prot · FV09144 · 1972-12-31 00:00:00 — Ungdomar har alltför längetvingats flytta från t. ex. inland tUl och därföratt de annars inte hade kunnat få universitetsutbUdning. Kvinnorhar känt sig låsta därför att det inte funnits jobb att få där de bor ochockså i fortsättningen vUl bo. Vad de här människorna begär och har rätt attbegära är inte sifferexercis frän oss politiker. Det är konkreta åtgärder föratt ge dem också valfrUieten att stanna kvar i sin egen region. De begär att fåsvar på frågan: Kräver en trygg framtid att vi flyttar ju förr dess bättre?Eller kan vi räkna med målmedvetna insatser för att trygga servicen och skapanya arbetstUlfällen? Kommer det att finnas förskola för våra barn? Koramer denär de växer upp att få raöjligheter tiU högre utbUdning i den här regionen?Koramer det att finnas jobb på rimligt avstånd? Också för kvinnor? De bör äntligen få besked så långt det står ipolitikernas makt att ge dera. RUcsdagen bör besluta nu ora en fastareregionalpolitisk planering. Den osäkerhet för framtiden sora är den värstafienden i ansträngningarna att skapa en positiv utveckhng i glesbygder måste vibryta. Det gör vi inte genom att blunda för problemen eUer nöja oss raed attställa upp fina raål. Vi raåste ha modet att ta itu med problemen, tala om hurde medel som kan satsas bör fördelas för att ge verklig effekt och också talaom att den näringspolitik som skall kunna vidga människors valfrihet krävervissa befolkningsomflyttningar även . Vi bör också klart säga ut attnågon fuUständig, någon total valfrihet aldrig går att skapa, men det ärsträvan i den riktningen som är så viktig. Om valfrUieten skaU bU mer reell än måste det i denegna regionen finnas orter med tillräckUgt bred service och differentieradarbetsmarknad. utvecklar detta än mer energiskt änregeringspropositionen. Det är inget självändamål att ha en viss befolkning påen viss ort. Det viktiga är vUka möjligheter man därigenom kan ge människornasom bor i den regionen. Kvinnornamåste ges större möjligheter tiU ett jobb också i glesbefol- 4 protokoll 1972. Regional utveckling och hushållning med mark och vatten Regional utveckling och hushållning med mark och vatten Bara för att de kvinnor sora bor i övre skall kunnaförvärvsarbeta i lika stor utsträckning sora de som bor i ,behöver sysselsättningstUlfällena där uppe ökas med ungefär en fjärdedel. Handikappade får inte förvägras ett så långt möjligtnormalt liv ute i sarahället. De sompensionerats bör få möjligheter tUl deltidsarbete. UtbUdningsmöjligheterna måste bli mer järant fördeladeraellan raänniskoir i olika delar av landet. Också de sora arbetar i regioner sora nu har dåligt raedsysselsättning skall kunna få jobb raed hyggliga inkoraster, och de skall helstha raer än ett jobb att välja på. Det här ser vi som viktiga välfärdsmål för 1970-talet. Detfinns ingen möjlighet att klara de här raålen, ora raan inte systeraatisktsatsar på att bygga ut och stötta upp orter runt om i landet som är tUlräckligtstora för att kunna konkurrera med storstäderna ora sysselsättning och serviceoch för att kunna erbjuda de möjligheter som jag här beskrivit. Men då får raaninte raotarbeta eUer försvåra för sådana orter som , , ,, , , , ja, jag kunde gå långt vidare iuppräkningen. Människorna vet att inte a/to orter kan ges dessa raöjligheter.De vet att det för en sådan här utveckling fordras orter av en viss storlek ochbärkraft sora kan ge den sociala, kulturella och ekonomiska servicen. De vetatt det inte är värt att ta på aUvar om raan försöker inbUla dera att det härskuUe kunna finnas på varenda plats. De har lärt sig att sådana löften som inte kan infriasingenting är värda. De vet att det inte går att säga ja till målen om regionalbalans, vidgad valfrihet och järalikhet utan att saratidigt anvisa denplanering och de insatser sora gör det möjligt att förverkliga målen. Den egna regionen skall kunna erbjuda sådana möjligheteratt raan inte tvingas att flytta därifrån. Den här satsningen på livskraftigaorter skall kompletteras med att man inte sviker de något mindreorterna och de människor sora lever där. Det är den avvägningen sora kan varaså svår att göra. Vi kan inte bevara allt som det är . Solidaritetenkräver att de som bor i den rena glesbygden får stöd för att behåUa sin butik,för att i riralig utsträckning kunna ha kvar den lilla skolan och för att fåraöjlighet att besöka en tätort sora kan ge den övriga nödvändiga servicen. Mendet betyder inte att varenda liten ort går att rädda. Det är över huvud taget nödvändigt att tänka på attregionalpolitiken gäUer individer, enskUda raänniskor, deras reella frihet attskapa den fraratid de vUl skapa. Det har funnits en benägenhet att intetUlräckligt mycket tänka på det, när man har diskuterat den geografiska fördelningenav de 400 000 människor som befolkningen i väntas växa med fram till1980. Dessa 400 000 är individer, enskUda människor med egna självständigaönskeraål. De är ingen geraensara tUlgång eller någon sorts förhandlingspottsora vi kan sitta här i och fördela allt efter vårt eget tyckande. Många avdem föds och växer upp här i . rättmätigakrav sora andra att få service och en varierad arbetsmarknad där de bor. Mångaav dem ser andra och mer positiva sidor av den här staden än de avgasspridandebUar som via TV förmedlas ut tUl landet som det mest typiska för huvudstaden.Man skall inte av denna ensidiga propaganda lockas att tro att det övrigalandets befolkningssvårigheter utslutande beror på Stockholmsregionensdragningskraft, för då skulle dessa svårigheter ha upphört under de två senasteåren. 1971 och 1972, de svåraste åren i svensk ekonorai på raycket länge, harStockholms län i förhållande tiU övriga landet haft en nettoförlust iomflyttning, på 1 000 invånare och frara till på 4 300invånare. Det som bestämmer de sviktande befolkningstalen i glest bebyggdaregioner är ju i hög grad en ogynnsam åldersfördelning. Människor dör och detföds inte raänniskor i samraa utsträckning. För många enskUda raänniskor har flyttning från en orttill en annan helt enkelt lett tUl bättre levnadsviUkor och ett trivsararaarejobb. Geografisk rörlighet behöver inte vara av ondo. Den är av ondo bara närden sker mot den enskUda människans önskan. Det är det vi måste göra någontingåt. Att ge enskUda raänniskor sora vill flytta tUl en annan region för att fäjobb, ekonomiskt stöd, borde aldrig få sättas i motsatsställning till att pålängre sikt söka skapa nya jobb i sysselsättningssvaga områden. Det andra raål för regionalpolitiken sora jag pekade på ibörjan är att den skall raedverka tUl en bättre hushåUning raed landetstUlgångar. Det finns runt ora i landet stora resurser i form av duktiga ochinitiativrika människor, där finns råvaror, kommunikationsleder, småföretag,skolor, butiker och bostäder som vi inte har råd att bara låta försvinna. Genomen vettigt utformad regionalpolitik kan man ta bättre vara på dem. Å andrasidan leder självklart en aUtför stark expansion i storstadsområdena sådan dentog sig uttryck i tidigare utveckling tiU negativa effekter som det ärsarahällsekonoraiskt fördelaktigt att undvika. Därför bör regionalpolitik somjag ser det aldrig vara allmosor utan raka motsatsen tiU allmosor;regionalpolitiken bör vara ett välfärdshöjande inslag i den ekonoraiskapolitiken. I detta ligger då självklart en realistisk raedvetenhet omde gränser som sätts av den svenska ekonorains starka internationella beroendeUksora av de deraokratiska grundprinciper som vårt samhäUe bygger på. Det äringen mening med att ställa upp mål för regionalpolitiken som kräver mer medelän vi är beredda att sätta in, antingen därför att andra insatser kräver sindel av resurserna, eUer därför att raedlen skulle leda tUl en centraldirigeringsom vi från Uberal utgångspunkt - inte kan acceptera. Det här betyder inte att raan nu skulle sakna medel för envettig regionalpolitik. Vi har fört fram viktiga förslag tiU regionalpolitiskaåtgärder i medvetande ora att de kan leda till konkreta resultat. koraraer här senare i debatten att utförligare redovisa dem. Jag villbara peka på fyra saker. Först vårt envetna krav på decentraUsering av beslutoch arbetsuppgifter från centrala verk och myndigheter tUl regionala organ somden bästa vägen att ordna den sortens utlokalisering. Jag vUl för det andrapeka på förslagen om särskUd lokaliseringsfond för investeringar i områden medlångvarig undersysselsättning, för det tredje Regional utveckling och hushållning med mark och vatten Regional utveckling och hushållning med mark och vatten på detviktiga att få en lägre arbetsgivaravgift i stödområdet och för det fjärde entaxe- och trafikpoUtik som skapar ett rundare . Jag ser intekommunikationsministern här , men jag tyckte att det var litet rörande närhan gick över tUl att överta den formulering från osssom han bara hånade så hjärtligt. Det här går ut på attrainska avståndens ekonoraiska och sociala betydelse. Jag vUl upprepa: Regionalpolitiken får aldrig sesfristående från näringspolitiken i stort. Det finns mängder med ideér ochinitiativkraft, t. ex. bland dera som bor i inland. Den kan bara tastiU vara genom en rätUnjig näringspolitik. Den kan aldrig ta sig fram genom ensnårskog av selektiva insatser och stödåtgärder. Det är därför centrala planeringsmyndigheterinte ser aUa möjligheter sora finns tUl företagande och jobb och det är därfördet blir så stor risk att en aUtför specialinriktad stödpolitik snedvriderkonkurrensen och skapar nya hinder för initiativrika raänniskor. Grunden för en effektiv regionalpolitik skall ju vara attnäringspolitiken direkt stiraulerar nyföretagande och ger goda livsbetingelserför näringslivet över huvud taget. Man kan inte få fler jobb och allmänexpansion om raan fördubblar skatten på arbete. Politiken raåste i ställetinriktas på att med mer av genereUa medel hjälpa frara nya satsningar i dedelar av landet där arbetslösheten är svårast. Då måste regionalpolitiken ochnäringspolitiken stimulera just tillkomsten av nya jobb. Planering utan effektiva medel blir ett tomt skal, men demedlen skall syfta tUl att skapa det näringsvänliga klimatet. Planering utantUlräckligt het vUja att hävda de hänsyn som gör planeringen angelägen blirockså ganska verkningslös. Den fysiska rUcsplaneringen - som senare idebatten talar utförligare om ger exempel på det. Det har kommit fram ettunderlag som skulle kunna göra det möjligt att planera sä att deområden skyddas som vi sätter störst värde på. Ambitiösa kartor har ritats. Menhur blir det med vUjan och handlingskraften på litet sikt? Blir de nyaplaneringsformerna någonting mer än former, och kommer det ökadekunskapsunderlaget att användas tUl att hävda miljökraven? Det är inte givet.Regeringen hade alla formella möjligheter att förhindra en utbyggnadav både Ritsem och Kaitura. sade ifrån om Kaituraöverledningen. Men iKaitum och Teusadalen hörs nu sprängskotten och motorbullret från Ritsembygget.Det är också en sorts riksplanering. Och ger oss Ljusnan den nya riksplaneringen i ettnötskal. Det gäller en avvägning mellan handfasta materiella värden ochnaturvärden. Frågan är; Vad säger regeringen till den stora grupp människorsora ser vattenkraftsutbyggnaderna sora ett överhängande hot? Det är raer än 22000 människor som skrivit på protestlistorna och drygt 60 politiska och ideellaorganisationer har sagt nej till en utbyggnad av Mellanljusnan. De får ingetklart besked från det socialderaokratiska partiet. Vi är beredda att ge besked. Vi säger nej till en fortsattkraftutbyggnad i de återstående orörda älv- och sjösystemen. I den raån vi fårbestärama skall Ljusdalsborna även i fortsättningen från Kolsvedjeberget kunnase en levande älv, turisterna fortfarande kunna njuta av utsikten över forsaroch stränder, fritidsfisket fortfarande ha en chans. inte barafråga om att spara ett av de sista vackra outbyggda älvdalspartierna. För demsom lever längs Ljusnan är det så raycket mer. För dem är Ljusnan livsnerven ien underbart vacker bygd. Vad det här på sarama sätt som när det gällde Ritseraoch Kaitura gäller är själva värderingen av denna railjö. Det är därförplaneringen skall användas som underlag för beslut raed tillräcklig politiskvilja och handlingskraft. kan säga ifrån . Dentrepartireservation sora fogats vid civUutskottets betänkande innebär ettklart nej till vattenkraftsutbyggnad i . TiU sist, herr talman, tycker jag att den gula bok som harlagts på våra bänkar är något av det mest glädjande i riksdagsarbetet på senaretid. Utskotten har givit oss ett i viktiga delar bättre region- ochriksplaneförslag än regeringspropositionen. Jag vUl lyckönska utskotten tUlett i stort sett utomordentligt skickligt arbete under ganska svåraomständigheter. Det betyder inte att jag kan skriva under vartenda ord som ståri denna bok. Det finns t. o. ra. en del sora jag tycker är helt galet. Man kanbara ta s. 36, där det förs ett näringspolitiskt resoneraang som jag nog troratt socialdemokratin vid närmare eftertanke beklagar. Människor med näraerfarenhet av Tjorven vill där smeta ut nya Tjorvar över hela landet, som omdet skulle innebära någon räddning. Men bortsett från sådana detaljer har jag det intrycketatt många ledaraöter av kararaaren upplever det arbete som civil- ochinrikesutskotten nu har uträttat som raycket tUltalande, och det gäller överpartigränserna. Jag kan självfallet bara tacka utskotten å vägnar,men jag har i varje fall velat göra det. bör nu visa raod och handlingskraft nog attbesluta både om en fysisk riksplanering och om en regional planering, sombättre än samordnar de regionalpolitiska insatserna. Vi skaU intesmita ifrån det ansvaret. Människor har rätt att få besked om insatser för att vidgavalfriheten och ge ökad säkerhet för framtiden. Det gäller säkerheten i frågaora den egna regionens utveckling. Även om den aldrig kan bli total, måste denförbättras. Och det gör vi inte genom att fastna och i enofruktbar debatt om befolkningstal. Den fasta planeringen är viktig. Men denfår innehåU och raening först när vi talar ora vUka åtgärder sora skaU sättasin och när regeringen börjar föra en politik, sora ger fler nya jobb och ökaderesurser. Löften löser i sig inga problera. Det är först när löftena förpliktartUl konkret handling som saker och ting börjar hända. Regional utveckling och hushållning med mark och vatten HerrBOHMAN (ra): Liksora föregående talare vUl jag strykaunder hur betydelsefull den fråga är som nu handlägger. Propositionenrör problem sora ur både saklig och principieU synvinkel är nya. De påverkarlandets utveckling under komraande årtionden. De rör enskilda människorsarbetsmöjligheter och livsbetingelser. De rör förhåUandet mellan stad och land,om dessa gamla begrepp fortfarande får användas. Vår natur våra mark- ochvattentUlgångar och den landskapsbild över huvud taget som hör morgondagentiU kommer att präglas av beslut. De demokratiska partierna har i stort sett samma grundsynpå denna Regional utveckling och hushållning med mark och vatten Men lagförslagen rör också äranen, där de politiska meningarnabryter sig. Att regeringen har tillmätt propositionen stor politisk betydelseframgår bl, a. av det sätt, på vilket den har presenterats. Medunderhandsraaterial i förväg till socialderaokratiska tidningsorgan, med enövergripande proposition en "kapprock" utarbetad avstatsministern själv och raed en brådska, som står i helt orimlig proportiontiU ämnets kvantitativa och kvaUtativa vikt. har en egen konstitutionell funktion att fylla.Det är skyldighet att sätta sig in i regeringsförslagen, bedömaderas innebörd och konsekvenser för och för morgondagen. Det är raot denbakgrunden som vi moderater har yrkat att riksdagsbehandlingen skulleuppskjutas till vårriksdagen. Om det här förslaget har den utomordentliga betydelse fördet framtida utveckUng, som regeringen påstår och som även jag raenaratt det har, då är det orimligt att kräva att en så hårt arbetstyngd riksdagsom höstens skaU på nagelfara de nära 2 000 sidor tryck sorapropositionen orafattar. Att regeringens egen behandling inte varit så noggrannsora den borde ha varit, det är regeringens ansvar. Och regeringen får ta åtsig den kritik, som bl. a. många koramuner och lagrådet har fört fram. Menriksdagen har ett eget ansvar. är inte regeringens serviceorgan. Ochde få veckor som vederbörande utskott har haft tiU sitt förfogande bekräftarkritiken. Utskotten har arbetat nära nog dag och natt - och de skaU självfalletha beröm för det. Man har mot gällande bestämraelser haftutskottssararaanträden under pågående plena. Många sora velat framförasynpunkter tUl utskotten har inte kunnat tas emot. Skrivelser sora inkommit harinte hunnit behandlas. Och det material som utskotten presterat som herrHelén raed rätta berörade förelåg i tryck först i förrgår. Men utskottsraajoriteterna har avvisat kraven på uppskov.Det ena utskottet åberopar att dess ledaraöter under sina resor inhäratatkunskaper "som varit rill stor nytta och underlättat behandlingen avärendet". Men vi andra riksdagsledamöter då, som inte deltagit i dessaresor? Och civilutskottets ledaraöter, som i varje fall inte åberopat någraunder resa inhämtade kunskaper? Att varit medveten om att enproposition skuUe avlämnas kan väl inte rimligen åberopas som skäl för attriksda:?en skall berövas raöjligheten att ordentligt granska propositionen, dåden väl komraer ledaraöterna till hända. Nej, herr talraan, förfaringssättet vittnar enligt minmening om en upprörande ringaktning, inte bara för utan också för demänniskor och de bygder, som berörs av de ställningstaganden som nustår inför. Jag yrkar alltså uppskov med frågans behandling tiU nästaårs riksdag. I sak kan det sägas innebära att propositionen återförvisas tillberörda utskott för ytterUgare behandling. Den praxis som här i riksdagentiUämpas då det gäller sådana yrkanden gör emellertid att även högstberättigade och högst välmotiverade förslag i denna riktning kan förefalla heltorealistiska. De kan nästan få en tragikomisk innebörd. I ställetför att göra, som raan gör i raånga andra parlaraent, näraligen att tilloraedelbart beslut ta upp yrkande ora uppskov och låta kararaarens ledaraöterbestäraraa sig för om de vUl uppskjuta frågan eUer ta en fortsatt debatt på detunderlag sora finns, skaU vi alltså nu i och allrarainst diskutera propositionen och först därefter - då hela den debatt ägtrum som bort uppskjutas ta stäUning till ora ett uppskov skaU äga rura eUerinte. Jag kan förstå, att herr talraannen inte kan frångå den praxissom tillämpas och de bestämraelser sora gäUer. Men detta ärende borde väl ialla fall utgöra ett raotiv för oss här i att se över dessabestäramelser så att återremiss- och meningsfulla uppskovskrav kan framställasoch inte skall behöva uppfattas som helt meningslösa demonstrationer. Att det regionalpolitiskahandlingsprograramet och vår mUjöpolitik i vidsträckt mening, dvs.hushållningen raed raark och vatten, har ett inbördes saraband har ingenbestritt. Ytterst gäller det ju - sora jag frarahöU hur det svenskalandskapet skaU gestaltas under koraraande årtionden. Vad som avses är attforma människornas railjö. Men den railjögestaltningen kan inte ske isolerat.Den äger rura och måste äga rura under hänsynstagande tUl och i direkt beroendeav vad som händer i vår omvärld, i första hand ute i . I egen i och för sig välskrivna propositionkan raan i varje fall raeUan raderna, och ibland direkt på raderna, utläsakontrasterna mellan de önskemål och behov en fraraåtsyftande regionalpolitikskall tillgodose och de givna begränsningarna i raöjUgheterna att nå raålen.Jag återger: "Det är industrialiseringen som har öppnat möjligheter förbättring av ekonomisk standard och social välfärd, som tidigaregenerationer inte kunde drömma om." För att bevara den välfärd vi uppnåttär vi "helt beroende av att våra företag kan hävda sig i deninternationella konkurrensen". Vi kan inte "avstå från industriellexpansion. Stagnation är liktydig med tillbakagång." Man skuUe kunna troatt det inte var utan som sagt det här, men är detstatsministern själv. Starkt koraprimerat tecknar dessa meningar de givnaförutsättningarna för att uppfyUa regionalpolitikens målsättning. Och vad ärmålsättningen enligt propositionen, kort uttryckt? Jo, den är: Att åstadkorama en rättvis regional fördelning avsysselsättning och service. Atterbjuda både välbetald och säker sysselsättning. Att ge goda möjligheter för den enskilde att välja arbete efteryrkesinriktning och utbildning. Att gealla vuxna personer tillgång tiU yrkesarbete i hemorten. Att målmedvetet rätta tUl nuvarande ojämnheter, olikheteroch orättvisor mellan olika grupper av raänniskor i olika regioner. en sådan målsättning kan vi alla vara överens. Menställd i relation till förutsättningarna innefattar den naturUgtvis risk förmålkonflikter. Ätt ge olika delar av landet tUIfredsställande ekonomiska,sociala och kulturella raöjligheter raåste sarastäraraas raed kravet på att främjahela landets ekonomiska framåtskridande. Det ena syftet kan alltså intetiUgodoses på bekostnad av det andra. De måste raed andra ord Regional utveckling och hushållning med mark och vatten Regional utveckling och hushållning med mark och vatten harmoniera.Annars blir ekvationen olöslig. Vilkaslutsatser kan man dra härav? Låt mig peka på några. De niiljö- och regionalpolitiska program som riksdagengodtar nu eller , om riksdagsmajoriteten följer våra yrkanden förutsätter en tillfredsställande ekonomisk utveckling i landet. Att vi har ett näringspolitiskt klimat med hög tUlväxttakt och god sysselsättning. Den stagnation som präglat vår samhällsekonomi under desenaste åren försvårar regionalpolitiska satsningar. Det är framför alltnäringslivet i landsdelar med svag konkurrenskraft som drabbas av konjunktursvackor.Det är framför allt där det bristande etableringsintresset får konsekvenser. Vihar kunnat konstatera en vikande tendens i en myckettUIfredsställande utveckling, där företag i och Sydsverigeetablerade tillverkningsenheter inom stödområdet. Sambandet mellan denallmänna ekonoraiska politiken och regionalpolitiken är alltså påtagligt. Statligaföretag kan icke lösa regionalpoUtikens problem. Företagen måste - oavsett omde är statliga eUer enskUda kunna hävda sig och ge de anstäUda enmeningsfylld sysselsättning, något som soraindustrirainister starkt strök under. Deförtjänstfulla utredningar ERU (Expertgruppen för regionalutvecklingsverksarahet) bedrivit ora orsakerna tUl den näringspolitiska obalansenbekräftar att de regionalpolitiska raedlen i första hand måste inriktas på attutjämna konkurrensolikheter mellan företagen i skilda delar av landet. De högrekostnader som företag i glesbygderna belastas med - de kan sammanhänga med delånga avstånden, med kontaktproblemen, svårigheter att få yrkesutbUdadarbetskraft, högre byggnadskostnader, högre taxor måste utjäranas för attskapa konkurrensjäralikhet. Om så sker kan hindren för företagsetableringbrytas ned. Driftkostnadernaär helt avgörande. Under större delen av var den socialdemokratiskalokaUseringspolitiken, som det hette då, inriktad på kapitalstöd ochkapitalsubventioner. Driftsidan sköts i bakgrunden. har skett ett visstomtänkande. Alltjämt råder emellertid alltför stor obalans meUan drift- ochkapitalsidan. Deregionalpolitiska medlen skaU vara av aUmän natur. De punktvisa insatser -selektiva som det heter som den tidigare lokaliseringspolitiken från 1964arbetade med och vilka vi moderater konsekvent kritiserat, ledde icke tUlåsyftat resultat. De punktvisa åtgärdernas politik är adrainistrativtomständlig, den är tidskrävande och den är dyrbar. Den är också ägnad att skapasvårigheter för andra företag inom och utom stödområdet. En analys avlokaliseringspolitikens resultat med hänsyn tagen till det bortfaU av företageUer tUl de initiativ som icke förverkligats därför att några företag, men inteandra, har fått subventioner, skulle med allra största sannolikhet bekräftavad jag här påstår.