prot · FV09111 · 1972-12-31 00:00:00 — har livsmedelsprisernaökat med . Det börjar nu att märkas en tydlig reaktion mot dehöga livsmedelspriserna, en reaktion som avspeglar sig t. o. m. iförsäljningssiffrorna. Folk har köpt mindre livsmedel i är än , och deövergår till bilhgare, mer obearbetade varor. Det har blivit mera gröt ochmindre kött i barnfamiljernas kost, påpekade . Det är de svagaste som drabbas hårdast när ekonominstagnerar och arbetslösheten ökar. Särskilt allvarligt bhr det när inflationenär snabb. Det drabbar den fattige och småspararen hårdast. Det är tre viktiga bitar av den välfärd vi har satt sähögt i det svenska samhället som häller pä att falla bort. Den första ärsjälvklar: den trygghet som man vill uppleva i jobbet och som ersätts medden oro och hopplöshet som mänga arbetslösa känner. Den andra biten motsvaras av de faktiskastandardsänkningar som en hel del hushåll framför allt barnfamiljerna fåttuppleva, och det minskade utrymmet för standardökningar. Det här drabbar iförsta hand famUjer i helt vanhga inkomstlägen. Det kan röra sig om en familj iett förortsområde som har skaffat sig en dyr lägenhet för att överhuvud taget fä någonstans att bo. De har kanske köpt möbler på avbetalning tillsitt nya hem. De har små eller inga ekonomiska marginaler. De hade räknat medatt fä mera pengar i sin hand än de har . Men sähär sade en hemmafru i en intervju för litet sedan: "Jag skulle vilja taett jobb utanför hemmet. Men som det nu är skulle det löna sig dåligt. SkattenskuUe öka för min make med , vi skulle förlora bostadstillägget på220 kronor, och en privat dagmamma för två barn kostar kanske imånaden. Sedan kostar resorna, och maten blir dyrare om man inte är hemma ochlagar." Det hedrar socialdemokraterna i att de eftersina besök på byggarbetsplatserna har slagit upp ordentligt på första sidan iVästmanlands den reaktion som de fick av byggnadsarbetarna: "Somdet nu är lönar det sig inte att arbeta. Allför mänga slantar går bort iskatt." Det tredje allvarliga bortfallet av välfärd uppstår genomden plötsliga åtstramning av den offentliga sektorn som måste till för atthejda fortsatt skattehöjning. Åtstramningen medför, just genom att den är såoplanerad, ett samhällsekonomiskt slöseri. Investeringar har gjorts inom denoffentliga sektom som inte kan utnyttjas fuUt ut genom nedskärningar pådriftbudgeten. Själva reformarbetet kommer i otakt. Trots aktningsvärda ansträngningar i mänga kommuner går dehär besparingarna ibland ut över barntillsynen. Det beskär ytterligarebarnfamiljernas valfrihet och möjligheter att förstärka sin hushållskassa genomförvärvsarbete för båda makarna. Kommunalmännen står ofta i ett hopplöst val;endera behälla utgifterna och riskera höjda skatter eller skära ner och därmedtvingas göra folk arbetslösa. Det är nödvändigt att slå fast regeringens ansvar för denutveckhngen. Pä kort sUct är det framför aUt missgreppen inomkonjunkturpolitiken som har haft de här verkningama. Men det är egentligen enläng historia med sin blandning av falsk optimism, felslagna kalkyler ochprestigemässig ovilja att lägga om. Återbhcken kan göras mycket kort. 1969-1970:regeringen felbedömde högkonjunkturen. 1971; regeringen felbedömde konjunkturnedgången, denskulle snart gä över. Och sä vinternvåren 1972; då får vi återigen höra attkonjunkturuppgången stär för dörren. Finansministern avhänar oppositionen ochsäger att våra förslag skulle ha lett till inflation och överhettning. Istället viU man finansiera en ogenomtänkt skatteomläggning med höjd moms ocksåpä livsmedel. När det inte går igenom dubblar man kommunisternas bud om enhöjd löneskatt. Majoriteten i tror på regeringens konjunkturbedömningoch drar ner antalet beredskapsarbeten, tUl råga på allt särskilt förde grupper som inte är hjälpta av en konjunktumppgång, bl. a. akademikerna. Menarbetslösheten fortsätter att stiga. Det var ju rent nonsens när finansministern iTV påstod att oppositionen här i kammaren skulle ha haft sammakonjunkturbedömning. Det hade vi inte alls då hade ju inte finansministernbehövt gräla pä oss den gången. Men är vi framme . Regeringenerkänner äntligen att den tog fel pä konjunkturen. envisas den medatt behålla fördubblingen av löneskatten mitt , när det är som mestont om nya jobb. När statsministern nu gör en lång katalog över alla deåtgärder som regeringen vidtagit och avser att vidta tycker jag att man mästekomma ihåg några saker. Det första är att svårigheterna - arbetslösheten ochinflationen tiU stor del är hemlagade och aUtså ett resultat av den politikregeringen har fört. tvingas regeringen rycka ut för att reparera skadornaav sin egen politik. Det andra är de felbedömningar, de glåpord som man använtom oppositionens alternativ, som sannerligen inte var för kraftigt tilltagna.Är det någonting man kan förebrå oss, sä är det möjligen att vi tog tiU iunderkant . Vad desenaste årens utveckling har visat är ju att den socialdemo- kratiskanäringspolitiken inte stått rycken när den utsatts för svårigheter, och det ären viktig lärdom för framtiden. Men den allra största frågan är ändå inte omhögkonjunkturen infinner sig eller april eller först till hösten 1973.Den allra viktigaste frågan är inte om regeringen eller oppositionen ärduktigast på konjunkturbedömning. Dagens svårigheter måste ses i ett längreperspektiv. De har inte bara samband med konjunkturnedgången och missgreppen iden kortsiktiga politiken. Och här kommer jag in på vad statsministern sade. tog direkt upp arbetskraftsproblemen under1970-talet och refererade kortekt långtidsutredningens bedömning. Men han klargjordeinte att detta med bristen pä arbetskraft som den dominerande faktorn under1970-talet alltför länge fick bestämma regeringens politik. Finansministernuttryckte det så här i en intervju i A-pressen 1971: "Om jag ser på vårtarbetskraftsperspektiv så kommer bristen pä arbetskraft att varaen ständig plåga för oss - i stort sett." finner vi att det inte är på det sättet. Näringshvethar koncentrerat sina insatser på att rationalisera bort arbetstiUfäUen i långtsnabbare takt än någon har räknat med. Ocksä tjänstesektorn stramar ät. Det harnu gått så långt att man i den offentUga debatten menade att viborde acceptera stigande struktureU arbetslöshet och inrikta oss på att förändravärderingarna i samhället, sä att man inte längre skall känna sig otrygg, omman är arbetslös. Det är alldeles oacceptabelt att slå sig till ro med denslutsatsen. Hur skulle vi dä kunna stä tiU svars inför de kvinnor och män somredan i dag eller vUl ha ett arbete och som inte kan fä det? En del resonerar som om den höga arbetslösheten skullevara mindre aUvarlig därför att sä mänga av de arbetslösa är kvinnor som sökersig ut pä arbetsmarknaden. Detta har tidigare faktiskt gällt också vissa inläggfrån regeringsbänken, men det gäller inte för vad statsministern sade i dag.Det är lika viktigt att dessa kvinnor får jobb som att andra arbetssökande färdet. De har stimulerats av oss alla att pröva om sin roll bl. a. genom attsambeskattningen har avskaffats. Några av dem har redan fått ett kortvarigtjobb, andra upplever hur givna löften svikits och hur det inte finns jobb attfä. De allra flesta människor viU få utlopp för sininitiativkraft och arbetsförmåga, och det är vår sak att söka se till att dekan få det. Låt oss bara ta vårdsektorn som ett exempel. Hur angeläget vore detinte att kunna bemanna våra vårdinstitutioner pä anständigt sätt, så att de somarbetar där inte skulle behöva känna den oerhörda press som de ofta upplever,och sä att den enskilda människan får den vård och den mänskliga omtanke somman så väl behöver. Nej, de behov som kan urskiljas är så stora att ingenskulle behöva vara arbetslös mot sin vilja. Det avgörande är då inte exakt hurmånga människor som är anställda inom industrin, utan där fär vi konstatera attantalet anställda i tillverkningsindustrin minskade med 43 000 meUan 1965 och1970 samt med ytterligare 25 000 . Och det är en utveckling somsannohkt fortsätter. Det centrala är att industrin pä nytt fär en sådankapacitet, produktivitet och konkurrensförmåga att den förmår bära upp enbetydande ökning av tjänstesektorn. och starktnäringshv är den avgörande förutsättningen för att vi skall kunna göra helasamhället mänskligare.Det är ökade resurser som kan ge oss möjligheter attbåde- förstärka den privata konsumtionen och den offentliga sektorn. Stagnerarnäringslivet - ja, då mäste vi, som , hälla tUlbaka angelägna reformer föratt inte skattetrycket skall bli orimligt högt. De framtida investeringarna mäste vara offensiva, gemöjligheter till nya inbrytningar, skapa nya konkurtenskraftiga produkter. Omman nu reser runt på arbetsplatserna, så finner man att nästan varenda nyinvestering som görs är defensiv tiU sin typ. Den går ut pä att rationaliseraoch förbUUga arbetsprocessen. Den går ut pä att ta bort arbetskraft, inte attskapa nya jobb. Här ligger en av svårigheterna att verkligen fä entUlfredsstäUande sysselsättning. Det allvarliga är också att riskerar att tappagreppet som industrination i främsta frontlinjen. Vi får inte fram tillräckligtmed nya produkter och nya sortiment, som är konkurtenskraftiga ute i världen.Nyföretagandet mätt i både sysselsättning och antal arbetstillfällen sjönkdrastiskt och har sedan fortsatt att sjunka. Dettagäller också de s. k. framtidsbranscherna. Också en rad andra kurvor börjadepeka nedåt . Det gäller t. ex. lönsamhet, självfinansiering ochinvesteringar. Nyetableringarna minskar kraftigt och räcker då inte tiU för attkompensera bortfaUet av arbetsplatser. Vid har man konstaterat att allt fler avde relativt få nystartade företagen har tvingats att skäraned verksamhetens omfattning. Det är därför så allvarligt när de offensiva,kapacitetshöjande och framtidsinriktade investeringarna är så små som de är . Han sade attindustriinvesteringarna har under både 1971 och 1972 utvecklats gynnsamt. Ochför att belägga det har regeringen övergått till att räkna i procent för tvä åri taget. Men det ger ju en helt vilseledande bUd. Det sorn gällde varju att regeringen först räknade med 12 procents ökning i finansplanen, däreftermed 9 procents ökning i den reviderade finansplanen - och så blev ökningen 3procent. Det går inte att säga att man är nöjd med en sädan utveckling. Den äricke tillfredsställande. Hur skallvi då klara oss ur den här situationen? I debatten kan vi urskilja tre olika linjer. Det finns desom längtansfuUt bhckar tillbaka och säger att vi borde ha just den typ avbiandekonomi som fanns . Alla de nya krav som ställs pä jämnarefördelning, pä bättre arbetsmiljö, på löntagarnas medbestämmande kan inte,menar en del konservativa röster, förenas med kravet på starka företag. Den andra linjen utvecklas framför allt inomsocialdemokratin. Där har man länge pä vänsterkanten utgått ifrån samma tanke,nämligen att det inte skulle vara möjhgt att lösa jämlikhets- och mUjöproblemeni en biandekonomi av svensk typ. Men slutsatsen bhr för dem den rakt motsatta.De anser sig inte kunna acceptera en hygglig lönsamhetsnivä -det skulle stridamot fördelningspolitiska krav. Så länge det enskilda vinstintresset äravgörande för företagens framtidsbedömningar, säger de. gårjämhkhetskraven stick i stäv mot kraven pä dynamik och utveckling. Därför villde gå över till en alltmer centralstyrd ekonomi, där i sista hand centralastatliga organ skulle få ansvaret för företagens utveckling. Det betänkliga är att ocksä den socialdemokratiskapartikongressen markerade en tydhg och fortsatt önskan att vandra vidare mot enalltmer centralstyrd ekonomi. Vi som företräder den sociala liberalismen anvisar en tredjeväg, en realistisk medelväg. Vi säger självfallet nej till den konservativaföreställningen om en sorts återgång . Det är inget annat änatt söka lösa problemen genom att dölja dem. Vi avvisar hka bestämt dencentralistiska hnjen. En central styrning av ekonomin i sä hög grad skulle ledatiU ineffektivitet och godtycke. En regering som har svårt att klara av deuppgifter den redan har och som inte förstår att utnyttja de styrmedel somredan stär till dess förfogande kan sannerhgen inte göra troligt att den mednågon större framgång skulle kunna sköta ett helt näringsliv. Valet skall intebehöva stå meUan å ena sidan ett gammalt samhälle med dess orättvisor och bristpä medinflytande för de mänga och dess nonchalans mot miljön och ä andra sidanett sociahstiskt samhäUe med dess centralstyrning, byråkrati och dengodtycklighet som då inte går att undvika. Fördelningspolitik mäste vara någotmera än att ändra fördelningen av stagnerande resurser. Det har vi gjort klarti det förslag tiU nytt partiprogram som vårt landsmöte skallta ställning tUl. Det sociaUiberala alternativet innebär att det skall lönasig att utveckla nya idéer, att investera, spara och arbeta - men attdet skall ställas krav pä företagen och att nya resurser skall föras framförallt tiU de gmpper som släpar efter. Den främsta försvarslinjen mot otrygghet påarbetsmarknaden går i utvecklingsbara och lönsamma företag, inne i företagensjälva. I värt system har de enskilt ägda företagen en bra framtid. Detutesluter inte andra företagsformer, vare sig kooperativa eller statliga, menförutsättningen är att vi bryter den nedåtgående lönsamhetskurvan och förmårskapa en ny tillförsikt. Jag skallsammanfatta det här i nio punkter: Som ett förstasteg bör beslutet om den fördubblade löneskatten rivas upp. Regeringen måsteundvika en doktrinär näringspolitik, där närheten tiU kanslihuset blirviktigare än närheten tUl marknaden. Ta regionalpohtiken där regeringen nysspresenterat ett förslag med stora ambitioner! Dessa ambitioner kommerohjälpligt till korta om de måste förverkhgas med hjälp av ett stagnerandenäringsliv. Dä innebär regionalpolitiken bara att man låter problemen bytaplats på kartan genom att lätta på ett håll och tynga ner på ett annat. Vi anser - ochhar länge drivit det kravet - att de anställda har rätt tUl medbestämmande iföretagen. Det skall organiseras så att man tar tUl vara deras erfarenhet ochkunnande. är det högtid att på allvar ta upp frågan om löntagarnas andel i företagens sparande. Päså vis kan man stimulera företagens sparande och åstadkomma enjämnare fördelning. Vi beklagar uppriktigt att socialdemokratin även härhittills varit så kallsinnig. gör i dagdet intressanta påpekandet, att om AP-sparandet inte skall öka enligtregeringens egna planer, sä blir det angelägnare att lösa justfördelningsproblem av den typen. Vi är självfallet övertygade om att en sådanhnje med löntagarnas deltagande i företagens kapitalbUdning har framtiden försig. Vi måsteförbättra de många dåliga arbetsmiljöerna och se tUl att arbetsuppgifterna blirmindre monotona. Jag tror att vi över partigränserna är ense om den punkten.Finansministern har där gjort en värdefuU insats för att röja undan en del avvanföreställningarna om att industrin inte skuUe vara en bra arbetsplats förmånga ungdomar. Särskiltviktigt är att satsa pä forskning och industriell utveckling.Forskningsresultaten mäste komma till praktisk användning i företagen. Det ärinte sä att det uppfinningsrika svenska folket plötsligt skulle ha fått ensämre förmåga att göra nya uppfinningar och komma på nya idéer, utan problemetär att dessa uppfinningar och idéer inte omsätts i praktisk produktutveckling.Dä räcker det inte med ökade centrala anslag som fördelas av någon statligmyndighet. Det industriella utveckhngsarbetet inom företagen måste stimuleras,och härför fordras ökad lönsamhet. Vi anser också att företag som göravsättningar tiU investeringsfonder borde fä utnyttja de pengarna i tider avlågkonjunktur även för forskning och utveckling, inte bara för traditionellamaskin- och utrustningsinvesteringar. Det är ju sä att just i dåliga tiderkommer utvecklingsarbetet särskilt lätt i kläm. Statsmakternamäste satsa på de mindre och medelstora företagen. De fyller en oerhört viktiguppgift i vår ekonomi. De är när det gäller tiUverkning i kortare seriererfarenhetsmässigt överlägsna storföretagen. De skuUe behöva höra frånregeringsbänken att vi klarar oss inte i utan många nya, framgångsrikamindre och medelstora företag. De har rätt att få höra det. De fyller en säviktig uppgift att det är nödvändigt att för deras skull bygga utföretagarföreningarna och ge dessa en fyUigare servicefunktion, sä att småföretagarnakan fä koncentrera sig på utveckhng av de egna produkterna ocharbetsorganisationen och slipper ifrån en stor del av den växande bördan av attfyUa i blanketter och i stället får en god hjälp med marknadsföringen. Arbetsförmedhngarnaskall rustas upp. Jag är glad över att regeringen i den proposition som ladesfram i går tagit fasta på flera av våra förslag, vilka även förts fram fråntjänstemannahåll. Mycket störte tonvikt mäste läggas på den uppsökandeverksamheten. Den öppna kundservice som var tiUräckhg och bra under de är dådet var ett överskott på lediga platser passar inte i det nuvarande läget; manfår inte grepp om de människor man särskilt behöver ägna sig åt, och det är denya tjänstemannakategorierna som svarar för en växande del av arbetslösheten.Statsmaktema mäste ocksä lämna ett kraftigare stöd till vidareutbUdning inomföretagen. En allmänobligatorisk sysselsättningsförsäkring måste införas. Det är ganska upprörandeatt socialdemokratin så länge har förhalat denna viktiga reform trots att denutlovades före valet . förslag bhr då inte tillräckligt.Vad som krävs är ett verkligt grundskydd för alla enligt samma principer somgäller för övriga socialförsäkringar. : Kampen mot inflationen är och förblir enhuvuduppgift. Det är försyndelser på detta område som utgör en mycket viktigorsak till de nuvarande svårigheterna. Jag tror att löntagarna blir allttröttare på att löneökningarna till allra största delen äts upp av höjda priseroch stigande skatter. Regeringen borde ta fasta pä de uttalanden som gjorts avflera fackhga ledare och som går ut pä att det viktiga i den kommandeavtalsrörelsen är ökningen av reallönen, inte av luften i lönekuverten. Därförborde regeringen ge upp sitt motstånd mot stabiliserings-konferenser ochinflationsskydd. Pä av talade statsministernmycket vackert om samverkan med andra gmpper och organisationer. Vi har fåttklart för oss att det inte gällde oppositionspartierna, utan det gäUde tydligenarbetsmarknadens och näringslivets organisationer. Vi menar naturligtvis att på en riktigstabUiseringskonferens borde också oppositionspartierna vara företrädda. Men omni inte viU eller törs träffa oss tillsammans med arbetsmarknadens ochnäringshvets organisationer, kalla åtminstone ihop dem och ge dem en chans attnu pä gott tidsavstånd från själva lönerörelsen förbereda vad som är detsamhällsekonomiska utrymmet. Presentera material om det samhällsekonomiskaläget! Ge besked om att arbetsmarknadens parter kan förbereda en lugnareavtalsrörelse med sikte på reahnkomstökningar, därför att regeringen intelängre tänker låta inflationen smyghöja skatten, därför att regeringen redan ijanuari lägger fram förslag om en enhethg daghemstaxa och smidigareavtrappningsregler för bostadstiUäggen - det mäste ju bli så, eller hur? Ochdärför att regeringen är beredd att deklarera att den inte skall vidta någraegna åtgärder, som höjer kostnads- och prisnivån, men att den kommer attpresentera förslag, som genom skärpt konkurrens pressar byggkostnaderna ochdärmed håller tillbaka hyreshöjningar. Det vore ett regeringsprogram, somskuUe betyda mycket för att hålla igen den uppåtgående spiralen löner-priseroch för att göra det lönande att arbeta. Då skulle bh enriktigt minnesvärd dag. Men tyvärr bhr det väl inte på det sättet. Jag lade märke till att trots att statsministern och jagtalade nästan paralleUt om de grapper som närmast berörs av arbetslösheten ochsåg lika allvarligt på deras problem, och trots att jag kan instämma nära nogordagrant i vad statsministern sade i det stora perspektivet om fredsarbetet iEuropa och i , om kampen mot extremister här hemma och om kampen motmiljöförstöringen även om där var htet väl svepande har vinästan ingen gemensam nämnare, när vi kommer över tiU frågan om den svenskaekonomin. Jag tycker det är verkligt beklagligt, därför att vi befinner oss nui en situation, där den svenska nationen inte har råd att sitta fast i dennachnch mellan regering och näringsliv, som har pågått så länge att vi allafär sota för följderna. vill skriva sin egen minnestavla över dennadag, . Han viU att vi skall minnas de båda åren 1971 och1972 Som de år då samhället gick in därför att efterfrågan sviktade ochinvesteringsutveckhngen var trög. Men vi måste också minnas att man trots dengoda viljan misslyckades med att klara sysselsättningen och att resultatet blevatt 197 1 och 1972 är två förlorade år i svensk ekonomi. 3 protokoU 1972. HertBOHMAN (m); De som lyssnade pä statsminister och som kommer att lyssna pä mig får nog en känsla av att vi intetalar om riktigt samma samhälle. Den bild som statsministern tecknade av dagensSverige, av vår framtid, av statens möjligheter att gripa in och lösa de olikavanliga människornas alla konflikter och av det resultat som man hade nått medden statliga politiken stämmer inte med den verkhghetsbUd jag har. Vem har rätt? Ja, det är klart att det bara finns en gruppsom kan avgöra vem som har rätt. Det är de människor som lyssnar pä oss ensädan här dag, via radio och TV. De kan betygsätta vår bedömning, de kan talaom vilken som målar den mest verkhghet st rogn a bilden av hur människomaupplever dagens . I statsministerns anförande fanns det inte mycket av denallmänna stämning av oro och osäkerhet som präglar värt land just . Jagtror att flertalet av oss vet att där det fannstillförsikt , förväntningar om en nära oavbrutet stigandelevnadsstandard, där härskar nu missmod och känslor av otrygghet bakom detformella välståndets fina fasader. Den här nya osäkerheten präglarskönUtteraturen, oberoende av författarnas pohtiska värderingar - från BirgerNorman till OUe . Där avspeglas framför aUt de vanliga människomasreaktioner inför ett samhälle som de i många hänseenden upplever som ett aUtförstarkt samhälle. Främlingskapet, ensamheten och känslokylan hos byråkratins ochteknokratins välmenande förmyndare skildras av dessa författare i ohkastilarter. Vart frågas det har människan tagit vägen i detta samhälle, somframträder med allt större anspråk på att tiUvarata och förvalta just deenskilda individernas intressen? Detta samhähe, som vill sohdariskt ochkollektivt lösa samhäUsmedborgarnas problem och svårigheter. Pä någotbesynnerligt och otacksamt sätt har människan som självständig, fullmyndig,ansvarstagande individ kommit i kläm. "Människovintern är här", säger . "Det ryker ur alla munnar." "Förfrusna går vi aUamedan köldskotten ekar." T. o. m. den som mer än några andra har strävat efter attförverkhga det starka samhällets filosofi - tycks ha bhvitmedveten om att många upplever dagens situation på detta sätt. Det är intesäkert, säger han, att medborgarna htar pä att styresmännen har ett bättre ochsäkrare omdöme än de vanhga människorna. Medborgarna känner sig ställda utanförbeslutsprocessen. När det gått så längt, dä finns det anledning för oss attanalysera vad som har skett, vart vi är på väg och att grubbla över hur viskall kunna vrida utvecklingen åt rätt häU. Om regeringen inför sädana försökatt göra klarlägganden tar åt sig och uppfattar analyserna som"räskäU" det bmkar ju heta så då måste ju orsaken härtill ytterstvara det egna dåhga samvetet, med andra ord insikten om att det parti som harinnehaft regeringsmakten i 40 är mte rimligen kan frånhända sig ansvaret förden stämning som har värkt fram . Har det helt enkelt varit för bråttom i föränderhghetenssamhälle? Så bråttom att den inre tryggheten kommit bort, så bråttom att alltförmånga förlorat fotfästet? De senaste årtiondenas uppbrott från jord ochbygdegemenskap, frän gemensamma värderingar som knöt ihop människor ochgenerationer har kanske skett sä snabbt att en anpassning till aUt det nya intehunnits med.