prot · FV09113 · 1972-12-31 00:00:00 — Enligt folkräkningarna 1965 och 1970sjönk den andel av arbetskraften som sysselsätts inom tillverkningsindustrinmed . Det betyder att ungefär 48 000 jobb försvann. arbetskraftsundersökningar -, som de kallas - har med sin urvalsmetod visat att för tredje kvartalet1972 industrisysselsättningen gått ytterligare ner i jämförelse med sammakvartal 1970. Äv betydelse i de här sammanhangen är att inte baraindustrisysselsättningen sjunkit utan också den totala sysselsättningen gåtttillbaka, trots att befolkningen i aktiv ålder - 18 t. o. m. 66 är -ökat meddrygt 300 000 . Räknat per 100 invånare i aktiv ålder harsysselsättningen gått ner med meUan 4 och 5 arbetstillfällen efterfolkräkningarna 1965 och 1970. Också enligt arbetskraftsundersökningarna sjönkantalet av de totalt sysselsatta i jämförelse medsamma kvartal 1970. MeUan folkräkningarna 1970 och 1965 försvann inomNorrlandslänen jämte och - de s. k. skogslänen - drygt 50 000arbetstillfällen. För min del håUer jag sannolikt att utvecklingen underinnevarande femårsperiod, 19701975, kan bedömas sä, att ytterligare 50 000jobb kommer att försvinna för människorna inom detta område, om inte en nypolitik åstadkommes. Om 50 000 nya arbeten skaU skaffas fram inom industrin,där i genomsnitt varje arbetsplats kostar , innebär det ett kravpä för företagsutbyggnad. Varifrån skall pengarnakomma? På vilka objekt skall de satsas? Vem skall äga pengarna? Vilkennäringspolitisk huvudinriktning skall satsningen ha? Var finns den organisationsom skall kunna genomföra och hålla i denna utveckling? Räckerindustridepartementet till för en sädan arbetsuppgift? Har det departementetpengar, befogenhet och kompetens i övrigt för en sådan arbetsuppgift? Man haranledning att ställa sig åtskUliga frågor inför den verklighet vi har framföross. Utvecklingen pekar för de närmaste tvä ä tre decenniernamot att bara hälften så många arbetare och tjänstemän kommer att kunna fåsysselsättning inom industrin i jämförelse med den andel av befolkningsom sysselsattes inom industrin. Vi står nu inför helt nya arbetsuppgifter politiskt,ekonomiskt och industriellt. Vi har i detta land utvecklat enarbetslöshetspolitik. som varit ganska bra. Den har syftat till att hjälpa de av arbetskraften som är arbetslösa, så att en stor del kunnat fäberedskapsarbete, omskolningskurser, arkivarbete, skyddat arbete ellerkontant-understöd. Vad vi har saknat är en långsiktig och medvetetutformad näringspohtik, som syftar tUl att trygga jobben för de ca 95 procentav arbetskraften som har sysselsättning och som ocksä syftar tiU att höja densiffran. För arbetslöshetspolitiken har vi byggt upp en omfattandeorganisation, främst genom AMS. För näringspolitiken finns det inte nägonmotsvarande välutvecklad organisationsapparat. Den skulle förutsätta bl. a. attregeringspolitiken mäste moderniseras. För att skapaorganisatoriska förutsättningar pä centralt häll för en framgångsriknäringspolitik skulle vi behöva få ett departement för allmän näringspolitikgenom ombildning av något av de nuvarande. På samma sätt som regeringen under1800-talet sammanförde den näringspolitik som då bedrevs, dvs.jordbrukspolitik, tih ett departement i stället för att ha ärendena spridda päflera är det nu nödvändigt att ta fram en motsvarande organisatoriskmodernisering av regeringspolitiken för nä-ringspohtikens del. Den statligaföretagsverksamheten inom bolagsgrappen svarar för ca 40 000 anställda och inomaffärsverksgmppen för ca 160 000 anstäUda. Ansvaret för en framgångsriksysselsättningsutveckling inom denna grupp bör på regeringsnivå ligga hos ettspeciellt departement för den statliga företagsverksamheten. Det departementet,med underställda företag, bör ha det avgörande ansvaret och möjligheterna föratt industriellt utveckla dessa företag sä, att de kan bidra till att skapa nyaarbetstillfällen, särskilt inom stödområdet. Där har regeringen ett specielltansvar som arbetsgivare, bl. a. mot bakgrund av att den statliga företagsgruppenminskade sin sysselsättning genom att rationalisera bort 10 000 flerarbetsplatser än man skapade. Detta gällerenbart vad som skedde inom Norrlandslänen. På cirka tvågenerationer har förvandlats frän ett jordbrukssamhälle till ettindustrisamhälle. Över en miljon människor kom i kläm under den utvecklingenoch emigrerade. kommer på en generation att förvandlas från ettindustrisamhäUe tUl ett icke industrisamhälle. Flera hundratusentals människorkommer att behöva lämna sina gamla och invanda arbetsplatser och stäUa om sigtiU nya. Den omställningen kan leda tUl att åtskilliga tiotusentals människorkommer i svårigheter - svårigheter som på ett tUlfredsställandesätt kan lösas enbart genom avgångsvederlag, omskolning eller för tidig pensionering,utan som fordrar en ännu mer utvecklad arbetsmarknadspohtik frän samhälletssida. Det bör vidare vara möjhgt att ge dem som arbetat i hårtindustriarbete och skiftarbete en möjlighet att komma över till lättareservicearbete. För att regeringen bättre skall kunna svara för det samhäUeligaarbetet på det här området bör ett särskilt arbetsmarknadsdepartement inrättasgenom ombildning inom departe-mentsgrappen. Nyaorganisatoriska förutsättningar måste skapas för att säkerställafinansieringen av de nya industriella arbetsplatserna, när de gamla försvinner,och för att modernisera och förbättra miljön kring och på de arbetsplatser somredan finns och kan få bli kvar. Enbart de 50 000 arbetsplatser som jag nyssnämnde, som kan väntas försvinna inom skogslänen under innevarandefemårsperiod, skuUe, om de ersattes med nya industriella arbetsplatser, fordraett kapital av ca totalt. Intressant i dessa sammanhangär ocksä att jämföra den satsning som omtalas i propositionen 111, som vi i dagbehandlar, att den statliga satsningen på , NJA och ÄSSl i kommeratt uppgå till ca för att säkerställa de arbeten som därfinns och för att öka sysselsättningen med troligen knappa 1 000 arbetsplatser.Betydande belopp åtgår således för att modernisera gamla arbetsplatser sä attde kan bh kvar trots skärpt internationell konkurrens. Det räcker inte attförutsätta att det privata näringslivet skall orka spara Uiop erforderligamedel för att bygga om gamla arbetsplatser och skapa nya för att därigenomförverkliga våra krav på full sysselsättning. Pä ett genomtänkt sätt måste depengar som staten kan tillföra och de pengar som löntagarna via ÄTP-fonden kansätta in för att trygga sin egen framtid och fulla sysselsättning, slussas överi praktiska investeringar, förberedande av forskning och utvecklingsarbete,yrkesutbildning och marknadsföring. De statliga pengarna och löntagarnasATP-pengar mäste kunna satsas inom ramen av en väl avvägd och medvetennäringspolitik, framtagen inom regeringen för det departement för allmännäringspolitik som måste tillskapas. Men också nya juridiska ochorganisatoriska former fordras för den nya arbetsuppgiften, när det gäller bl.a. ATP-pengarnas inslussning i meddelägande i näringslivet. Vid sidan av nya organisatoriska åtgärder på detcentrala planet för att vi skall kunna driva en framgångsrik näringspohtik i avsikt att trygga full sysselsättning och social utveckling mäste också pä det regionala området nya förutsättningar skapas. Även om vi genom nya centrala organisatoriska förutsättningar skapar en grund för näringspolitiken, sä måste de företagsnära och praktiska besluten i betydande omfattning genomföras närmare människorna och företagen, dvs. pä regional nivå. Den arbetslöshetsbekämpande pohtik som bedrivs i formav beredskapsarbeten och lokaliseringspolitik bör förändras pä följande sätt: Regeringenbeslutar hur mycket pengar som kan satsas för dessa ändamål. AMS svarar för denregionala kvoteringen. Satsningen meddelas i sä god tid, att förnuftigaregionala förberedelser kan göras, sä att pengarna kommer till bästa möjligaanvändning. Det fömtsätter rimlig tid för planering och förberedelser av ohkaslag, men också att tillräckliga medel avsattes förplaneringsarbetet. Gentemot varjeregion eller län fungerar AMS såsom övervakare för de pengar som lämnats. Detbetyder att AMS skall ha vetorätt inför de förslag som framlägges frånlänshåll. Detta för att hindra att inom olika regioner satsningar göres på ettoekonomiskt sätt, t. ex. genom alltför hkartade projekt. AMS svarar förden löpande övervakningen och revisionen av de använda medlen. AMS fungerargentemot regionerna som konsult- och upplysningsorgan, vilket med sin riksomfattande överblick, sin tekniska och kommersiellaförmåga kan ge tips om vad som kan vara värt att satsa på. Möjlighet till samordning och samköming mäste skapasekonomiskt och juridiskt för den nu mycket omfattande regionala organisationsapparat,som vuxit upp genom tiUfälliga beslut under mänga årtionden. Detta ärnödvändigt bl. a. med hänsyn tUl nödvändigheten att snabbt kunna behandlaärenden som gäller sysselsättning i stället för arbetslöshet för sävälmänniskor som företag. Tiden är en avgörande faktor i dessa sammanhang. Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att alltför mängahar nu alltför passivt väntat pä att en internationellkonjunkturuppgång skall komma tiU och återigen lyfta in oss i detlyckliga tUlstånd av full sysselsättning som vi hade . Deninternationella konjunkturuppgången kommer, men vi har ingen anledning atträkna med att den kommer att ge oss full sysselsättning igen. Vill vi ha fullsysselsättning förutsätter det att vi själva skapar en god grund därför. Vad vi nu behöver är en offensiv regeringspohtik för attsäkra sysselsättningen, trygga reaUöneutvecklingen och lägga grunden för envidare social utveckling. Regeringen måste komma fram snabbt tiU nyaarbetsformer för att kunna trygga utvecklingen för oss i en värld med skärptinternationell konkurrens, där de multinationella företagen växer snabbare änandra, där nya tekniska och kommersiella fömtsättningar ger möjligheter förkonkurrenter att använda billig arbetskraft frän mer eller mindreunderutvecklade länder och kombinera den med modern, högeffektiv teknik. gäller det inte detaljer i vår politik längre. Detgäller att snabbt få fram en ny helhetspolitik som grund för en offensivnäringspolitik. Det är det enda sättet för oss att förverkliga våra gamla kravpä fuU sysselsättning och fortsatt social utveckhng. Det ligger i våra händeratt ta vara på de möjligheterna. Det ligger i våra händer att låta demöjligheterna glida ifrån oss. FrökenMATTSON (s): Vi hade en liten diskussion omkvinnornas jämlikhet. Timmen var sen, och det finns anledning att nu i den allmänpolitiskadebatten fortsätta med de tankegångar som fördes fram här från talarstolen. Jag viU emellertid peka på att en hel delganska väsentligt har hänt. Det mest väsentliga är väl det möte på ,som statsminister i går hänvisade till, dit representanter förarbetsmarknadens parter och pohtiska och ideeUa kvinnoorganisationer varinbjudna för att diskutera rikthnjer för direktiven för den delegation förjämhkhet som skaU tUlsättas i kanslihuset. sade i går att man var överens om en punkt somdet mest väsentliga: grunden för kvinnans likställighet skall läggas iarbetslivet. Det förfiänar att tiUäggas att den enigheten var fullkomligt totalbland de politiska och opolitiska kvinnoorganisationer som var närvarande, nämhgenYrkeskvinnors klubbars riksförbund, ,och samhälle samt socialdemokraternas, folk- partiets,och samt Vänsterkvinnornas organisation.Vi är aUtså överens om att det är i arbetslivet som kvinnorna skall nä sinjämställdhet, eller som det ocksä kan uttryckas: Vad som krävs är att ge demmöjligheter och mod att ta steget ut i arbetslivet för att uppnå självtUlit, ekonomisksjälvständighet och trygghet samt bättre hälsa det senare dock icke hämtatfrån våra anteckningar vid överläggningar i , utan frän den debattboksom givit ut. Det är alltså i arbetslivet som jämlikheten skall grundas.Jag tror det är värt att peka på att vi just nu har en lång rad färdigautredningsresultat som också ansluter sig tiU den åsikt vi var eniga om påHarpsund. Jag syftar på familjelagssakkunnigas betänkande, som för närvarandeär remissbehandhng - man har t. o. m. börjat sammanstäUa remisserna. Iutredningen är vi överens om riktlinjerna sä som de skisserades i direktiven,nämligen att äktenskapet skall betraktas som en friviUig samlevnad mellan tvåekonomiskt självständiga individer. Även om vi har hela avsnitt av deekonomiska rättsverkningarna kvar, är det ingen av oss som har vänt sig mot densynpunkten. Det är alltså en mycket enig utredning som har lagts fram på denpunkten. Vi har vidare familjepolitiska kommitténs betänkandeFamiljestöd. Vi har ocksä barnstugeutredningens betänkande. Ätt jag nämner dehär tre utredningarna är for att peka pä hur samstämmiga de egentligen är medtankegångarna i det familjepolitiska program som stär för och som höll ett fint orienterandeanförande omkring. Det har tvä huvudpunkter. Den första är att främst skall vislå vakt om barnens trygghet. Den andra är att det är i arbetslivet somjämstäUdheten går att genomföra. De tankegångarna återfinns och fär stöd i aUade tre utredningarna. Man kan t. ex. peka på familjepohtiska kommittén, somframhåller att minst lika angeläget som att bygga ut kontantstödet tUlbarnfamiljerna är att genom en utbyggnad av samhällets barntUlsyn göra detmöjligt för föräldrarna att ha förvärvsarbete. Man understryker också mycketkraftigt att det är barnens rätt och behov av social utveckling genomgruppsamvaro som är det främsta motivet för en ökad satsning på barntillsynen. Man kan ocksä tiU stöd för våra tankegångar, tankegångarsom alltså delas på mänga häU, citera ur förskolebetänkandet, i vilket manutifrån barnens trygghet och utifrån tanken, att det i ett bättre och riktigaresamhälle än i det vi har skall vara möjligt att förena föräldraskap medarbetsliv och med fritidssamvaro, peka på en förändring av arbetslivet.Föräldrarnas länga arbetstider och de effekter som de får på barnen diskuterasingående. Vi har från förbundets sida som ett av våra huvudkrav en successivarbetstidsförkortning tUl . 1 utredningen säger man att arbetsmarknadens parter bör taupp frågan om familjeroUen och arbetstidens förläggning i sina förhandlingar.Det heter vidare att sett i det långa perspektivet mäste samhäUe och arbetshvskapa bättre fömtsättningar för barnfamiljerna att fungera. Ytterst är det enfråga om hur långt samhälle och arbetsliv är berett att solidarisera sig med barnen och deras rättigheter. 6 protokoU 1972. småbarnsföräldrarsbehov av bättre arbetstider bör eftersträvas. Detsamma gäller för äldre ellersvagpresterande människor över huvud taget. Med stöd av detta vill jag verkligen återigen mycketbestämt hävda att värt program - som diskuteras långt utanför det här huset- har ett brett stöd; att det är helt anpassat tUl tiden och att detlångsiktigt sett har alla förutsättningar att bli en riktlinje för vårtframtida politiska handlande. Det är därför jag tycker det är egendomligt att kunnanotera hur man kanske omedvetet men säkert mänga gånger mycket medvetet harvelat förvanska det; hur man utifrån en del av tankegångarna i värt program harfuUföljt presentationen till det mest groteska och horribla, i akt och meningatt väcka en känslostorm och att självfaUet kunna spela vidare på det, fram tiUvalrörelsen inte minst. Jag har själv varit journalist och läser oerhört myckettidningar, och jag trodde i varje faU att jag i det närmaste hade upphört attförvånas, men jag har blivit både förbluffad och förtretad över att få läsa denmängd pressklipp där det sägs att och jag somdess representant kräver förbud för hemmafruar - hur vi bildligt talat medpiskan vill tvinga ut aUa hemmafruar på arbetsmarknaden. Priset tror jag tas avNya Wermlands-Tidningen, som i slutet på helt enkelt skrev attdet vi innerst inne syftar tiU är att avskaffa hemmet. Jag skall be att fä citera ett stycke ur ledaren i fråga:"Men den socialdemokrat som vill vara konsekvent i sitt handlande börgivetvis se tiU att de enskilda hemmen avskaffas sä fort som möjligt. 1 ställetbör medborgarna beredas möjligheter att övernatta pä hotell." Som endagrundval för detta påstående och denna kommentar citerar man tankegängen attenda möjligheten att häva kvardröjande diskrimineringar är att åstadkomma fulljämställdhet mellan kvinnor och män ute i arbetslivet. Det är aUtså exaktdetsamma som vi alla enades om pä och som återkommer i de treutredningar jag tidigare helt kort har berört. Det är väl också ungefär samma avsikt som ligger bakomtalet om att vi viU avskaffa kvinnornas valfrihet. Jag försökte häromnattenfrän denna talarstol - jag säger "försökte" eftersom jag inte ärsäker på att de män som deltog i debatten helt har tänkt igenom problematiken;det krävs rätt stor tankemöda för detta och även ganska stor erfarenhet av dendiskriminering av kvinnorna som fortfarande råder på många häU förklaravarför vi långsiktigt inte kan ange valfriheten som riktlinje för vårtpolitiska handlande. Vi mäste få död pä valfrihetsmyten, för om man drar utvalfrihetens aUa konsekvenser, hamnar man i sä enorma och ekonomiskt omöjligautgifter att det icke går att genomföra full valfrihet meUan hem ochförvärvsarbete för män och kvinnor. Konsekvenserna skulle bli orimliga. Därförhävdar vi mycket bestämt att möjligheterna att genomföra kvinnornas jämlikhet iarbetslivet långsiktigt mäste sättas upp som vårt främsta mål. Valfrihetsmyteni dess yttersta konsekvenser kan aldrig någonsin omsättas i praktiken. säger man att vi har sagt nej tiU valfriheten. Det ärocksä någonting som ytterligt ingående borde diskuteras. Vi har funnit attvalfriheten icke existerari dag t. ex. för en ensam förälder eUer för en kvinna som är gift med enlågavlönad man. Den kanske finns i några ytterst välutbUdade och ekonomisktvälstäUda familjer, men den existerar inte i stort. Vi har inga möjligheter attgenomföra den. När vi skisserat det långsiktiga målet för ett samhälle som ärbarnvänligt och som gör det möjligt för familjer att umgås och ha en bättre ochmeningsfullare samvaro inom familjens ram i ett annat arbetslivssystem, har visagt att det är arbetslivets villkor som måste ändras. Med det har vi inte sagt, som detpåstås på många håU som det skrivs pä många håll och som det sägs på mängahåU - att vi vill ta bort den ringa valfrihet som existerar . Den äraUdeles omöjlig att ehminera . Det är omöjligt, rättare sagt, attföreskriva att det inte skaU finnas någon möjlighet för dem som ärhemmavarande att vara hemma. Det är ju aUdeles horribelt! Vi varken vill eUer kanförbjuda dem som är hemma och värdar hem och barn att stanna hemma. Vi har denaUra största uppskattning för det arbete de utför . Vi diskuterar enframtidsmodell. Det är ju det som ligger till grund för det program som hardiskuterats och som förmodligen kommer att diskuteras oerhört mycket. Dagsläget är någonting annat. Jag vill erinra om attdirektiven tiU familjelagssakunniga satte den ekonomiska självständigheten somden princip vi var tvungna att arbeta efter. Men där talades också om att vi iarbetet mäste gå fram med största varsamhet, att man kanske måste ha en delövergångsbekymmer, eftersom förhållanden skiftar från region tiU region,eftersom det är skiUnader i möjligheterna för ohka generationer och eftersomman är tvungen att också ta hänsyn tUl läget som det är . Läget harvi också med som utgångspunkt i vårt program. Ungefär som dåvarande justitieministern direktiven tUl familjelagssakkunnigas utredningsuppdrag, syftande nyckeUag, som kommer att ha stort inflytande pä samhäUsutvecklingensinriktning i övrigt - med tankegängen om mäns och kvinnors ekonomiskajämställdhet skrevs det också äntligen en proposition om utomäktenskapligabarns arvsrätt. I den föreslogs med tanke pä att mänga kvinnor som blir änkorinte har möjlighet att skaffa sig en ny tillvaro ute pä arbetsmarknaden attvärdet av det som hustrun fär behålla i boet skulle höjas till tre gångerbasbeloppet. Man får alltså ställa framtidsvisionerna mot reahteternaeller, som säger i sitt remissyttrande över förslaget tillny familje- och äktenskapslagstiftning: Principiellt och långsiktigt skall viarbeta efter att aUa skall vara ekonomiskt oberoende. Ingen skaU vara beroendeav en annan för sin försörjning. Men man får icke glömma bort verkligheten somden är , nämligen att det finns kvinnor i åldrar som har svårt att kommaut, omskolas, fä arbete. Det finns ohka delar av landet där det är ganska svårtför kvinnor över huvud taget att få sysselsättning. Det finns kvinnor som avohka omständigheter är hemma och skall ha rätt att vara hemma och sköta sinabarn. Man mäste sätta målet långsiktigt, men se på verkligheten också. Och detvUl jag för att fortsätta den avbrutna debatten från onsdagsnatten eUertorsdagsmorgo- nen -mycket bestämt säga ifrån: Vi tar kommentarerna i den borgerliga pressen medmycket stor ro. Vi tror icke att de går hem. Vi tar också talet om att vi viUta bort valfriheten med mycket stor ro. Vi för en ideologisk debatt om ettframtida samhäUe med målsättningen att det är i arbetslivet, och först ochfrämst i arbetslivet, som jämstäUdheten skall genomföras. Vi säger det i värtprogram, vi kommer att föra den diskussionen, och vi har som sagt - stöd frånen lång rad statliga utredningar, där partierna pä denna punkt i princip äröverens. Herr tredje vice talmannen tiUkännagav att anslag utfärdats om sammanträdets fortsättande . Utgångspunkten för samhällets politik måstevara att män och kvinnor fungerar som självständiga och ekonomiskt oberoendeindivider med samma möjligheter och villkor i samhäUet och samma skyldigheteroch ansvar för sina barns omvårdnad och uppfostran. Det är förvärvsarbeteutanför eller i det egna familjeföretaget som skall utgöra granden för trygghetför både kvinnor och män. Ja, så var inledningen tiU ett uttalande som centernskvinnoförbund antog vid en konferens helt nyhgen, och det är ocksä partietsutgångspunkt i arbetet för dessa tUl synes självklara mål. Men för mänga är deinte så självklara, för då skuUe vi inte ha så stora olikheter i arbetslivet,så mänga arbetslösa kvinnor, sä mänga hinder för tvä föräldrar attförvärvsarbeta som vi har. Vi har alldeles för litet ansvar frän samhället förbarntiUsyn t. ex. Vi har arbetsvillkor som är sä barnovänliga att deomöjliggör för föräldrarna att göra en god förvärvsinsats och pä samma gång haerforderliga kontakter med sina barn. Ett ord har i debatten pä senaste tidenblivit mycket laddat, nämligen ordet valfrihet. För vår del ser vi arbetet medvård och uppfostran av egna barn i låg ålder som ett lika gott arbete som attvärda andras barn, och det bör ocksä värderas därefter. Vi anser att en avföräldrarna skall kunna ägna sig åt detta det behöver inte nödvändigtvis varamamman. Föräldrama skaU också kunna dela pä arbetet genom en i lag inskrivenrätt att under smäbarnsåren ha kortare arbetstid. Genom att föreslå valfrihet för föräldrarna när barnen ärsmå anser vi oss vara neutrala tih ohka arbetsinsatser och var de utföres. Mendäri Ugger inga värderingar och inga pekpinnar tiU föräldrarna att så här skaUni göra! Vi säger inte: Det är bättre för barnen om ni stannar hemma. För detvet vi inte, men vi vet, att en mamma som mer eller mindre tvingas att varahemma har svårt att fungera bra. För andra är det helt naturligt att sköta sina barnsjälva. Men vi anser att föräldrarna skaU avgöra det själva, och vi politikerskall ge dem förutsättningar att välja. Däri är också inbegripet rätten attvälja kortare arbetstid. Jag sade att vi vet för htet om vad det betyder för barnmed heldagskontakt med en av föräldrarna. Men en sak kan vi väl alla varaöverens om, nämligen angelägenheten av att det finns möjligheter för någorlundastressfri samvaro meUan helst båda föräldrarna och barnen under nägon del avdagen. Om vi värderar ohka arbete hka mycket mäste vi pohtiker också skapaförutsättningar för småbarnsföräldrar att välja. Jag tycker att Socialdemokratiska kvinnoförbundetsprogramskrift i stort sett är bra med undantag av att man, vilket jag harfunnit och jag har läst den rätt noga undervärderar just vården av de egnabarnen i späd ålder.