani gav dess tillämpning upphov till slitningar ochtvistigheter. Detta berodde främst på att odlingen framträngde allt längrenorrut och det allt oftare blev kollisioner mellan samer och den bofasta befolkningen.Kodicillen reglerade nämligen inte exakt var samerna fick ha sina hjordar ellerhur tvister skulle slitas. Efter långvariga utredningar genomfördes dens. k. gemensamma norsk-svenska lagstiftningen, som bl. a. begränsade svenskasamers rätt till renbete i till tiden majseptember och norska samersrätt till renbete i till årets övriga månader. Kodicillen gälldeemellertid fortfarande subsidiärt, dvs. den skulle på nytt tillämpas, omlagstiftningen upphävdes. I sambandmed unionsupplösningen enades och om en konventionom renbetestrafiken över . Enligt denna skulle lagstiftning alltjämt reglera 90 betestrafiken över gränsen. Vidareenades man om att lappkodicillen bara skullekunna sägas upp efter ömsesidig överenskommelse, alltså ej ensidigt vUket Norgeredan från mitten hävdat var möjligt. På norsk sida hade mannämligen velat komma bort från det "svenska servitutet"på norsk mark. Den nuvarande renbeteskonventionen tillkom . Enligt konventionen är de svenska samernas renbetesrätt iNorge knuten till särskUda renbetesdistrikt i Troms och Nordlands fylke medensamrätt. Betesrätten i Troms fylke tillkommer nordsamebyarna (Könkämä,Lainivuoma, Saarivuoma och ). I Nordlands fylke är distrikten fördelademellan övriga samebyar i och . För varje distrikthar fastställts ett högsta renantal, inalles ca 60 000 djur. Vidare harbetesrätten knutits till vissa tidsperioder . När det gäller norsk renbetning i har de norskasamerna inte några bestämda betesdistrikt och inte heller ensamrätt till beteinom gränsbestämda områden. De norska samerna anvisas i stället för varje gångområden av där de får föra renar på bete i konkurrens med svenskarenägare. Det norska renantalet är inte begränsat annat än i nord samebyarna. 1949 innebar inte någon lösning avproblemet om renbetestrafiken över rUcsgränsen. 1 huvudsak innebar avtalet attett antal distrikt längst ut i väster i uppgavs och att renantaletminskades från 70 000 till 60 000 djur. Enligt avtal gällerkodicillen i andra hand. Då giltighetsperioden började utlöpa aktualiseradesdärför frågan om en ny revision av konvention. Förhandlingarna, som blev resultatlösa, fördes i två omgångaroch varade till 1961. Starka krafter var i rörelse för att fåslut på det svenska renbetet på norsk mark eller åtminstone få det begränsatoch inskränkt så mycket som möjligt territoriellt och tidsmässigt. EftersomSverige begärde garantier för framtida bete, dvs. efter en ny konventionsutgång, blev meningsmotsättningarna för stora för att man skulle kunna nåresultat. I det läget uppsade den norska regeringen årskonvention. Enligt den verkställda uppsägningen skulle konventionen av år 1919upphöra den , och den i Karlstadskonventionen och 1919 årskonvention avtalade automatiken skulle medföra att man föll tillbaka pålappkodicillen av år 175 1. Som framgått av vad som sagts skulle dettamedföra att en reglering av renbetet över gränsen skulle ske på grundval av entraktat som skapat svårigheter alltså för I 50år sedan. Tanken på norsk sida har sannolikt varit att, när kodicillen återbörjade tillämpas, man skulle ensidigt kunna utfärda alla de föreskrifter somvar nödvändiga för betestraflken i ett modernt samhälle och att man härigenom ävenskulle kunna åstadkomma önskvärda inskränkningar och begränsningar. Man bör idetta sammanhang komma ihåg att anser att lappkodicillen kräver nomadiskrenskötsel för att vara tillämplig och kunna åberopas av . I harman framfört argumentet att svensk renskötsel över huvud taget icke hade någonrätt till renbete i , eftersom renägaren och hans familj numera mycketsällan följer hjorden åt till sommarvis-tena. den 12 aprU 1972 Konvention mellan och om renbetning m. m. den 12 aprU 1972 Konvention mellan och om renbetning m. m. I denna bekymmersamma situation tog dåvarandeutrikesministern initiativet att föreslå den norskeutrikesministern att angripa problemet mera från praktiska än formellautgångspunkter genom att föreslå en utredning av behovet av fortsatt renbeteöver gränsen. Utredningen skulle ske genom en blandad svensk-norsk kommissionunder opartisk ordförande från tredje land. enades och omen sådan gemensam kommission. Utredningen skulle vara av teknisk och praktisknatur och syfta tiU en allmän kartläggning av betestillgångarna inom berördaområden, hur dessa utnyttjades och hur de på rationellaste sätt kundeutnyttjas. Den svensk-norska renbeteskommissionen av 1964 under dansktordförandeskap avgav sitt betänkande 1967. 1 förhållande till 1919 årskonvention innebar betänkandet i huvudsak minskade svenska betesområden iNorge, tUl gränserna bestämda norska vinterbetesområden i och enminskning av svenska betestider i . Bakom betänkandet i utarbetande av detta deltog bl. a.två svenska samer låg vittomfattande teoretiska och praktiska överväganden.De svenska renskötarna skulle få så mycket bete i som erfordrades medhänsyn till vinterbetestillgången etc. Härvid beräknades det svenska betet iNorge med erforderlig säkerhetsmarginal. Kommissionens förslag var enhälligtmed undantag av att den svenska samereprésentanten reserverade sig förSaarivuoma sameby. 19671968 tillsatte och Norgeförhandlingsdelegationer. Båda delegationernas mandat var att förhandla påkommissionsbetänkandets grundval. Förhandlingsdelegationerna blev ense om ettförslag till ny renbeteskonvention. Konventionsförslaget skiljer sig frånkommissionens förslag i första hand därigenom att de svenska betesområdena iNorge är betydligt större. Vidare innehåller konventionsförslaget för vissaområden med svenskt bete i påtagliga förbättringar beträffandebetestiden. Genom detta förhandlingsresultat kan de omställningssvårigheter förSaarivuoma sameby som kommissionens förslag skulle ha medfört i huvudsak undvikas. Beträffande det framtida renbetet innebär konventionen skall före konventionstidens utgång, dvs. 1997, tillsätta en kommission somskall undersöka behovet i det läge som då föreligger. Vidare har man enats omen skriftväxling som anger de båda regeringarnas grundsyn på samernas framtidabetesbehov. Och har förhandlingsdelegationerna enats om att ej sägaupp lappkodicill med tanke på den betydelse samerna i båda ländernatillmäter detta ärevördiga dokument. Konventionsförslaget måste ses som ett helt och bedömasfrån den utgångspunkten. Som alltid vid förhandlingar kan resultatet ej i alladess enskildheter bli tillfredsställande för den ena parten. Nackdelarna måstevägas mot fördelarna och det borde stå helt klart att det förslag till nyrenbeteskonvention som förelagts för godkännande utgör en godtagbarreglering sett ur denna helhetssynpunkt. Detta framstår särskilt klart om manhåller i minnet hur komplicerad hela renbetesfrågan är och de konsekvenser ettkonventionslöst tillstånd skulle ha inneburit. Jag har uppehållit mig utförligt vid denhistoriska bakgrunden till den nya konventionen för att visa på den mycketsvåra problematiksom renbetning över rUcsgränsen till utgör. Sedan den nuvarande konventionen tillkom harrenskötseln genomgått en avsevärd omvandling. De områden som av svenska samerfår disponeras i är mindre vidsträckta än enligt nuvarande konvention mentillåter ändå en renskötsel som är av samma storleksordning som den nuvarande.Särskilt de fyra nordsamebyarna är beroende av att kunna få barmarksbete iNorge. Deras renskötsel är genom den nya konventionen tryggad framåt.Från samernas sida är man nöjd med den nya konventionen och man har sagt ifrånatt man vill ha den. Att godkänna konventionen bör alltså inte vara någotproblem för . Den nya konventionen kommer emellertid att medföra vissasvårigheter för de svenska renskötande samerna. Jordbruksministern har genomtvå utredningar undersökt de skador och olägenheter som uppkommer för svenskrenskötsel om den nya konventionen genomförs. Det har i utredningarnakonstaterats att samerna åsamkas merarbete till följd av förlängdaflyttningsvägar och dylikt. I tillkommer inlösen av anläggningar som inteblir till någon nytta i fortsättningen. För alla de nackdelar som uppkommer för renskötseln skallnaturligtvis utgå en rättvis ersättning till samema. Dessa skall naturligtvisinte lida några förluster till följd av att den nya konventionen ändrarbetesförhållandena. Myndigheterna i första hand blir det lantbmksnämnderna bör hjälpa samema att ta tUl vara sina rättigheter i detta avseende. De förslagsom i propositionen läggs fram är på tilläggsstat förinnevarande budgetår som ersättning för merarbete och inlösen av anläggningar.Dessutom beräknas för stängselbyggnader och andra åtgärdersom kan utföras som beredskapsarbeten. Möjligheten står öppen för samerna atthärutöver få ersättning efter ansökan hos lantbruksnämnden eller efterdomstolsförfarande. Som jordbruksutskottet anfört i sitt betänkande bör hinderinte heller möta att få en ersättningsfråga löst medelst skiljemannaförfarande.Genom alla dessa möjligheter bör samemas anspråk på ersättning kunna blitillgodosedda på ett skäligt sätt. Jag kan inte underiäta att understryka att dennya konventionen måste tillämpas med förstånd. Jag menar att man vidtillämpningen av konventionsbestämmelserna måste ta hänsyn till attrennäringen bedrivs under speciella villkor som knappast existerar på andraområden av näringslivet. Renskötseln utövas extensivt. Med de storahjordar som det ofta är fråga om kan det lätt uppstå sammanblandningar av djurfrån olika länder och byar samt andra komplikationer. kan det bli svårtatt hålla de tider som finns angivna i konventionen. Det kan bero på dåligväderlek och andra sådana omständigheter som den enskilde renskötaren inte kanråda över. Betesavgiften bör därför utkrävas med försiktighet, och deförmildrande omständigheter som kan föreligga bör beaktas och motivera sänktavgift eller att avgift helt bortfaller. Det är en fördel för svensk renskötsel att enny renbeteskonvention med kommer till stånd så att svensk renskötsel kanbedrivas på norskt område även i fortsättningen. Jag yrkar därför i likhet medföregående talare bifall till jordbruksutskottets betänkande nr 5. Konvention mellan och om renbetning m. m. Nr 56 (); Onsdaeenden Herr talman! Låt mig bara heltkort peka på ett par punkter som vi 12 aoril1972 °" '' bakom motionen 1486känner oss särskilt nöjda med. --------- -_-------- alltgäller det att ersättning skall utgå av statsmedel och tillfalla sameby Konvention mellan kommer attlida skada genom den här nya lagen. Den synen sätter ge ocn i\o ge ocksåsamebyn i centrum som bärare av rätten, och detta står helt i * ' samklang med vad som har uttalats i de här sammanhangen. Den andra punkten gäller det klara uttalande i vilketutskottet anvisar möjligheten till skiljedomsförfarande. Anvisningen ärsärskilt angelägen mot bakgrunden av det som har anförts både i motionen och iutskottsbetänkandet beträffande den tidsutdräkt som en domstolsprövningmedför. Det är bra att detta skiljedomsförfarande har satts på pränt. Samernasjälva upplever det som en väsentlighet. Man behöver då inte befara en långväntan på ersättning.