prot · FV0971 · 1972-12-31 00:00:00 — Ett land som har enpartisystem, där det är förbjudet för andrapartier att existera, kan under inga omständigheter betraktas som en demokrati.Finns det inte i alla avseenden fria val och möjlighet för partier att arbetafritt, så finns det heller inte demokrati. Får inte vem som helst kandidera iett val, så är det heller inte fria val. Alla dessa bestämmelser finnsinskrivna i konventionerna om de mänskliga rättigheterna, och om man inteföljer dem t. ex. genom ett enpartisystem så är del ett klart brott motkonventionerna. Det blir intressant att följa utvecklingen och se vUkaländer som skriver på konventionerna och det därtUl fogade fakultativaprotokollet och om de verkligen följer konventionerna. Skriver de icke på detfakultativa protokoUet finns det heller ingen möjlighet att kontrollera påvilket sätt de följer konventionerna. Jag vUl säga ifrån att centerpartietuttalar sin bestämda anslutning till ett demokratiskt styrelseskick, ochdiktatur kan inte under några omständigheter accepteras, vare sig somövergångsform eller med någon annan motivering. När svenskar reser till våraolika moltagariander, så är det intressant atl få vela vad de sett och erfarit,men tyvärr saknar jag ofta en redogörelse för styrelseskicket och om folketverkligen har någonting att säga till om i dessa mottagarländer. Som sammanfattning av vad jag framhållit i detta avsnittvill jag säga: Låt mottagarländerna veta att vi inte accepterar och ännu mindregillar styrelseskick med enpartisystem eller andra former av diktatur. Beträffande länderinriktningen finns endast enreservation. Jag vUl särskilt nämna , där jag anser alt den svenskabiståndsinsatsen ökal alltför långsamt. Det är knappast rimligaproportioner att vårt bistånd till exempelvis är sex gånger så stort ochtill tio gånger så stort som till . Därmed är ingalunda sagt attvi skall minska biståndet till de båda nämnda länderna, men det bör avsevärtökas till . I övrigt vUl jag beträffande länderinriktningen starktunderstryka alt inga väsentliga förändringar bör göras förrän den aviseradeutredningen om det svenska utveckUngssamarbetets inriktning och utformning pålängre sikt har avlämnat sitt betänkande. Beträffande utredningenssammansättning har utskottet anslutit sig till tanken atl utredningen skall fåsedvanlig parlamentarisk representation, och dä kommer ju partierna att få varamed i arbetet på hur vår allmänna biståndsverksamhet skall utformas iframtiden. En av de stora huvudfrågorna i debatten om u-landshjälpenär givetvis hur stort vårt bistånd skall vara. Det är kanske den mest brännandepunkten, och den har diskuterats under alla åren. tog för många år sedanupp förslaget i FN om ett enprocentsmål, och detta fördes sedan vidare i vårtland genom en cenlermolion i . har och folkpartietunder åtskilliga år arbetat för enprocentsmålet, och är det ett allmäntantaget mål för vår u-landshjälp. Med den höjning som föreslagits innebärdet att anslagsvolymen under nästa 2 protokoll 1972. budgetårnår upp lill av bruttonationalprodukten. Det har blivit alltmersvävande uttryck från socialdemokratiskt håll om enprocentsmålet.1 propositionen står det inte klart uttryckt, och socialdemokraterna iutskottet har inte önskat säga klart ifrån, trots uppmaningar från vår sida. Nunär debatten håUs i kammaren vill vi gärna ha besked om planen står fast att viskall nå fram lill enprocentsmålet 1974/75. Helst skuUe jag givetvis, medanledning av vad som förekommit, vilja ha beskedet från finansministern, som juär den som i första hand bör kunna ge etl sådant besked. Men det är givet attnär utrikesministern är närvarande finns del möjligheter att han på regeringensvägnar kan ge den deklaration som jag hoppas kommer att ges. Kan vi få ettklart besked från herrar regeringsmedlemmar om vi skall nå fram tillenprocentsmålet 1974/75? framhöU i sitt betänkande nr 2 förra åretatt det ankommer på Kungl. Maj:t alt framlägga förslag om den anslagshöjningsom behövs för att enprocentsmålet /75 skall kunna uppnås ienlighet med de riktlinjer för det svenska biståndets omfatlning somstatsmakterna fastställde 1968. Med beklagande måste man nu konstalera attKungl. Maj:t inle föreslagit sådana ökningar av biståndsanslagen altenprocentsmålet kan uppnås med den jämna stegringstakt som SIDA framhållitönskvärdheten av. Förutom att inte leda tiU ett uppfyUande av enprocentsmåletinnebär de aUtför små årliga höjningarna att den totala svenska insatsen föru-länderna mellan biståndsmålets antagande och dess uppfyUande blirväsentligt lägre än vad som skulle ha blivit fallet om tidigareuttryckta önskemål om en jämn stegring upp lUl /75hade villfarits. Med 25-procentiga anslagshöjningar hamnar man inför beslutet om anslag för /75 av två skäl iett mycket besvärligt läge. Dels kan det statsfinansiellt komma atl te signärmast oöverstigligt att pä ett enda budgetär genomföra den storaanslagshöjning som kommer att erfordras för att enprocentsmålet skall uppnås,dels är det osannolikt all SIDA kommer att ha planerings-kapacitet för att påett effektivt sätt använda de plötsligt starkt ökade resurserna. Därförförordar vi atl SIDA av Kungl. Maj:t bemyndigas att för den återståendetreårsperioden fram t. o. m. /75 i sin planering utgå från entotal anslagsökning motsvarande 3 X . Då når vi målet. Fördelningenav denna anslagsökning mellan de tre budgetåren förutsätts ske med hänsyn tillSIDA;s planeringskapacitet. Det är härvid givetvis också möjligt att låta enstörre andel av det totala biståndsanslaget gå via internationellabiståndsorgan. Jag säger detta speciellt därför, att när vi har diskuteratu-landshjälpen och man från socialdemokratiskt håll har hållit tUlbaka och intehar velat ge så stora anslag, så har detta ofta motiverats med atl det intefinns några möjligheter alt planera så snabbt att man kan utnyttja dessapengar. Då måste del vara fullt motiverat vad vi har sagt om planeringen. Om man skall välja ut några avsnitt av detstora frågekomplex vi här diskuterar, så vill jag nämna några ord om missionensstora betydelse i u-landsarbetel. Missionsarbetet har varit banbrytande i flertalet ja, kanske i alla de länder där vi nu bedriver u-hjälpsarbele. Engmndförutsättning för u-landsarbete är givetvis alt man kan tala med folket därman skall arbeta, och det var missionen som där var först på plats.Missionsfolket lärde sig inte bara invånarnas språk ulan meddelade dem ocksåkunskaper i t. ex. engelska, som sedan gav befolkningen möjUgheter att nåytterUgare kontakter med andra länder och som beredde vägen föru-hjälpsarbetare som kom tiU landet . Det finns mycket alt berätta om det ulomordenUiga arbeteinom språkområdet som utförts av svenska missionärer. Jag skall här bara citeravad professorn i historia vid HaUe Selassieuniversitetel, ,skriver om missionären , som har ulfört en enastående gärning pådetta område. Professor skriver: "Från skrev en av minatidigare elever, nu knuten tUl i , och bad om några avErikssons böcker, eftersom han arbetade på en antologi, som skulle belysa denmoderna amhariskans utveckUng. Vid i hölls för någraår sedan förberedande diskussioner om instiftandet av en etiopisk akademi förbl. a. språkvård och främjande av litterärt författarskap. Det skall inteförnekas, att jag kände en viss tillfredsställelse när min landsman av ungaeliopiska språkmän nämndes som en av de främsta i sin behandUng av detamhariska språket under det senare halvseklet. Jag upptäckte atl man talade medstor respekt om hans strävan alt berika det amhariska språket med nybildningaroch lånord från giiz och tigrinja." Detta är bara etl bevis på de fantastiska pionjärinsatsersom den svenska missionen har gjort i u-landsarbetet. Det är givetvis inle baragenom språket som missionen har gjort en banbrytande insats. I fråga om självamöjligheten att komma i kontakt med dessa för oss i många fall helt främmandemänniskor var det missionärerna som började. Det är väl känt att missionärernasarbete inte bara kunde bestå i predikandet av . Man var ocksånödsakad - och gjorde det på ett berömvärt sätt att ta itu med praktiskaarbeten, såsom utlärandet av vissa nyttiga färdigheter i många ting, ochgivetvis med skolor, sjukvård och andra sociala uppgifter. Det svenska u-landsarbetet har säkerligen bedrivits på ettgott sätt, även om vissa misslyckanden har varit oundvikliga. Men i fråga omall få ut så mycket nytta som möjligt av hjälpanslagen för folk kanknappast någon mäta sig med missionen. Del är därför all anledning att vi höjeranslagen till missionens verksamhet på della område. föreligger det i stortsett enighet vid årets riksdag om anslagets storlek, med undantag för eltyrkande från , men till kommande år är det önskvärt att missionenges ännu större resurser. Vid beviljandet av anslagen är det självfallet avstor vikt all man inle reser så höga krav på de projekt som missionen avser attutföra. Kraven bör inte ställas så högt att man därmed omöjUggör åtgärder som istort betraktat kan leda lill en avsevärd nytta. Slutligen, fru talman, vill jag säga några ord om självaorganisationen av u-landsarbetet. Det är inte så mänga år sedan vi upprättadeell speciellt ämbetsverk med en generaldirektör i spetsen för atl handläggaalla frågor angående u-hjälpen. Det har ju på alltidfunnits någon somvarit kontaktman med SIDA, men skulle denna kontakt utökas,och jag tror det blev fem som anställdes för denna uppgift. finns del 27personer som hör till avdelningen för internationellt utvecklingsarbete, blanddem nära hälften i höga tjänsteställningar. Det finns fyra stycken i C 1-5,och åtta stycken i B 6. Vad är del egentligen regeringen syftar lUl i fråga omorganisationen av u-hjälpsarbetel? Skall arbetet splittras upp igen på tvåenheter? En annan egendomlighet är att man varslat om att en ambassad skallupprättas i . Det blir i så fall den första biståndsambassaden, eftersomdet där knappast finns något av de normala arbetsuppgifter en ambassad har. Ärdelta en ny form av u-hjälpsorganisationen, är det någon sorts deklassering avSIDA? Det finns en rad av ovissa punkter iregeringens u-landspolitik. Enprocentsmålet synes inte vara klart längre.Länderinriktningen skall utredas, men ändå möblerar regeringen om även pådenna punkt. SIDA skall handha u-landshjälpen, men ändå bygger man ständigt utden avdelning som finns på UD för detta ändamål. Vad är det egentligenregeringen vill i fråga om u-landshjälpen? Det vore verkligen på sin plats medett klarläggande. Jag instämmer i de yrkanden som tidigareframställts av . 1 detta anförande, under vilket fru andre vice talmannenövertog ledningen av kammarens förhandlingar, instämde herrar i Bäckmora(c) och (). HerrTURESSON (m): FN;s strategi för del förstautvecklingsårtiondet var elt försök att få till stånd en internationell samlingför att brygga över klyftan mellan rika och fattiga länder. Resursöverföringen frän i-länderna har emellertid intenått del mål som fastställdes för det första utvecklingsårtiondet. Mångau-länder har ändock kunnat registrera den utvecklingstakt som eftersträvades pä1960-lalet. Men befolkningsutvecklingen har gjort att tUlväxten per capitablivit låg och i vissa fall tUl och med sjunkit. Skillnaderna i utvecklingstaktär också stora. Detta gäller inte bara mellan i-länder och utan ocksåmellan själva. Utveckling kan emellertid mätas inte bara i ekonomisktillväxt. Utveckling värd att eftersträva är också andra strukturförändringarsom kan höja livets kvalitet. Ännu finns det inga tillfredsställande mätmetoderför sådana kvalitetsförbättringar. En stor del av det bilaterala svenskabiståndet är emellertid inriktat på dem. Och de stora internationellabidragsgivarna, , synes ha blivit alltmeramedvetna om sin betydelse i utvecklingsarbetet i . Det är därföroroande att vUlkor i den internationella handeln försämras och attu-ländernas skuldbörda växer. Tillväxten av exportinkomster ätstill stora delar upp av ökade utgifter för krediter från de rika länderna.Arbetet inom för avbindning av krediter och därmed förbättring av importvillkorentill u-ländema har ännu inle lett Olika handelshinder slår också i vägen för en ökning av u-ländernasexport av industriprodukter och halvfabrikat. Det råder stor internationell enighet om att eneffektiv utvecklingsprocess inle kan komma i gång, alt den ekonomiska stagnationeninte kan brytas, om inle de stora massorna av befolkning engagerasi utvecklingsarbetet. Detta förutsätter emellertid ofta någon form av förändringi de politiska och sociala strukturerna. Men just därför måste de avgörandeutvecklingsiniliativen tas av själva. Sådana initiativ riskerar dockatl rinna ul i sanden, om de inte får etl kraftigt stöd av de rika länderna.Den slagnation som inträffat i resursflödet från rUca till fattiga länder ärdärför allvarlig. Världsbankschefen anser att den främstaorsaken till detta inte är brist på generositet eller likgUtighet ulanokunnighet. Han menar atl de rika ländernas befolkning inte förslår hurnödvändigt det är att förbättra de omänskliga villkoren för hundratals miljonermänniskor i . Personligen tycker jag alt denna syn är särskiltintressant. Jag har nämligen här i justframhållit all information, upplysning, påverkan här hemma är nödvändiga inslagi u-landsarbetet. Vi politiker har etl alldeles särskilt stort ansvarhärvidlag. Det är inte alltid populärt bland väljarna, men det är nödvändigt. Elt engagerande av de stora massorna av u-ländernasbefolkning i utvecklingsarbetet är alltså nödvändigt. Det betyder, att dessamänniskor själva måste få tillfälle all genom mera kvalificerat arbete skapavärden och försörja sig. Grundläggande förutsättningar härför är kunskaper,utbildning och frihet från sjukdomar. Men först och sist initiativ tillföretagsamhet, organisation och utveckling av den internationella handeln. Jagtror inte att man därvid nödvändigtvis skall kopiera mönstren frånindustriländerna. De passar ofta dåligt ihop med de speciella förutsättningarsom finns i med hänsyn till klimat, tradition och mentalitet. Meni-ländernas rika erfarenhet måste utnyttjas för att hjälpa att kommai gång, om inte utvecklingen skall gå alltför långsamt. U-landsbilden av är inle helt ulan ljuspunkter.Vissa länder utvecklas trots allt gynnsamt, och man kan förutse atl de såsmåningom kommer att kunna klara sig utan traditionella former av u-hjälp frånde rika länderna. Det är också ett stort framsteg alt många av nuhar förmåga att själva planera för sin vidare utveckling och för användningenav de resurser som tillföres utifrån. Målet för det svenska utvecklingsarbetet har preciserats i1962 års riksdagsbeslut och i flera senare beslut av regering och riksdag. Desvenska insatserna syftar lill alt höja de fattiga folkens levnadsnivå ochmotverka svält och massfattigdom. De skall också medverka till att begränsabefolkningstillväxten och påskynda den ekonomiska utvecklingen. De fattigaländernas egna ulvecklingsanslrängningar skall stimuleras. Det svenskabiståndet skall vidare medverka till social och ekonomisk ufiämning och lill ensamhällsutveckling i demokratisk riktning. Del har slutligen klart uttalats attdessa den svenska biståndspolitikens mål är möjliga att uppnå i länder medolika politiska och ekonomiska system. För att vi skaU kunna göra goda u-landsinsatser måste viständigt förbättra våra kunskaper om utvecklingsproblemens natur, om deeffekter som kan uppnås genom impulser och hjälp utifrån. Vi kan inte slå osstill ro med att enbart ge stöd till vissa länder och vissa multilateralaorganisationer. Vi måste själva observera och analysera de problem som kommerupp. Detta är en viktig uppgift inte bara för forskare utan också förbiståndsmyndigheten och för våra utlandsmyndigheter i . Inte minstviktigt är det atl informationsflödet om dessa frågor verkligen når allmänhetenoch . har när allt kommer omkring som biståndsgivare enbegränsad kapacitet. Delta tillsammans med atl vi vill föra en obundenutrikespo-Utik gör att det ligger i vårt intresse att medverka tiU att byggaupp de multilaterala biståndsorganens kapacitet och kvalitet. Hög prioritet börges åt aktivt svenskt deltagande i det multilaterala utvecklingsarbetet. Mendetta förutsätter atl vi också kan bygga på egna erfarenheter avutvecklingsproblemen. Dessutom önskar många bilateral hjälp, som undervissa förutsättningar anses mera effektiv. De multilaterala organen har ocksåän så länge en begränsad kapacitet. bör därför liksom inomramen för sina ekonomiska möjligheter fortsätta att ge bUateral hjälp, där vihar särskilda förutsättningar att göra egna direkta insatser eUer där sådanainsatser inte kan erhållas från annat håU. I den utredning om det svenska biståndets framtidainriktning, som utrikesministern aviserat, bör det vara angelägel att undersökaom syftet med de svenska insatserna fortsättningsvis kommer att kunnatillvaratas på bästa sätt genom att biståndet utformas med en så strängländerkon-cenlration som hittiUs. Del har ju visat sig att allt flera u-länderhar förmåga att själva planera för sin utveckling. Del ligger då nära tillhands att förmoda atl etl större antal länder kommer atl kunnapresentera väl underbyggda framställningar om bistånd inom begränsade sektorer.Det behov som vi känt av att koncentrera insatserna tUl ell och sammaland, så alt säga adoptera vissa mottagarländer, bör rimligtvis minska. Man fårförmoda att kontrollen av alt regeringar gör verkligautvecklingsansträngningar i FN-strategins anda kommer alt ligga mera på demultilaterala än på de bilaterala biståndsgivarna . I detta lägeförefaller det naturligt att de svenska biståndsinsatserna mera tar sikte påvissa sektorer än pä vissa länder. Därvid skulle man från svensk sida kunnakoncentrera sig på sådana uppgifter, för vilka vi har en särskild sakkunskapoch kapacitet. 1 sektorsvalel skulle även kunna beaktas angelägenheten av attinsatserna framför aUt göres på de områden där de kommer befolkningens flertaltill godo. Den länderkoncenlralion som tiUämpas, ochsom vi tidigare varit eniga om, medför den nackdelen atl mottagarländernasallmänna politik kommer i centrum för den svenska biståndsdebatlen på ell sättsom riskerar alt särskUt dra uppmärksamheten till negativa drag i vederbörandeländers politik. En diskussion av detta slag förefaUer i stora styckenirrelevant, och den kan lätt medföra minskad villighet att över huvud tagetgöra några offer för . Man glömmer ibland att våra åtgärder sätts ini samhäUen som befinner sig på en utvecklingsnivå som Sverigesedan länge har passerat. Hur som helst torde den övervägande delen av folkanse att u-hjälpen bör ges på ett sådant sätt all de svenska insatserna såeffektivt som möjligt bidrar till alt människorna i får endrägligare tillvaro, oberoende av vilken sorts regim de har. Det är nödvändigt atl vi fortsätter all debatterabislåndsfrågor i vårt land. En stor brist i den svenska debatten är emellertidatt själva kommer till tals endast i mycket ringa utsträckning.Debatten får därför gärna en teoretisk och akademisk prägel, I debatten hävdas av vänsterextremistiska krafter att detsvenska biståndet bör omfördelas så att det huvudsakligen går tillsocialistiska regimer och s, k, sociala och nationella befrielserörelser. Dennaståndpunkt ligger i linje med den analys av utvecklingsproblemen som brukarges av de kommunistiska staterna. De anser att underutvecklingen beror påkolonialistisk och kapitalistisk utsugning. De som hyser denna inställning kannaturligtvis inle helhjärtat ansluta sig tUl de globalautvecklingsansträngningar som förordas i FN-strategin, För dem är det inlefråga om atl lösa problem genom gemensamma ansträngningar som kan leda tUl denödvändiga reformerna, utan de ser utvecklingen som en fortgående kamp i vilkendel är särskilt viktigt alt identifiera ondskefulla makters konspirationer ochfördöma dessa. Det föreligger en grundläggande skillnad mellan å enasidan den syn på utvecklingsproblematUcen som uttryckes i de av statsmakternatidigare antagna riktlinjerna för det svenska utveckUngsbislåndet och denståndpunkt som vänsterexlremisterna intar. En stor majoritet inom riksdagentorde utgå ifrån att regeringen står fast vid den syn som kommit till uttryck igällande riktlinjer och att man inte umgås med planer på att omfördelabiståndet till s, k. progressiva länder eller revolutionära rörelser. Det svenskafolket skulle troligen inle vilja åtaga sig den börda som u-hjälpen utgör, omdenna utnyttjades för att ge ett slags subsidier till främmande länder, vilkasutvecklingspolitik bara en viss, mycket liten del av svenska folket önskaruppmuntra. Detta är särskilt fallet om det rör sig om en politik som detsvenska folkel bestämt avvisar för egen del. Vissa formuleringar i propositionen kan, särskilt om deläses tillsammans med vissa debattinlägg, tolkas som om även regeringen nuböfiar glida från synsättet att våra insatser utgör en del av ett globaltutvecklingssamarbete och att den i stället vill se våra insatser som elt stödåt ena sidan i en polariserad värld. Enligt riktlinjer utgör densvenska u-hjälpen ett led i en politik som syftar till utjämning och störreförståelse mellan folken, I årets statsverksproposition ges en mycket kraftigbetoning av en begränsad aspekt på våra insatser, nämligen atl de utgör ettstöd lill oberoende. Del vore intressant alt veta mer om bakgrundentill atl just detta, som i och för sig är självklart, framhäves ipropositionen. Vilka fall av hot mot oberoende är detutrikesministern särskilt har i tankarna? I vilka faU spelar just svenskainsatser en särskild roU för att hjälpa i dessa avseenden? Vadbetyder denna inriktning av biståndet i praktiken? Planerar regeringen föreslåriksdagen någon mer genomgripande omlägg- Man har anledning ställa dessa frågor också på grund avden spänning som tydligen förekommer mellan UD;s u-avdelning och SIDA. Det ärnaturligtvis onödigt atl här i notera alt SIDA i sitt arbetesjälvfallet lojalt följer de riktlinjer som fastställt. Men uppenbarligenförsöker man på vissa håll så att säga bakvägen leda in vår biståndspolitik påandra vägar. Om detta skulle lyckas och om vår u-hjälp huvudsakligen skullekanaliseras lill s. k. progressiva, dvs. kommunistiska stater, skulle detbetyda atl övergav principen om att bistånd i första hand skall lämnastiU de fattigaste folken. Verkningarna av en sådan omläggning av kursen skullenärmast kunna karakteriseras som asociala. Vi skulle också avlägsna oss frånFN-strategins mål. Och det svenska biståndet skulle få en inriktning som aUsinte överensstämmer med den önskan som det svenska folkets flertal hyser. Detär därför angeläget att vaksamt ser till alt dess beslut ominriktningen av den svenska biståndsverksamheten noga följes. Jag har i detta mer principiella anförandeavstått från all kommentera detaljer i utrikesutskottets betänkande nr 6. Jaginskränker mig lUl att yrka bifall lill utskollets hemstäUan med undantag förde punkter vid vilka reservationer med mitt namn förekommer. Jag yrkar alltsåbifall till reservationerna 3, 4, 7, 8, 9 och 12. Under detta anförande övertog herr talmannen ledningen avkammarens förhandUngar. HerrHERMANSSON (vpk): Denna debatt skall handla om det svenskautvecklingsbiståndet, men den bör också behandla de hinder för utvecklingen iandra länder som den svenska kapitalismens politik utgör. Ty det är fortfarandeett faktum att, när det gäller de samlade relationerna mellan ochtredje världens länder, är den tagande parten, icke den givande. Detkapitalistiska deltar i en handelspolitik som diskriminerar ochutplundrar befolkning. Det gör ränte- och inflationsvinster pä läntUl . Svenska kapitalistiska företag utsuger direkt arbetare i tredjevärldens länder genom talrika anläggningar. Hur många miljarder som den svenska kapitalismen varje årtjänar på denna utplundring i olika former i tredje världen är svårt atl exaktberäkna. Men säkert är att det handlar om vida större summor än det statligautveckUngsbistånd som här diskuteras. Relationerna mellan och tredje världen berorgivetvis inte på några tillfälligheter. De är en följd av alt ingår iimperialismens system och att är en imperialistisk stat.