prot · FV09114 · 1972-12-31 00:00:00 — Det var framför allt arbetslösa ungdomar, som med hjälp avsläktingar och goda vänner startade smä tUlverkningsföretag runt om i landet ikällare, i garage, ja, t. o. m. hemma i köket. Det var då huvuddelen av densvenska småindustrin uppstod, och här finns med företag vilkas produkter i dagär världsberömda och tUlför landet stora och värdefulla valutainkomster. Demänniskor, oftast ungdomar, som startade och utvecklade dessa företag, hade mängagånger en mycket blygsam utbildning, sällan mer än 6-årig folkskola. Menbegåvning och entusiasm kompenserade bristen pä utbUdning till fromma för demsjälva och för det svenska samhället. Det är visserligen sant att det inte går att startaen aldrig så hten industri bara genom att som det ofta gick till på1930-talet sätta upp en maskin i en källare och börja tillverka ohka slagsdetaljer. krävs det mera pengar och framför aUt mera utbUdning. Dentekniska utvecklingen har gått så hastigt, att tillverkningsprocesserna blivitbetydligt mer komplicerade än tidigare, och dessutom ställer marknadsföringenhelt andra krav . Men dagens ungdom har fått och besitter helt andraoch gedignare kunskaper än 1930-talets, och antalet begåvningar är säkerligeninte lägre. Men entusiasmen då, den egenskap som 1930-talets ungdom jämtebegåvning kompenserade den bristande utbildningen med? Ja, nog besitter dagensungdom samma rika mätt av entusiasm som forna dagars, när den finner en uppgiftatt rikta sin entusiasm emot. Det gäller alltså att ge företagandet, uppgiften att"bli sin egen", så positiva förtecken att unga människor medentusiasm kan känna sig manade att satsa pä eget företagande. Det finns många märkliga likheter mellan dagens situationoch läget . Vi kämpar mot besvärligasysselsättningsbekymmer, strukturförändringar äger rum inom näringslivet ocharbetslösheten drabbar särskUt hårt ungdomen. Den s. k. kohandeln betyddemycket för den svenska samhällskroppens förmåga att tillfriskna ekonomiskt pä1930-talet, och jag tror att den framför allt hade stor betydelse psykologiskt,därför att tillförsikten, inte minst bland företagarna, vände äter. Jag föreslär icke någon ny kohandel , senare,av bl. a. det skälet att historien aldrig upprepar sig. Men jag vädjar tUl allamed inflytande och framtidsperspektiv, och inte minst till regeringen, att medalla medel och i aUa lägen söka väcka så många som möjligt av våra om sinframtida försörjning så ovissa ungdomar tiU intresse för det egna företagandetsom lämplig utkomst. Ett beslut att verka i denna riktning betyder materielltinrättandet av särskUda ekonomiska stimulanser till ungdomar som vill etablerasig som företagare i form av startbidrag och hknande, men även kompletterandekostnadsfri specialutbUdning m. m. Ideologiskt innebär förverkligandet av ensådan målsättning att det frän högsta håll görs fullt klart att den som driverett företag är en hedervärd och även önskvärd person och att lönsamhet ochvinst är faktorer och begrepp som ur det gemensamma samhäUsintressets synpunktär minst hka väsentliga som t. ex. utdebitering och hälsovård. Ungdomen och företagsamheten är två mäktigavälständs-faktorer värda att satsa mera på än det mesta annat. HertGÖRANSSON (s): Det skulle naturligtvis varit mycketintressant att här ha en diskussion med . För det första är detaUtid intressanta områden han rör sig kring och för det andra är han inne ikammaren. De andra tvä jag hade tänkt ta upp litet synpunkter med, herrar Helénoch , är tyvärr inte i kammaren, sä det blir en ensidig debatt jag färföra med dem. Men lät mig säga till som en rephk, att viinom socialdemokratiska partiet inte är motståndare till våra företagare. Viförsöker inte driva ut dem, utan vi är lika medvetna som och aUaandra om att vi behöver vår industri inte , utan även ,för att vi därmed skall kunna ge arbete och öka vårt välstånd. Det finns ingentvekan om detta. Det här var en svartmålning som jag inte hört fråncenterpartiet förrän . Jag har hört den frän andra partier, men inte fråncentern sä tydligt som just här. har på ett par punkter under dennaaUmänpoUtiska debatt kommit i blickpunkten. Först citerade i skattefrågan, sedan var det somifrågasatte regeringens förslag tiU regionplaner och frågade: Vem är det somkan planera bäst för - är det regeringen eller är detvästmanlänningarna själva? När det först gäller och FolkbladvUl jag gratulera honom för att han läser vår lilla tidning. Men jag viU nog beherr att när han i fortsättningen läser skall haninte falla in i vanan att bara läsa rubrikerna, som vi gör i vårakvällstidningar. I är rubriken bara en liten punkt i detvi viU ha sagt i hela artikeln. I artikeln försöker vi analysera, diskutera ochinformera allmänheten om vad det är vi håller pä med i det politiska arbetetoch hur vi vill göra förändringar. Om hade läst fortsättningen av artikeln ochdet tror jag han har gjort skulle han ha sagt att med de svar sombyggnadsarbetarna fick angående den skatteförändring, som sker vid nyår, var denöjda. Jag är ganska säker pä att om de borgerliga partierna varitpositiva" till en marginalskattesänkning när vi tog skattepropositionen ivåras och därmed ocksä de borgerliga tidningarna varit med och fört ut informationentill människorna i det här landet sä hade den rubriken i Då skulle människorna haft klart för sig att för vanligaarbetstagare innebär den skattereform vi nu fär en sänkning av skatten med 100kronor , och det är en hel del pengar. Man kan också säga att det ärmer än i ökad årsinkomst. kom i sitt anförande i går in på Västmanlandi det avsnitt som behandlade regionalpohtiken. Han sade ungefär att han troratt västmanlänningarna själva har lättare att avgöra hur befolkningskoncentrationeni de olika delarna av skall se ut och hur befolkningen skallfördelas till andra orter och att regeringen och vi som sitter i våra bänkar iriksdagen egentligen inte vet mycket om detta. Efter vad jag kan förstå villehan därmed föra i bevis att det är regeringen som har planerat och gjort ettprogram för oss i , när det i själva verket är tvärtom. Allt det materialsom ligger bakom denna stora lunta på 1 700 sidor är förslag och önskemål frånvästmanländska kommunalmän, landstingsmän, länsorgan osv. Vid rundresor i kommunerna har vi träffat mängakommunalmän och det är ju trots aUt socialdemokratiska kommunalmän iledningen i tio av de elva blocken i länet - och fått klart för oss derasreaktion på regeringens förslag, och den är positiv. Regeringen har förstått deproblem som finns även i det högindustriahserade och har pä punktefter punkt följt de förslag till åtgärder som vi frän vårt parti fört fram. Vi har alltså bara träffat positiva kommunalmän socialdemokratiska naturligtvis - positiva landstingsmän, och t. o. m. vårlandshövding har klart uttalat att de planeringsramaroch förslag tUl åtgärder som regeringen har lagt fram är så reahstiska ochframsynta man kan begära. Vad är det då som är centralt för oss i ochvad är det vi upplever som positivt i regeringens förslag? Det allraväsentligaste är hur man skall ordna det för den enskUda människan så att honkan utnyttja de ohka, lät mig kalla det välfärdskomponenter, som vi i dagligttal brukar benämna arbete, service, miljö, och hur vi skaU kunna göra dettatillgängligt för invånarna i värt län. Därför bygger, som jag sade,handlingsprogrammen på länsprogram, som har utarbetats av vårlänsstyrelse i samarbete med kommunerna. Vi kan alltså påstå att programmet harkommunal och lokal förankring och bygger pä de lokala och regionala förutsättningarvi har. Planeringsramarna för befolkningstillväxten görs tänjbara.Och varför det? Jo, det är naturligtvis för att medge skilda handhngsalternativi länet. Men programmet innehåller också en plan för hur vi skallutveckla den regionala strukturen. Vi har orter av ohka karaktär, alltifrånenindustri-orter som , och , till ortermed mycket mera differentierat näringsliv. Vi har på orter med en industriingen möjlighet att skaffa ohka andra industrier för att åstadkomma en meraflexibel arbetsmarknad. Men vi i tror att vi genom uppbyggande avgoda kommunikationer och genom samarbete flera kommunblock emeUan skall kunnalösa dessa för den enskilda människan sä viktiga frågor, nämligen att kunnaerbjuda ohka slag avarbete, lätt eller tungt, sä att alla kan få ta del av välfärden. Det tredje förslaget i handlingsprogrammet, som vi ocksåser positivt pä i , är att det under den närmaste tioårsperiodenskall tiUskapas ett stort antal nya arbeten och en utökad service förmänniskorna. Det är sådant som vi hemma i länet kan önska oss. Men vi vet ocksåatt vi inte ensamma skulle kunna klara detta inom länet. Det är tack vare enslagkraftig regering, som är beredd att lagstifta om en utjämning viakommunalskatter och annat, som man kan förverkliga de önskemål som finns iVästmanland liksom säkerligen ocksä inom alla andra län i värt land. tal om att planeringen bäst kan skötas avvästmanlänningarna själva tycker jag i och för sig är riktigt. Men vi kan intesjälva stå för verkställandet. Det är detta som framstår som ett beklagligtfaktum när man läser förslagen i program för åstadkommande av enbättre regional balans i vårt land. Man hittar där mängder med lösryckta citat,en del faktiskt hämtade direkt från den socialdemokratiska partikongressen ihöstas. Men det är ett hopkok av stödåtgärder, synpunkter och krav utan att manpå något enda område mer än beträffande befolkningstalen klart har uttalat hurgenomförandet skaU ske, vem som skall betala osv. Ja, , jag troratt det är genom ett samarbete mellan staten, länet, kommunerna ochnäringslivet som vi socialdemokratiska västmanlänningar även skallbidra till att förverkliga målsättningen arbete, service och miljö åtmänniskorna i . Lät mig bara tiU sist säga att vi mycket positivt uppleverde ändrade stödbestämmelser som skaU kunna gälla för våra norra länsdelar iSala-och Fagerstaregionen. Den skarpa avgränsningen mot har iblandvarit till förfång för oss i lokaliseringshänseende, men med de uppmjukningarsom nu skett och som skall komma Sala-, Fagersta- och Hebyregionerna till deltror jag att vi fär möjligheter att klara den målsättning som jag hartalat om. HerrÅSLING (c): Dagens debatt kring de regionalpolitiskaspörsmålen äger rum mot bakgrund av 1960-talets allvarliga misslyckanden inomsamhällsplaneringen. Det karakteristiska för 1960-talets samhällsutveckling,som man ännu på väsentliga områden inte har frigjort sig frän, var att depolitiska besluten grundades pä en rad föreställningar och prognoser utaninbördes sammanhållning och utan en total politisk utvärdering. Det måste varaett för socialdemokratin närmast generande faktum att man ännu i dagensregionalpolitiska debatt inte har detta klart för sig. Om man analyseradesamhäUsutvecklingen med större lyhördhet och någon ödmjukhet inför uppgiften,skulle man bättre förstå realiteterna bakom riksplan och förstå attute i verkligheten kan inte den kampanj om bristande trovärdighet, som manstartat mot riksplan och som gav ett litet bidragtill, uppfattas som annat än den obotfärdiges förhinder. Vore det inte bättreatt bygga vidare på den vilja till samförstånd kring planeringsmål och förutsättningarsom dock i de flesta sammanhang präglat länsstyrelsernas arbete med Länsprogram 70?Regeringen ger nu intryck av att vara så fångad av de föreställningar ochprognoser som präglat dess hittillsvarande pohtik att man med fog kanifrågasätta viljan att bryta med den gamla fördomsfulla koncentrationspolitiken. Den styrning av bostadsbyggandet som sker kan i det härsammanhanget vara en god illustration till vad jag vill säga. 1 ,värt nordligaste genuina inlandslän, har bostadsbyggandet under hela 1960-taletoch varit en av de "smala sektorerna" isamhällsutvecklingen och begränsat de lokaliseringspolitiska åtgärdernaseffekt. När man studerar utvecklingen inom denna sektor, slårdet en vilken anmärkningsvärd brist pä proportioner det är mellanbostadsbyggandet i och genomsnittet för landet. Den här snedvridningen har håUit i sig. I fiol t. ex.producerades i 10,2 lägenheter per 1 000 invånare, medanriksgenomsnittet var 13,2 lägenheter per 1 000 invånare. I expansiva regionersom och var motsvarande siffror 16,1 respektive14,2. Det är väl möjligt att den ändrade situationen inom bostadssektorn redani år förändrar dessa proportioner. Under alla förhållanden får man hoppas attdet nya regionalpolitiska handlingsprogrammet skall innebära en radikalomprövning av styrningen av bostadsbyggandet. Det hittillsvarande systemetinom denna sektor har lika litet som koncentrationspolitiken i övrigt stöd hosmedborgarna. Det är den slutsats man fär dra av den aktuella situationen påbostadsmarknaden. Det intressanta i sammanhanget är emellertid vilkaprognoser och föreställningar som legat till grund för t. ex. den nuvarandestyrningen av bostadsbyggandet. Det är en fråga som vi mycket gärna skullevilja ha svar på i , där vi har en bestämd vilja till fortsattutveckling och där vi har allmän politisk samling bakom t. ex. den befolkningsmålsättningsom framförs i Länsprogram 70. När man analyserar samhällsutvecklingen ,står det fullt klart att socialdemokratin inte har något emot koncentrationen isamhället. Det är uppenbart tvärtom en av hörnstenarna i den socialistiskaideologin bara koncentrationen sker inom och till den offentliga sektorn. Meden tredjedel eller mer av landets totala resurser bakom ryggen dvs. hela denoffentliga sektorn har regeringen inte tvekat att främja koncentrationen,något som vi nu böfiar skönja effekterna av på skilda sätt. Näringslivet harmed regeringens goda minne uppmuntrats till expansion enligt dessa principer,och samhället har fått ta på sig minusposterna i kalkylen i form avsamhällsinvesteringar och service. Även den enskilde har självfallet fått lämnasin tribut i form av allt längre restider till arbetet, försämrad boendemiljöoch ökade kostnader. har alltså det hänt att reaktionen mot denna utvecklingäven kommit till kanslihusets kännedom, och på vårt bord ligger förslaget tillregionalpolitiskt handlingsprogram. Innebär då detta den radikala omprövningav samhällets utveckling som länge förespråkat? Ja, i vissa avseendenär det ett lovvärt aktstycke, men i andra avseenden är programmet en besvikelsemot bakgrund av de erfarenheter man har ute i landet. Stort intresse har knutits till befolkningsramarna i regeringens programliksom i förslag. Detta är förklarligt, eftersom de uppställdabefolkningsramarna får tas som uttryck för den politiska viljan och ambitionen.Regeringens befolkningsramar har ett intervall, som är förknippat med ett stortfrågetecken. Osäkerheten blir inte mindre av den reservation som anförs ipropositionen. Under åberopande av osäkerheten i planeringstalen framhållernämligen departementschefen att "på skilda nivåer (bör) finnas enplaneringsberedskap för att möta de problem som uppstår om utvecklingen tarandra vägar än talen visar". Om utvecklingen tar andra vägar! Vem har ansvaret förutvecklingen om inte regeringen? Som uttryck för den politiska viljan ochambitionerna är detta ett mycket märkligt konstaterande. Det är orealistiskt att, som , förorda enbefolkningsökning med 100 000 människor i skogslänen, hävdar man nu frånregeringens sida. Varför är det så? Är det mer realistiskt att denna befolkningsökningtillförs storstäderna? Har inte politikerna här att träffa ett val? I mitt län,, upplevdes den befolkningsmålsättning som arbetades fram inomLänsprogram 70 som ett minimialternativ med hänsyn tiU möjligheterna att inomlänet upprätthålla en rimlig samhällsservice. Jag vill här till säga att det i Jämtlandslän liksom tydligen i rådde politisk enighet omkring Länsprogram70, .«om hade stöd i allt väsentligt av länets kommunalmän. Men beträffandeJämtlands län har det märkliga hänt att regeringen i sin proposition harnonchalerat den målsättning som det fanns politisk enighet kring inom Jämtland.Och detta finner vi mycket anmärkningsvärt! Man frågar sig om den nedtrappningi ambitionsgrad jämfört med Länsprogram 70 som här skett skall köpas tillpriset av en härdare koncentration inom länet och om det är därför man frångåttlänsstyrelsens rekommendationer även beträffande regionala tillväxtcentra. Jagvill säga att regeringens alternativ härvidlag inte är ett rimligt ochrealistiskt eller - för att använda en i gårdagens debatt populär term trovärdigt alternativ i inland med dess stora avstånd och särskildaproblem. Självfallet är det nu betydelsefullt att det startar enkonstruktiv debatt om hur de uppställda målsättningarna skall uppnås. Det finnsdärvid särskild anledning återkomma till de speciella förhållanden som råder iNorrlands inland, där befintliga resurser av skilda slag måste tillvaratagasbättre än . Det kan gälla naturresurser såsom en god boende- ochfritidsmiljö, och det kan gälla samhällsinvesteringar av skilda slag i skolor,i osv. Det finns med andra ord ett omfattande fält för enkonstruktiv debatt och egentligen litet utrymme för en konfrontationspolitik,som i sig själv inte löser några gamla problem, men väl skapar nya. HertHUGOSSON (s): Någon har sagt att den svårastemotståndare vi politiker har att brottas med är den verklighet som vi lever i,och förvisso är detta sant. Inte minst upplever vi det , dä vi på grund avstrukturomvandling och en alltför långsam takt i konjunkturuppgången brottasmed en arbetslöshetssituation som pä intet sätt är acceptabel. Ä andrasidan fär man inte underlätta det för sig genom att beskriva Hur har vi inte fått höra talas om den kraftiga expansion somföreligger i våra storstadsområden och den överhettning som kännetecknardesamma! Förvisso var denna beskrivning riktig och under denförsta . Men den som har analyserat utvecklingen istorstadsområdena frän mitten av finner att talet om den kraftiga expansioneni storstadsområdena är och förblir en myt. När vi i diskuterade propositionen omlokalise-ringssamräd förde jag fram dessa synpunkter och hävdade att vi iframtiden inte kunde räkna med någon kraftig befolkningsökning och inte hellermed en ökad efterfrågan från industrisidan på arbetskraft i storstadsområdena.Men i debatten reagerade man starkt frän sida och anklagade migför att jag ville slå vakt om en fortsatt expansion i storstadsområdena. Detinstrument som vi skapade och kallade arbetsmarknadsstyrelsensdelegation för lokaliseringssamråd fungerar inte som styrinstrument och kansaklöst försvinna; det har inte någon praktisk effekt eftersom det inteföreligger något som helst lokaliseringstryck pä storstadsområdena. Såväl i sin riksplan som i den politiska debatten försökercenterpartiet fortfarande göra gällande att en överhettning föreligger istorstadsregionerna och att befolkningstillväxten fortfarande pågår. Det är,fru talman, en falsk beskrivning av verkligheten. Det är ocksä falskt närcenterpartiets ledare i debatten i går försökte göra gällande att regeringentidigare har understött industrilokalisering till storstadsområdena. Jag skullevara tacksam om någon av de få centerpartister som just nu finns i kammaren kange mig ett enda exempel på ett enda företag som har lokaliserats till ett endastorstadsområde genom regeringens medverkan. Jag kan ge åtskilliga exempel päföretag vilkas expansion förlagts utanför storstadsområdena, företag som harutlokaliserats frän storstadsområdena. Man skall inte beskriva verklighetenfalskt. Lät mig, fru talman, något beskriva den verklighet som vi har istorstäderna . Jag skall börja med , vår huvudstad. Denhar i är t. o. m. september månad haft en befolkningsminskning pä över 18 000invånare. Det innebär ett utflyttningsöverskott på över 20 000 människor. Förhela kan man vänta sig att befolkningsminskningen i kommunkommer att vara minst 20 000. Är det expansion, centerpartister? För har befolkningstalet i stort sett varitoförändrat . Det innebär en kraftig utflyttning, dåfödelseöverskottet har legat mellan 7 500 och 8 000. I centernsriksplan säger man att man inte vill vara med om någon utflyttning frånStockholms län, i varje fall uppgav det . Man tillåter enbefolkningsökning i pä 64 000 . Men om vi tänkeross att nuvarande utflyttning inte avstannar innebär den siffran att det trotsallt måste bli en utflyttning av befolkningen från om man följercenterns riksplan. För ni skall väl ändå inte vara så centralistiska att niavser att förbjuda människorna i att föda barn? Eftersom det normalafödelseöverskottet har varit ca 8 000 blir det på entioårsperiod en befolkningsökning på omkring 80 000. Låt mig exemplifiera verkligheten från min egen region,. har i är haft en foUcminskning på7 600 människor, och för hela 1972 kan man räkna med en befolkningsreduktionpå mellan 8 500 och 9 000 människor. För hela Storgöteborgsom-rädet har visamma situation som i , dvs. oförändrade befolkningstal, vilketalltså med tanke pä födelseöverskottet innebär en flyttningsförlust pä mellan 4500 och 5 000 människor detta är. Är enligt centerpartietfortfarande en överhettad region? Där har vi 4 000 arbetslösa, vi har 3000 tomma lägenheter och vi har gott om mark och lediga lokaler för industrioch näringsliv. Vi har som sagt haft en kraftig utflyttning från regionen. Ärdet fortfarande expansion i det storstadsområdet? Jag vill slutaverklighetsbeskrivningen med den sista storstadsregionen, Malmö-Lundregionen.Under de tre första kvartalen har kommun förlorat 3 700 invånare,och totalt för året tyder prognoserna pä en befolkningsminskning pä 4 600personer - alltså en flyttningsförlust på bortemot 6 000 människor. Stagnationkännetecknar , som noterar en folkökning som helt svararmot ett beräknat födelseöverskott på omkring 2 000. Inte heller för det minstaav de tre storstadsområdena kan man tala om vare sig expansion elleröverhettning. "Nä", säger kanske någon, "de siffror nupresenterar är ett resultat av den dämpade konjunktur vi befinner oss i. "Men så är inte fallet, även om siffrorna för året kanske i nägon mån påverkasav näringslivets dämpade expansion. Låt mig slå fast att den utveckling vi noterat under 1972till stor del är strukturellt betingad. Jag skall belysa detta förcenterpartisterna här med några siffror frän . Under perioden1960-1965 ökade antalet sysselsatta inom industrin i med 14000 personer, men , dvs. ,minskade antalet industrisysselsatta i med 2 400. Bortsett frånden tunga verkstadsindustrin har samtliga industrigrenar under senare hälftenav 196b-talet minskat sitt behov av arbetskraft. Vi har fått ett relativtensidigt sammansatt näringsliv, där av verkstadsindustrin återfinnesi fyra företag, nämligen , SKF och de två varven. Detta innebär enligt mitt förmenande en fara förGöteborgsområdet och har därtill lett till att sysselsättningsminskningen tillövervägande del koncentrerats till branscher med hög andel kvinnlig personal.Äv minskningen av antalet arbetstillfällen inom industrin under 1966-1970svarade kvinnorna för eller i absoluta tal 1 400 personer detta trots att kvinnorna endast utgjorde av samtliga anställdainom industrin. Jag skulle vilja påpeka för , som talar omkoncentrationssträvandena , att avsysselsättningsökningen i föllpå kommun och landsting. Det var med andra ord kommunerna och somsög upp människor för att vi skulle kunna bygga ut skolan, för att vi skullekunna klara vården. Jag anser att människorna i storstadsområdena har rätt tillkommunal och landstingskommunal service. Talet om en industrikoncentration till storstadsområdena är en falsk verklighetsbe- skrivningsom gör i den politiska debatten. Jag har inte gått upp i talarstolen för att föra framnågon klagan frän storstadsområdena, även om de har det synnerligenbekymmersamt, men jag tycker det är viktigt att man rensar bort devanföreställningar som finns i den centerpartistiska debatten. Vid densocialdemokratiska partikongressen uttalade partiordföranden isitt hälsningstal bl. a. följande; " att det gäller att undvika motsättningmellan stad och land, att det bor människor i tätorterna också och att de flestakommer att fortsätta att bo där, att en förutsättning för välståndet är att de trots sämreboendemiljöer, dåliga arbetsmUjöer och bråkiga trafikapparater tappert kämparvidare."