prot · FV09111 · 1972-12-31 00:00:00 — Trots omvandlingen av samhället och av tänkandet finns detfortfarande väldigt många som menar att barnens uppfostran hör tiUföräldrarnas aUra viktigaste uppgifter och att ansvaret inte kan övervältras päsamhället. Många anser fortfarande att det egna arbetets trygghet är överlägsenden sociala trygghet som samhället har att svara för. Och att sparandet förmorgondagen i första hand är en angelägenhet för den enskUde och inte förkollektivet. Den svenska folkkyrkan, som fått sin form underårhundraden, skaU nu ges en ny gestaltning. Många gör gäUande att det hgger ireligionsfrihetens och tidens tecken. Men minst hka många även utanför deaktivt kristna leden har svårt att förstå varför man skaU bryta ned hittillsvarandetraditioner. Och åtskilhga svenskar säkerligen också bland den växande skaranhistorielösa upprörs över att statsminister öppet införsina kongressombud och massmedias representanter betecknar statsöverhuvudet,monarken, som enbart "en plym" och "en dekoration".Familjen och äktenskapet skaU inte längre vara en samhällsinstitution; det harnästan blivit ett sätt att umgås. I undervisning, men främst i media med denenastående genomslagskraft som TV och radio har, attackeras målmedvetet,tycks det många normer, värderingar, historieuppfattningar, sannings- ochobjektivitetskrav, som i varje faU tidigare omfattades av den alldelesövervägande delen av det svenska folket. Dagens vilsenhet och osäkerhet vittnar om att människornainte är fuUt så öppna för genomgripande och snabba förändringar som de pohtiskavisionärerna tycks tro. Flertalet tycks inte vara beredda att rycka sig lossfrån det förflutna såsom tiden anses kräva. KaUa dem gärna konservativa. Dekanske själva inte är medvetna om att de är det. De har bara ett naturligtbehov av kontinuitet, av att ha en fast grund att stå pä, av att inte känna sigrotlösa och hemlösa. De behöver fortfarande - som en tidningsskribenthäromdagen uttryckte det "landmärken och vägmärken, igenkänningsteckenoch stödjepunkter . Det är bara stora kulturtadikala kafésniUen ochbarlejon som kan leva ett normlöst och trolöst och rotlöst och hemlöst liv. Vivanhga knegare kan det inte." Det är i den här den snabba omgestaltningens miljö som"den nya otryggheten" har fötts i det svenska samhället.Motsägelsefyllt nog har det skett i ett skede dä den pohtiska debatten alltmerhandlat om social rättvisa och social trygghet. Det är en ödets ironi att det parti, som merän andra velat framträda som främsta garant för den fuUa sysselsättningenspolitik, nu för andra året å rad stått tomhänt i sin kamp mot arbetslöshetensyttersta orsaker. En arbetslöshet, som är högre än någonsin tidigareunder efterkrigstiden. Lika hög , dä industristater befinner sig välinne i en högkonjunktur, som under 1971 års djupa depression. Var finns harvi frågat oss de kraftfulla och djärva initiativen? Var finns förmågan attförutsättningslöst angripa de problem som liggerbakom arbetslöshetens elände? Vi fick under hela förta året höra en myndigfinansminister och en självsäker regering förklara, att konjunkturen skullevända och arbetslöshetens problem upphöra. Hela 1971 blev en endastor socialdemokratisk felspekulation i konjunkturer. Och en nästan lika storfelspekulation har utmärkt den del av 1972 som hittUls gått till ända. VUkafaktorer ligger då ytterst bakom värt sysselsättningsläge? Industriproduktionenhar legat på i stort sett oförändrad nivå, vilkettidigare inte inträffat . Om hänsyn tas tillproduktivitetsutvecklingen, innebär det att ett mindre antal industriarbetarekan ges arbete; statistiken vittnar om det - en minskning i själva verket med50 000 pä . Investeringsutveckhngenhar varit klart otUlfredsstäUande, vad än statsminister stär här ochbedyrar i talarstolen. De satsningar i nya maskiner och nya fabriker, somkommit tUl stånd, har inte främst syftat tiU att öka vårt landstiUverkningsmöjligheter. Det har inte varit expansionsinvesteringar. De harinte varit offensiva. De har alltså inte siktat på att öka välståndet förframtiden. Efterfrågan harvarit låg på både konsumtions- och investeringssidan. Antaletföretagsnedläggelser och konkurser har varit rekordhögt. Nyföretagandethar varit exceptionellt lågt. Det har inte varit möjligt att ge sysselsättningåt nytillflödet av arbetskraft eller ät dem som friställts genom företagsnedläggelser. Med dessa utveckhngstendenser - heter det i LO-ekonomemasekonomiska analys - "verkar det som om vi skulle tvingaskonstatera, att den svenska ekonomin för andra året i följd bragts ganska närafuUständig stagnation". Det är det, herr talman, som främst ligger bakom denovanUgt höga arbetslösheten och den otrygghet som den har fört med sig. tyder aUfing pä att vi är pä väg mot konjunkturens"bättre tider", som det brukar heta. Prognoserna, framför aUt päexportsidan, är för positiva. Men alla är också ense om attdessa "bättre tider" inte löser våra sysselsättningsproblem på sikt.De är mera djupgående och därför mera bestående och sammanhänger med denekonomiska pohtik, som bedrivits i värt land. Den pohtiken har lett till attalltför begränsade resurser avsatts för att genom nya maskiner och nya fabrikerbygga ut de svenska företagens möjligheter att tillverka varor och anställafolk. Den har ocksä medfört en kostnadsutveckhng längt besvärligare än den somvåra konkurrerande industrier utomlands har att brottas med. Lönsamheten har gått ned. Det har framtvingat inte baraåtgärder för att spara arbetskraft, utan också fusioner och nedläggningar. Dethar i sista hand gått ut över den fulla sysselsättningen. Liksom kräver vi i är resoluta åtgärder för attvända utvecklingen. Det svenska folkhushållets alla hjul mäste förmås attsnurra pä nytt. Och den medicin vi har ordinerat är anpassad till den diagnosav den samhällsekonomiska sjukan, som vi - och så gott som aUa ekonomer, vägarjag påstå - är överens om. Det dåhga utnyttjandet av våra resurser. denbristfälliga kapaciteten på lång sikt, det höga kostnadsläget och den lågalönsamheten ingår som väsentliga element i sjukdomsbUden. De förslag, somredovisats i våra motioner, syftar starkt komprimerat tUl att gesamhällsekonomin den injektion som behövs. "Problem i den svenska ekonomin har" - sägerLO-ekonomerna - "ju tidigare alltid varit utlandsgenererade. Men dennagång är det inhemska krafter som varit i rörelse." Det är motbl. a. den bakgrunden våra förslag skall bedömas. Både de som lades förra åretoch de som läggs fram . Men konjunkturerna kommer att snabbt förbättras sägerfinansministern. Det har han nu sagt . Risken för överhettning påvårkanten är påtaglig säger regeringen och fär medhåll av vissa ekonomer. Ochnågon gång mäste ju även regeringen få rätt. Men om man har den inställningen att man inför en befaradframtida överhettning inte vågar ingripa resolut mot akuta svårigheter, dä harman berövat sig själv möjligheten att arbeta med konjunkturpoUtiska stimulansmediciner. Vi har aUtför länge haft ett stort antal arbetslösa, vihar haft aUtför låg produktion, alltför lågt kapacitetsutnyttjande, aUtför låginvesteringsut-veckhng. Vi borde för länge sedan ha vidtagit kraftätgärder föratt vända utveckhngen. Men regeringen har inte vägat, pä grund av väntadekonjunkturförändringar. En framtida konjunkturförbättring får inte hindra oss atti ett aktuellt läge göra vad som behövs för att vända en olycklig utveckling. Dä eller om överhettning infinner sig, stär tUlräckUgaresurser tiU förfogande att strama åt. Det går att dämpa konjunkturen med restriktivaätgiirder. Det finns många vapen i regeringens arsenal. Det är betydligtsvårare att stimulera fram aktivitet och sysselsättnmg, att med andra ord skapaproduktivt arbete åt människor som söker sådant. Finansminister har ofta uppbyggt riksdagenmed mustiga ordstäv om faran för räddhåga och bristande handlingskraft. Jagupprepar; Det stora antalet arbetslösa och utgör offren förbristande handlingskraft. Men skulle man ju, herr talman, kunna göra gällande attregeringen äntligen har handlat genom den proposition, som i gårfick ta del av och som föreligger bara i stencU. Även har alltsåregeringen använt samma förfaringssätt som förta året. Sedan oppositionspartiernaunder kritiserat regeringens konjunkturbedömningar ochkonjunkturpolitik och själva lagt fram rejäla förslag för att stimulera denekonomiska aktiviteten, först då i är då vi redan har en stor del avhöstriksdagen bakom oss - kommer regeringen traskande och redovisar ett paketmed diverse punktåtgärder för att bota de skador, som underutnyttjandet av våraekonomiska och personeUa resurser åstadkommit. Om detta regeringens paket kan för dagen starktkoncentrerat -sägas följande. Det innebär ett erkännande av att stagnationen ärfullständigare och det samhällsekonomiska läget allvarligare än vad regeringenhittUls har velat tiUstå. Det innebär ettmedgivande av att konjunktumppgången kommer att gå långsammare och att sysselsättningskrisenkommer att bU mera bestående än vad regeringen tidigare förutsagt. Det bekräftaratt de tre oppositionspartiernas förslag till stimulans-pohtik varett riktigt grepp för att fä fart på ekonomin. Hade godtagit det stimulanspaketet,skulle vi ha befunnit oss i ett helt annat läge med bättre tillväxttaktoch ett färre antal människor utan arbete. Det utgör ocksåen bekräftelse pä att generellt verkande injektioner i det svenskafolkhushållet måste vara en riktigare medicin än det stora husapotek med olikadroger, som regeringen velat ordinera för att angripa samhällsekonominssjukdomssymtom då de väl inträffat - då skadan aUtså redan har skett. Men med dessareservationer kan man väl dä följderna av regeringens bristandehandlingskraft är uppenbara för alla godta sädana åtgärder som att förlängafrisläppandet av investeringsfonderna, att förlänga skatteavdragen förföretagens maskininvesteringar, att medge motsvarande avdrag för industribyggnaderoch att förlänga energiskattesänkningens tillämpning. Den reservationen skullejag emellertid redan nu vUja knyta tiU vissa av de här förslagen, att defavoriserar väl etablerade företag, företag som går med vinst, framför mindreväl lottade företag. De rika blir aUtså rikare. Konkurrensbetingelserna kanocksä snedvridas. Det kan däremot hälsas med enbart tillfredsställelse attregeringen nu änthgen tillmötesgått krav från vår sida pä att stimuleraindustrins forsknings- och utvecklingsarbete och vidga möjligheterna att lämnaexportkredit. Som särskiltintressant skuUe jag vilja notera att regeringen genom sitt lät vara mycketblygsamma förslag att inte höja ATP-avgiften bekräftat våra påståenden om attett överuttag äger mm och att det finns utrymme för att låta företagen självainvestera de medel, som de annars mäste efter inbetalning till AP-fonden lånatillbaka därifrån. Det är ocksåtUlfredsstäUande naturhgtvis att regeringen velat göra en så stor satsning föratt bota den utomordentligt allvarliga ungdomsarbetslösheten. Men det hjälperbara för dagen, och bara en del av de ungdomar som står utan arbete. På siktkan det här problemet lösas bara med hög aktivitet i samhällsekonomin och ettbättre utnyttjande av landets tUlgångar. är läget så allvarligt att någotmåste göras ät krissituationen. Och jag hoppas verkhgen att de här förslagenfår god effekt. Men genereUtsett, herr talman, kan starkt betvivlas att de stimulansåtgärder som regeringenföreslagit verkhgen kan i tillräcklig grad bidra tUl att förändra de djupgåendekristendenserna i vår ekonomi. Inser inte regeringens ledamöter själva hurmotsägelsefullt, hur ologiskt det är att först lägga en pålaga på bortåt ettpar miljarder kronor på alla arbetsgivare en pålaga som ju måste få tillföljd ett minskat intresse att ge folk sysselsättning, att nyanställa folk -för att därefter med en mängd separata subventionsförslag försöka begränsaföljderna av de skador som man själv orsakat? Löneskatten innebär ju att enarbetsgivare som funderar på att nyanställa en arbetstagare i genomsnittliglönenivå måstebetala upp emot - i böter till staten, skulle man kunna säga omman viUe vara spetsig för att han anstäUer folk och gör det i ett läge där vihar arbetslöshet. Jag tycker det här är ett typiskt utslag av den politik å lafUmen pojke, som jag så har talat om. Först slår mansönder fönster. Sedan skickar man någon att sätta i nya glas. Och så viU man haberöm för det. Medger inte statsministern och finansministern att en sådanpolitik är stollig? Har ni inte i era stUla stunder, när ni sysslar medsjälvrannsakan, kommit fram tUl den slutsatsen att det är heltokigt att göra pådetta sätt? - en fråga som stär öppen för svar. Att hjulen inte rullar som de borde göra och att vi sätterin för litet pengar i nya maskiner och nya fabriker beror jag harunderstrukit det - på att lönsamheten är dålig generellt sett, attmånga företag, även om de har likvida resurser, drar sig för att investera. Debedömer möjligheterna till lönsamma projekt och till avkastning på det nedlagdakapitalet som i hög grad osäkra eller rent av obefintliga, och man kan intesubventionera eUer lagstifta fram initiativ, efterfrågan och lönsamhet. Detkrävs andra åtgärder för det. Statsministerns svar på min interpellation innehåller istort sett ingenting annat än en katalog över de olika från fall tiU faUbeslutade ätgärderna, som har sammanfattats i gårdagens regeringspaket. Iinterpellationssvaret lämnas inget besked i de viktiga hänseenden, som jagframför aUt ägnade mig ät i min interpellation, nämligen frågan ombalansrubbningama i svensk samhällsekonomi på lång sikt. Jag har i detta anförande liksom i interpellationen starktunderstrukit vUcten av att skaffa sig ett grepp över de nya negativa tendenseri vår ekonomi som kommit till tydhgt uttryck . Jag hadehoppats att statsministern skulle vara intresserad av att ingå pä en ordenthganalys av hela denna problematik, en problematik som inte bara angår dagslägetoch det närmaste året utan också i hög grad kommer att gälla en stor del av1970-talet. Jag syftar bl. a. på det slags problem som professor upp , dä han tillsammans med statsministern talade päGrossistförbundets årsmöte. Jag kommer tillbaks till dem senare i mittanförande, men jag tycker att det är tråkigt att statsministern inte ansågdessa problem vara värda ett ordentligt meningsutbyte. Med den reservationen vill jag, om inte annat sä förhövlighetens skull, tacka statsministern för hans svar. Och jag upprepar: detär ett oerhört slöseri att låta ett lands tillgångar inte utnyttjas helt, attlåta maskiner arbeta på tomgång, att låta de människor, som skulle stå vidmaskinerna, i stället syssla med beredskapsarbeten, omskolas eller fåfängt letaefter arbete. En politUc som får sädana konsekvenser är felaktig och dålig. Ochden otrygghet som arbetslösheten skapar sprider otrygghet över hela samhället.Den otrygghetens följder är sä allvarhga, att de ideologiskt betingadefördelningspohtiska argument som man har åberopat mot olika botemedel inte kanaccepteras. Och det finns andra vägar att vandra, om man vUl bättreoch mer rättvist fördela arbetets frukter pä de många enskilda människorna, änatt håUa företagens lönsamhet nere. Gårdagens socialdemokrater såg gärna storavinster i företagen för att senare kunna beskatta dem - eUer hur, herrfinansmuiister? Det förefaUer som om dagens socialdemokratiska ledare helstinte skulle vilja att det blev några vinster aUs. Varför är för resten, hert statsminister, nisocialdemokrater sä rädda för att förverkliga den ägardemokratins politik somvi moderater har slagits för? Varför inte låta kapitalet i maskiner ochfabriker förräntas tiU gagn för hela foUchushållet och låta de enskUdaarbetstagarna själva få direkt meddelaktighet och meddelägande och därmed ocksådet ansvar som följer ägandet i spåren? Det är de vanliga inkomsttagarna som jag nu syftar på. Deskulle, om socialdemokraterna viUe det, kunna själva få en direkt del iförmögenhetsbildningen i samhället. De är ju själva med och arbetar ihop dessatiUgängar. Varför inte göra det lättare för dem att bh direkta ägare? Varför gåomvägen över koUektivet, över staten? KoUektivt, anonymt ägande ger ingentiUfredsställelse. Om man gick den vägen, skuUe ju de intressemotsättningar somnu föreligger inom företagen kunna brytas ned, till gagn, menar jag, för allamen främst för löntagarna. Jag har vid flera tiUfällen påvisatatt ekonomi befinner sig vid ett slags vägskäl. De statliga ingreppeni det biandekonomiska systemet har försvagat effektiviteten och rabbat deförutsättningar som gjort marknadsekonomin till det mest effektiva mstramentetför sysselsättning och välståndsutveckling. Och jag har i lUchet med mångaandra och även talesmän för svensk socialdemokrati frågat mig vilken vägregeringspartiet nu tänker välja; antingen stimulera biandekonomins mångahundratusental enheter tiU nya insatser eller låta den politiska ideologinsläsning tvinga sig vidare pä den statssocialismens väg vars äventyriigheterbhvit aUtmer uppenbara. menade att t. o. m. ensocialistisk planhushållning skulle kunna tänkas ha fördelar framför en avsocialdemokraterna fördärvad planekonomi. Han rådde regeringen att gå tUlbakatill . Jag tror inte att det är möjligt att gå tUlbaka - jag delaraUtså uppfattning pä den punkten. Varje skede av denpolitisk-ekonomiska utveckhngen skapar helt nya betingelser för företag ochanställda, liksom också för politiken. Men vi har åtskilligt att lära av både1950- och 1960-talen och inte minst av de mänga misstagen under de två senasteåren. Mot bakgrunden av detta finns det anledning attsammanfatta de industripohtiska erfarenheter som vi borde ha gjort under de häråren: Förändringarna i den ekonomiska och tekniska utveckhngeninträffar numera aUt snabbare. Möjligheterna att på ett beslutsstäUe samordna, förutse,planera och styra bhr aUtmer försvårade. Decentraliserade initiativ, åtgärder och beslut blirdärför aUt nödvändigare. Tvånget att håUa hög beredskap ekonomiskt och teknisktblir allt större, liksom kraven pä resurser för forskning och utveckling. Strävan efter specialisering, där svenska företagutnyttjar sina möjligheter att vara stora inom begränsade områden, blir aUtviktigare. AUt dettakräver i företag och i företagsledningar snabbhet, intuition. handlingskraftoch ett vidsträckt kontaktnät inom och utom vårt lands gränser samt stabUegenekonomi, med andra ord lönsamhet. Om det var svårt för statens planerare ochmyndighetsutövare att fä ett grepp om 1950-talets företagsamhet, ärsvårigheterna mycket större föränderhga, internationahseradevärld. Det är mot den bakgrunden man bl, a. skaU bedöma nästanpatetiska vädjanden tiU svensk socialdemokrati före kongressen attkasta den centraliserade planhushållningens idéer över bord och ägna sinakrafter ät att främja den decentraliserade beslutsvärld som bhvit alltnödvändigare. De misstag och skadeverkningar som byråkratins inblandning i deninvecklade marknadshushållningen kunde leda tUl fär mycketallvarligare konsekvenser för svensk samhällsekonomi, förvälståndsutvecklingen och för människornas rätt att fä menings-fyUda arbeten. Det är sädana slutsatser man borde dra, när man studerarvad som hänt . Och de senaste tvä årens nya otrygghetjävar inte dessa slutsatser. Begreppet den nya otryggheten hör, som jagantydde i början av mitt anförande, inte bara till arbetslöshetens område. Dethar en betydligt vidare tillämpning. Det gör sig gällande i familjernasekonomi. Det handlar om inflationen, om prisstegringar som gräver urbesparingar och pensioner samt år grusar människornas förväntningaratt nå en bättre standard i takt med höjda löner. Det handlar också om ettskattesystem som med en obönhörlig automatik - utan riksdagsbeslut klipperbort större delen av varje nyförvärvad sedel. Det är någontmg helt nytt förvälfärdssamhällets medborgare att även den hyggliga inkomstnivå som de förnågra är sedan hoppades att småningom kunna uppnå i praktiken visade sig intege dem möjlighet att - om de har barn och bor i de nya bostäderna - klara sinautgifter utan socialbidrag. Det är naturhgtvis rätt att samhället griper in ochger stöd åt barnfamiljer som behöver stöd. Men själva upplevelsen att intelängre kunna klara sig på eget arbete känns fortfarande för väldigt mångamänniskor som utomordentligt förödmjukande. Och de upplever sin situation somän mer deprimerande, dä de kommer underfund med hur svårt det är att komma urcirkeln, att verkhgen kunna på nytt stå på egna ben. En ny otrygghet har också bhvit en följd av bristen pärespekt och hänsyn till andra människor och deras egendom. Våld och brott haraUtid förekommit. Men brottsutvecklingen har med samhällsförändringarna underde i vårt trygga land växt till ett skrämmande spöke, främst förde äldre, handikappade, ensamma och svaga. Denna nya otrygghet får och kan inteett rättssamhälle tolerera. Men otryggheten förstärks efter nästan varje nyttuttalande av landets justitieminister. I stället för att ge stöd ochtillförsikt har en förunderlig förmåga att väcka missförståndoch öka alla deras oro, som menar att samhället svikit en av sina viktigasteskyddsuppgifter. Vi fick höra kriminalvårdschefen meddela i radio attKumlainternerna sovit lugnt . Det är mänga människor som frågar sig: Närfår vi sova lugnt? Den nya otryggheten är också en fråga om rättssäkerhet.Den gamla föreställningen om allas hka rätt inför lagen har börjat frätas ned. Individenskrav på rörelsefrihet, säkerhet och trygghet måste garanteras även gentemotstaten. I det starkt byråkratiserade samhälle, där begreppet aUmännytta präglarlagstiftning och lagtillämpning, där man börjat tala om "pohtisklagtolkning", tycker sig den enskilde ha förlorat sitt likaberättigandegentemot samhäUet. Det är inte fråga om två lika parter i konflikter och iolika situationer. Det gäUer inte minst på jordäganderättens område. Kraven påplanering och styrning leder till ökande ingrepp i den enskUdes rättsområde.Tvångsförvärv och intrång i ägande- och nyttjanderätt sker i vidgadutsträckning. Rätten tiU ersättning holkas ur eller tas bort. Glesbebyggelserättenupphävs utan principiell ersättningsskyldighet. Nya bördor läggs på villa- ochegnahemsägare. Enskild äganderätt tiU hyreshus missgynnas. Människorna känneri dag inte den trygghet i ägandet som utgjorde en drivkraft attinvestera sparmedel i fast egendom. har krisårens regleringförhindrat rörelsefrihet pä bostadsmarknaden och utgjort en av de ytterstaorsakerna till den socialdemokratiska bostadspohtikens fullständigamisslyckande. De gemensamma resurserna har givit oss möjhghet - skrevstatsministern i sin inledning till den regionalpolitiska propositionen attåstadkomma bättre bostadsstandard för alla grupper i samhäUet. Om detta nu ärsant, var det därför nödvändigt att åstadkomma den förbättringen pä det sättden socialdemokratiska pohtiken gjort? Med avskaffad konkurtens, avskaffadrörelsefrihet och valfrihet för de enskUda hyresgästerna och sä höga hyror, attskattebetalarna måste inte bara direkt betala sina egna hyror utan också bidratiU andras hyreskostnader och även tiU hyrorna för de lägenheter som inte kanhyras ut. Var det nödvändigt att förverkhga den s. k. bättre bostadsstandardeni bostadsmiljöer, som gjort den nya otryggheten än mer påtaglig? Det är ju härsom rotlösheten och vantrivseln kommer till sina mest drastiska uttryck. Denregering som genom sin politUc bär det yttersta ansvaret för dessa miljöerborde vara försiktig med att tala om människovärde och människovänhg miljö. Ett annat slags ny otrygghet finns ute i bygderna. Därråder brist på företagsamhet. Byarna avfolkas, den ena samhällsfunktionen ochservicefunktionen efter den andra läggs ned. Kvar står tUl sist en döende bygdav äldre människor med alltmer begränsade möjligheter till vård, omsorg ochservice. Men har - fullt avsiktligt - ett annat slags otrygghetskapats, orsakad av socialdemokraternas ända fram tiU mitten av 1960-taletbedrivna centraliseringspolitik. Jag syftar på de många anställda i statligaämbetsverk i . Det är fråga om familjer, som skaU tvångsvis brytasut ur den mUjö, där de slagit rot, människor som trodde på talet om"statens säkra kaka".