prot · FV0918 · 1972-12-31 00:00:00 — Inte minst hans partikamrat , som kommerefter mig i denna diskussion, tog avstånd från motionen. Döm därför om minförvåning, när jag nu ser att denna motion dyker upp igen - med sanktion fränpartUedningen! När de nya normerna för socialhjälp började diskuteras iStockholms kommun gällde det inte bara beloppens storlek, utan det var framföraUt formen för hjälpens beräkning och utbetalning som diskuterades. Fränmajoritetens sida ville man göra normerna mera generella och ge ut ettgrundbelopp för alla normalt löpande utgifter. hade tillämpats en meradetaljerad prövning, där de sökande fick begära extra bidrag för t. ex. kläderoch en del annat som inte direkt hörde tUl de löpande utgifterna. Det varframför allt mot detta som i opponerade sig, inte motbeloppet i och för sig. Man menade att den detaljerade prövningen behövdefinnas kvar. Vad var det dä som majoriteten inom socialnämndi gmnden ville vinna med denna förändring? Jo, det var i själva verket attförsöka ge den enskUde hjälptagaren mera kurage, större människovärde ochbättre självtillit. Det är inte bra i längden för en människa att ständigtstäUas inför andra personers prövning av om vederbörande verkligen behöver detena eller det andra. Det visade sig också att det var en riktig bedömning. av de hjälpsökande i kunde klara sig på det generellabeloppet. I några fall måste man göra en individuell prövning. Det gälldekanske där också mera själva sättet för utbetalningen. I frågeställningar avdetta slag får man inte vara orealistisk, och det finns naturligtvis människorsom behöver en större omsorg i detta avseende. Jag tror också att det kan vara nyttigt att ange detbelopp som utgår per person. För jämförelsens skull tar jag dåfolkpensionsbeloppet och den interkommunala taxa som Kommunförbundetrekommenderar för ersättning mellan kommunerna. De siffror som jag här angeravser mars månad 1971. Jag finner då att folkpensionen var avbasbeloppet plus pensionstiUskott, dvs. för ensamstående och 874 förmakar. Grundbeloppet för socialhjälpen här i var mindre förensamstående och mindre för makar. Taxan för den interkommunalaersättningen låg högre - 645 för ensamstående och 995 för makar men då skaUman ha klart för sig att i det senare Bostadskostnaden ligger utanför i de andra fallen. Det som emellertid har kommit socialhjälpen att ibland gåupp till rätt höga belopp är naturligtvis hyran och barntilläggen. En familjmed många barn i t. ex. mer kostnadskrävande åldrar och med dyr hyra kan lyftaen relativt stor summa. Ätt man därvid råkar i kollision med löneinkomsternaför andra familjer beror på det faktum att socialhjälpen är behovsprövad, medanlönen är bestämd av prestationen. Det är alltså inte i första handsocialhjälpen som skall sänkas, utan det är lönerna som skall ökas. Om dettainte går får samhället rycka in med generella bidrag, och en bit på vägen harvi ju kommit genom den höjning av bostadstilläggen som är beslutad. TUI slut kan jag inte undertrycka en reflexion som man dåoch då bär på. Vi har som människor ibland väldigt underliga värderingar.Kritiken mot skattesmitare är betydligt hovsammare i tonen än kritiken mot densom får socialhjälp. De som smiter från skatten vet hur de skall ta till varasina rättigheter; de är i allmänhet starka människor, medan de som fårsocialhjälp är svaga i det här avseendet. Kritiken riktar sig mot den svageindividen, inte mot den starke som försöker lyfta över utgifter på samhället.Det är den lojale medborgaren som får sitta emellan. HerrMUNDEBO (fp): Det finns i inledningen tillsocialdepartementets huvudtitel några imponerande siffror; iKungälv har redan nämnt en del av dem. Det sägs bl. a. att samhällets kostnaderför social omvårdnd och trygghet kan beräknas uppgå till drygt 35mUjarder kronor. Det är ett betydande belopp, bra nära en fördubbling pä fem äroch nästan mer än . Det borde naturligtvisinnebära att människornas trygghet har förbättrats, och det har den på ett sättgjort. Vi har fått större resurser, fler vårdplatser, bättre utformatekonomiskt stöd etc. Men ändå upplever många människor den socialaotryggheten starkare . Det finns en oro och en osäkerhet hos mångamänniskor. Många medelålders slås ut från arbetsmarknaden tio tjugo är förenormal pensionsålder, och många unga människor med god utbildning kan inte fäarbete. Trots förbättrade värdresurser känner mänga oro; Kommer jag att fåhjälp och vård? Kan mina gamla föräldrar få plats inom långtidsvården? Hurlänge måste jag vänta på en operation? Visst har vi det i många avseenden bra i vårt land jämförtmed tidigare skeden och med flera andra länder. Men det finns mänga olöstasociala problem och mycket av mänsklig nöd. Visst kan vi finna exempel pämänniskor som fått generös hjälp från samhällets sida kanske t. o. m. iblandalltför generös - men för mänga är verkligheten en annan. De klarar signågorlunda på stödet från den allmänna försäkringen och socialhjälpen, men demåste avstå från mycket. Deras ständiga tanke är: Hur skall barnen få sitt somandra? Hemmet blir förslitet och nedgånget, och tUlvaron blir isolerad. Det är paradoxalt, det är ett tecken på att något är fel idet svenska samhället att en ökad samhäUssatsning med inte mindre än 5miljarder inte medför en väsentlig förbättring av tryggheten för de många människorna.På en del punkter har tryggheten snarare urholkats . Jag skall kort beröra två områden inom vår socialpolitik,nämligen famUjepolitiken och hälso- och sjukvården. beslutade om förbättratstöd till barnfamiljerna genom höjda statliga och kommunala bostadstillägg.Majoriteten av barnfamiljerna berördes inte av den reformen. De fick ingenting.De har fått uppleva att de allmänna barnbidragens reella värde har minskat. Dekommer att få uppleva samma sak också detta är. Många barnfamUjer har också fått större kostnader förbarntUlsynen. Flera kommuner har höjt avgifterna för daghem och familjedaghem.En del kommuner har i en situation då större resurser skulle behövas måstminska platstillgången pä familjedaghem. Många barnfamiljer har fått ökadeboendekostnader utan att erhålla något samhällsstöd genom bostadstillägg. 1 deflesta tvåinkomsttagarfamiljer - och det är ju det vanligaste famUjemönstret- får man inga eller mycket små bostadstUlägg. Det är dagens verklighet förmånga barnfamiljer - stigande kostnader, höjda avgifter, försämrat reelltsamhällsstöd. Det är tomt prat från regeringens och socialdemokratinssida att tala om ett förbättrat samhällsstöd till barnfamiljerna. En del harfått ett förbättrat reellt stöd, en del kanske ett bevarat reellt stöd. Ändra -och det är ett stort antal barnfamiljer har fått ett försämrat reellt stöd. Jag skall inte närmare beröra vad vi kan ha att vänta päområdet - jag är själv med i den famUjepolitiska kommittén och vill inte gå inpå de funderingar som finns inom kommittén; kanske är det inte hellermeningsfuUt att göra det. Vi vet inte när regeringen finner det lämpligt attlägga fram nya delförslag. Vi vet inte heller, om regeringen anser detlämpligare att låta förslagen ligga i kanslihusets rymliga skrivbordslådor. Vivet bara att regeringen inte uppfyllt de löften tillbarnfamiljerna som gavs i regeringspartiets program 1964, Resultat ochreformer. De löftena har inte infriats, och mycket tyder på att man inte helleravser att infria dem. För min del vUl jag bara säga att en familjepolitiskreform bör innefatta tre huvudinslag, dels en höjning och en värdesäkring av deallmänna barnbidragen det är ett samhällsstöd som alla barnfamiljer fårtUlgodogöra sig , dels en revision av stödet tUl familjer med låga inkomsteroch flera barn, dels ett vårdnadsbidrag till familjer med små barn. Till dettamäste komma en allmän förskola, en fortsatt utbyggnad av samhällets barntillsynoch ett system för lägre och enhetligare avgifter för den tillsynen. Låt mig så säga några ord om hälso- och sjukvården.Kostnaderna för sjukvård och sjukförsäkring beräknas för kommande budgetåruppgå till 15 300 mUjoner kronor. Det är en ökning med underden gångna femårsperioden. Prognosen pekar också mot kraftigtökade utgifter. Det är emellertid bara en liten del av den summan som gårtill hälsovård. Därför är det i hög grad missvisande när vi talar om hälso- ochsjukvård; det är sjukvärden vi satsar mest pä. Ser vi på socialdepartementetshuvudtitel, finner vi att under rubriken och sjukvård är upptagetsammanlagt , varav en väsentlig del går till folktandvården.TUl allmän hälsokontroll och hälsovårdsupplysning anslås drygt 5 mUjonerkronor. AUtså: av de statliga utgifterna för hälso-och sjukvård går bara entredjedels promille tUl hälsovård! Socialministern säger också denna gäng, liksom fleragånger förut, nej till välmotiverade förslag om mera pengar på hälsovårdensområde. Det är en märklig sparsamhet. Man talar ibland om att spara tusenlapparmen förlora mUjoner. Här är det fråga om att spara ett fåtal miljoner menförlora flera hundratal. Då det gäUer allmänna talesätt och programförklaringar ärnog mänga ense om att mera mäste göras för hälsovård, förebyggande värd, öppenvård etc, men av konkreta sädana insatser ser man inte mycket isocialdepartementets huvudtitel. 1 slutet av hade vi en debatt här iriksdagen om hälsovården och den allmänna försäkringen. Då ansågs det att viborde vänta på resultatet av vissa utredningar utredningar som pågått isnart och som inte kommer bh färdiga ens under det här året. Vi måste nu gå frän ord tUl handling, börja med enomorientering inom hälso- och sjukvården, satsa mera pä hälsovården. Fm (); BarnfamUjerna har alltid stått i centrum förden välfärdspohtik som socialdemokratin har velat föra. För ett parti som påsolidaritetens grund arbetar för trygghet, social rättvisa och jämhkhet är detsjälvklart att vården och fostran av barnen skall vara ett gemensamt ansvar.Föräldrarna skall inte ensamma behöva bära den bördan. En mycket stor del av detpraktiska reformarbete i vårt land som genomförts harockså gäUt barnfamiljerna. Och låt oss i det sammanhanget inte glömma att detreformarbetet till förmån för barnfamUjerna ofta har fått bedrivas i strid medde borgerliga krafterna i samhället. Tack vare detta målmedvetna arbete från arbetarrörelsenssida har en revolutionerande förbättring ägt rum. Denna revolution harsjälvklart också i hög grad omfattat kvinnorna. Det finns ingen likhet meUandagens levnadsviUkor och den fattigdom och förnedring, det tunga kvinnoslit ochförtryck som skildras av författare som , eller StigClaesson och som säkert många av denna kammarens ledamöter upplevt. Den somviU göra gällande att ingenting hänt och ingenting förändrats har inte fattatden sociala verklighet som människor levde i för bara en generation sedan. Det målmedvetna reformarbetet har pågätt . Närvi i början pä insåg att det krävs kraftfulla insatser för attanpassa pohtiken till de sociala förändringar, bl. a. beträffande familjensstruktur och funktion, som ägt rum och för att öka jämlikheten mellan män ochkvinnor, så var det socialdemokratin och fackföreningsrörelsen som toginitiativet till reformerna inom så viktiga områden som barntillsynen,skattepolitiken och familjelagstiftningen. Det var arbetarrörelsen som gick ispetsen för att förbättra de ensamstående föräldrarnas situation. Och i åretsbudget har de familjepolitiska åtgärderna prioriterats. Ändå tror jag, herr talman, att vi mäste erkänna attbarnfamiljerna har en mycket svär och utsatt situation. De uppleverstarkt de vardagliga problemens tyngd. Inga drabbas så hårt som barnfamiljerna av de akutasvårigheter som vi just nu brottas med i samhället; arbetslösheten,prisstegringarna på mat, bostäder, konsumtionsvaror och resor, bristen på vårdoch service, framför aUt bristen på barntillsyn, den otillräckligasamhällsplanering som tar sig uttryck i social segregation, socialt torftigabostadsmiljöer, långa arbetsresor. Få människor är så beroende av kollektivainsatser som barnfamUjerna, inte minst när den sociala gemenskapen ocharbetsfördelningen som fanns i det gamla samhället har upplösts ochproduktionen har flyttats bort frän hemmen och familjen. tvingas famUjerna att ensamma klara vårduppgifterna.Vad det innebär i form av minskad familjeinkomst, av isolering, mistad socialtrygghet och självständighet för de kvinnor, som får ta på sig vårduppgifternaoch avstå från löneinkomsten, eller av tungt arbete för de småbarnsföräldrarsom förvärvsarbetar, det vet vi teoretiskt, men jag undrar om vi verkligen harfattat vad det innebär i praktiken. Jag tror att det finns fä i vårt samhäUesom bär så tunga bördor både med hänsyn till ekonomi och med hänsyn tUlarbetsbelastning som barnfamiljerna gör. 1 särklass hårdast utsatta är självfaUet ensamförsöijarna.Eftersom de flesta av dem är kvinnor är de i allmänhet också låginkomsttagare.Deras famUjeinkomst hgger genomsnittligt väsentligt under andra barnfamiljersinkomster. För dem betyder de stödinsatser som samhället sätter in ofantligtmycket. Om man vUl använda levnadsnivåbegreppet för att få envidare och bättre beskrivning av barnfamUjernas situation än man får om manenbart använder sig av inkomsten som mätare, skall man finna att barnfamiljernahar en väsentligt lägre levnadsnivå än andra. Försörjningsbördan ochvärdansvaret sätter mycket bestämda gränser för vad de kan uppnå när det gällerdet som vi alla anser nödvändigt och eftersträvansvärt: god hälsa, god ochnärande kost, god bostad med trygg och stimulerande närmUjö, fiitid ochsemester, utbildning och yrkesverksamhet efter eget val, aktiviteter iföreningsliv och samhälle, gemenskap med andra. Också när man mäter barnfamiljernas standard efter dettavidare mått, finner man att ensamförsörjarnas situation är den i särklasssvåraste, därför att så många problem adderas hos dem och därför att bundenhetenoch isoleringen blir särskUt stor inom denna grupp. Inga andra tvingas avståfrän så mycket för att ge sina barn goda uppväxtförhållanden. Det är en storoch beundransvärd prestation att så många trots detta orkar ta sä väl hand omsina barn och ge dem en så god start i livet som de faktiskt gör. Därför är det upprörande orättvist att deförvärvsarbetande småbarnsmödrarna och de ensamstående föräldrarna som sliterhårdare än de flesta andra skall behöva ta emot så mycken kritik och få höra såmycket okunnigt prat om att just deras barn oftare än andra får en dålig starti livet. Det finns t. o. m. motioner till denna riksdag, alla med borgerligaunderskrifter, som tecknar denna nidbUd. 1 enmotion av folkpartisten m. fl. a. i följande ordalag: "När man sedan skaU åskådliggöra undervisningen genomett exempel, får en famUj bestående av en ensamstående mor, , med ett barn, ,utgöra förebUden." --- "Även om sådana familjebilder som den iläroboken skUdrade icke är ovanliga och även om vi ingalunda vill fälla någonförkastelsedom över dem som hamnat i en sådan situation, anser vi det fel att ien lärobok låta ett sådant förhällande ersätta det normiUa och legitimeradefar, mor och barn, där föräldrarnas gemenskap garanteras av äktenskapetslaggivna skydd. Vi anser också att en sådan undervisning ingalunda harmonierarmed skollagens 1 §, som säger att undervisningen skall främja elevernasutveckling till harmoniska människor och till dugliga och ansvarskännadesamhäUsmedlemmar. Ett splittrat hem är i allmänhet icke en god grund för varesig harmoni eller ansvarskänsla. Ett studium av de ungdomsgrupper som råkat på avvägar gerbelägg för att olyckliga hemförhåUanden ofta präglat deras barndom." 1 en partimotion om föräldraundervisning, undertecknad avherrar och , heter det: "Vidare finns det former av vanvård,som formeUt inte kan kallas misshandel, som också kan ha skadlig inverkan påbarnets utveckling. Det gäller bl. a. bristande värd och tUlsyn i samband medföräldrarnas förvärvsarbete. På grund av brist på tillsynsplatser lämnas mångabarn utan tiUsyn stora delar av dagen, såväl före skolans början som efter dessslut. Orsaken är här tUl stor del brister i samhällsplaneringen. Men mänga avdessa barn skulle säkerligen kunna fä en bättre tillsyn om föräldrarna på etttidigt stadium hade fått klart för sig vilka negativa verkningar bristen påtillsyn kan få." Jag vet inte om herrar partiledare haft tid att tänka sigin i vad som faktiskt står i motionen, om de har förstått hur detta upplevs avde förväi-vsarbetande kvinnor och de ensamföräldrar som är förtvivlade överbristen på barntiUsyn som tvingar dem till dåliga lösningar. Dessa föräldrarvet mycket väl vad barnen behöver, men de har inget val därför att samhälletsviker dem. Ätt i den situationen uttala sig som mittenpartiledarna gör är attrått och cyniskt slå dessa föräldrar i ansiktet. Men jag tror också att med detta ganskaeffektivt har avslöjat hur ytligt hans intresse för kvinnorna och för jämlikhetmellan könen är. Det är inte de här kvinnorna som sliter hårdare än några andrasom skall ha undervisning om vad barn behöver för att få brauppväxtförhållanden. Vi borde i stället hedra dem för deras insatser. Det är istället vi politiker, som bär ansvaret för samhällsutvecklingen, som borde fåsådan undervisning. Jag vill påstå att vårt ansvar på den här punkten är myckettungt. Barnens behov får alltför ofta komma i andra hand när vi fattar vårabeslut. Det framhålls ofta att utbyggnaden av barntUlsynen varitmycket snabb . Och det är sant. Men det är också sant att vi har en katastrofsituation när det gäller barntiUsynen och möjligheternaatt ge alla barn goda uppväxtförhållanden. Med nuvarande utbyggnadstakt ochplaneringsmetoder kommer situationen att förbli katastrofal under lång tidframåt. Jag trorvi måste erkänna det. Dagens föräldrageneration kan inte räkna meddaghemsvärd eller allmän förskola för sina barn som ett realistiskt alternativ,om inte ett under inträffar, dvs. om inte en total omprioritering tiU förmånför barnens behov sker. I årets statsverksproposition uppskattas antaletdaghemsplatser preliminärt tUl 41 000 och 1972 rill 52 000. Jag tror inteatt de siffrorna kommer att håUa, framför aUt inte de som uppges ochför utveckligen därefter. De är för höga, och jag skall återkomma tUl varförjag tror det. Men låt oss utgå ifrån att vi nu har cirka 40 000 daghemsplatseroch jämföra detta antal med behovet. Det finns minst dubbelt så många ensamförsörjare medsmåbarn. Det finns drygt en halv miljon småbarnsmödrar som förvärvsarbetareller vill förvärvsarbeta. Det finns tusentals ensamförsörjare ochlåginkomst-familjer, som lever på socialhjälp mot sin vilja därför attbarntillsynen inte kan ordnas. Med hittUls beräknad utbyggnadstakt hade vihoppats på att till 1975 ha 75 000 daghemsplatser. Om vi viU uppfylla de kravsom LO stäUt beträffande utbyggnaden, skulle vi behöva det dubbla antalet.SkuUe vi vilja ge plats åt aUa bam, vUkas föräldrar redan förvärvsarbetar,krävs en tiodubbling. VUl vi förverkliga den aUmänna förskolan krävs änkraftfuUare insatser. Dess värre ser det ut som om den påbörjade expansionen avdaghemsvården nu skulle vara i kraftigt avtagande. Kommunerna har inför denbesvärliga ekonomiska situationen börjat bromsa utbyggnaden. Situationen blirinte bättre av att det finns borgerhga majoriteter med en negativ inställningtill daghemmen i mänga kommuner. De siffror som redovisas i åretsstatsverksproposition kommer sannolikt inte att häUa. De grundar sig påuppgifter som har lämnats av bamavårdsnämnderna i juhaugusti 1971, dvs. påspecialnämndernas förslag inför det kommunala budgetarbetet. harkommun efter kommun i samband med budgetens faststäUande beslutat skära neddaghemsutbyggnaden. I det borgerligt styrda har man t. ex. skurit nedutbyggnaden från beräknade tio nya barnstugor tUl fyra. Hade inte visocialdemokrater hållit så hårt på daghemsfrågan, skuUe man ha nöjt sig medännu mindre. förskjuts relationerna mellan daghemsvården ochfamiljevården. ökade famUjedaghemsvården i med 40 000värddagar och daghemsvården med . Enligt statsverkspropositionensstatistik har antalet familjedaghemsplatser ökat kraftigare än antaletdaghemsplatser och överstiger nu antaletdaghemsplatser totalt. Detta är mycket allvarligt. Det är ju inte ens fråga ombalans och än mindre om den prioritering av daghemmen som statsmakterna liksomde pohtiska och fackliga organisationerna så starkt uttalat sig för. Detta harvi gjort av följande skäl: Daghemsvärdenär tryggare och kvalitativt överlägsen-. Jag vill utan vidare erkänna attdagmammorna naturligtvis gör en mycket fin insats. Men ändå kan ingen annanvärdform ersätta den träning i gruppgemenskap eUer den systematiska stimulansav underprivilegierade och handikappade barn som barnstugorna med derassärskilt utbUdade personal kan ge. Föräldrarnaföredrar daghemsvården just därför att de vet detta om 3 protokoU 1972. daghemmen.Köerna och ansökningshandlingarna i alla kommuner visar det med fuUständigtöverväldigande siffror. Och vi måste ju bry oss om vad det är som föräldrarnavill ha. Vi måste prioritera barnstugorna om vi skaU kunnaförverkliga förskolereformen. Vi får inte satsa på en sådan utbyggnad avbarntillsynen, att det bhr en klassuppdelning i förskolan mellan sådana barnsom går i barnstuga, sådana som går i lekskola och sådana som är påfamUjedaghem. Det är inte heller så helt med kvaliteten inom familjevårdensom man vUl göra gäUande. Den väsenthga förbättring som har skett gällerdagbarnvårdarnas arbetsförhållanden. Men kommunerna har inte haft råd att göraså mycket ät kvaliteten i övrigt. Utbildningen når inte ut till alladagbarnvårdare, och den är av mycket skiftande kvalitet. Samarbetet meddaghemmen, lekpaket, hälsovård för barnen och annat som fanns iutredningsförslaget när statsbidraget infördes är på många håll i kommunernabara papperstigrar. Den fackliga anslutningen är enligt vad som redovisas iKommunalarbetaren nr 1972 dålig. Omsättningen pä dagbarnvårdare ärfortfarande hög, och därför får barnen mycket ofta byta mUjö. I denna situation, dä det borde göras mer än någonsin föratt stimulera kommunernas barnstugeutbyggnad, har man föreslagit attbalansregeln skall upphöra att gälla. Jag anser att det är olyckligt. Vi bordei stället lagstifta om kommunernas skyldigheter på barntillsynens ochförskolans område. Det har LO krävt. Och vi borde inte genomföra förändringarförrän i samband med att vi tar ställning tUl barnstugeutredningens förslag.Jag tror att vi redan då bhr tvungna att återinföra regler för att stimulerabarnstugeutbyggnaden på det sätt som familjeministern glädjande nog talat om . Vad blir resultatet av bristen på barnstugeplatser? Ja,det blir bl. a. att många ensamförsörjare och låginkomsttagare inte har råd attordna med en tillfredsställande barntillsyn när de inte får stöd av samhället.En privat dagmamma kostar och barn eller mer. Det har inteen ensamstående mamma med en årsinkomst pä råd att betala,knappast heUer låginkomstfamiljer som med tvä personers heltidsarbete kan tjäna35 . För att de skall kunna få en dräglig levnadsstandard ärdet helt enkelt nödvändigt att båda arbetar. Resultatet av daghemsbristen blir i de här gruppernaförödande, framför allt för barnen men även för de vuxna. Barnen får antingenväxa upp i en oacceptabelt låg levnadsstandard fattigdom helt enkelt - ellerlämnas mer eller mindre vind för våg. Samhällets resurser är helt otillräckligaför att kunna tUlförsäkra alla barn goda uppväxtförhållanden eller för att gejämlikhet mellan könen och valfrihet är småbarnsföräldrarna. Kvinnorna, isynnerhet arbetarklassens kvinnor,, tvingas stanna hemma vare sig de vill ellerinte. För alla de här människorna måste alla våra vackra fraserom utbyggnadstakt, reformvilja, jämlikhet, valfrihet, service och obligatoriskförskola te sig som ett hån. De känner sig svikna. De unga föräldrarna tvingasin i livsformer de aldrig valt själva. Där slits de ut i hårt arbete eUer i enmonoton och isolerad förortstUlvaro. De får se sina barn växa upp isocial segregation och torftiga miljöer. byggs bostadsområde efter bostadsområde, därinvånarna får vänta på social service. Parkeringsplatser och skolor,som de ansvariga mäste skaffa pengar och mark till, och kommersiella institutioner,som det aldrig tycks saknas resurser tUl, kommer däremot pä plats .