prot · FV09111 · 1972-12-31 00:00:00 — Vi tror att man skall nädenna målsättning bl. a. genom en ändrad regionalpolitik och en förstärktlokaliseringspolitik. Det är fel att säga att vi inte har något program. Vi hari ett program pä 44 punkter, som jag av tidsskäl inte kan räkna upp, preciserathur vi önskar att utvecklingen skall länkas i dessa banor. Och det är ingencentralstyrning, utan det är i första hand fråga om stimulansåtgärder. Men vihar sagt att om det inte sker en förändring och jag tillägger gärna enförbättring - inom företagarvärlden så att man tiUägnar sig en social grundsynpä bebyggelsestrukturen här i landet, mäste vi pröva sädana åtgärder somkontroll, när det gäller förläggningen av nya industrier. Regeringens riksplan skulle - och det har man förbigått idebatten om man räknar efter medeltalet i dess befolkningsramarinnebära att de tre storstadslänen 1980 skulle ha ökat till avfolkmängden och skogslänen skulle ha minskat till , vilket skalljämföras med våra siffror respektive . Det är alltså ettminus för skogslänen och andra liknande län med ca 100 000 invånare jämfört medcenterplanen och innebär alltså en ytterligare koncentration tillstorstadsområdena med ca 120 000, om man fortfarande utgår från enbefolkningssiffra på 8,5 miljoner. Därmed anser jag att jag har försökt bemöta talet om attvår riksplan inte skulle vara realistisk och trovärdig och att den skullemedföra en långtgående detaljreglering. Sä är inte alls fallet. Om tiden detmedger är jag beredd att redovisa våra 44 punkter som om möjligt skall ledafram tUl denna målsättning. Det är klart att ingen människa i detta land kansäga att på 2 000 eller 3 000 människor när skall varje län ha den och denbefolkningen. Men man skall ha en målsättning och en resursfördelning Vi har använt dessa undersökningar som underlag för att fåreda på folkets egna önskningar, och jag tror det är realistiskt att säga attvår plan är mer trovärdig än regeringens fortsatta väg till ytterligarecentralisering, som inte svarar mot speciellt ungdomens önskemål. Om man som ju tänkt är överlåter ät länsstyrelserna att imycket stor utsträckning ha hand om denna resursfördelning når man inte framtill det som vi anser önskvärt, nämligen att folket självt via en utbyggdlänsdemokrati får möjlighet att forma sina regioner. De statliga länsstyrelsernarepresenterar inte folket i den mening som vi syftar på. Visserligen harvi fått lekmannastyrelser, men de avspeglar inte den politiska opinionen ilänen; regeringen har även i icke-socialistiska län utnämnt en länsstyrelse somger socialistisk majoritet. Det är ur alla synpunkter bättre om landstingen somföreträdare för folket i länen får ha hand om vissa planeringsuppgifter ochvissa resursfördelningsuppgifter på det här området. Jag slutar med att säga, fru talman, att i varjefall så länge jag kan minnas arbetat efter den hnjen, att vi vill föra fram vårpolitik och vår ideologi som man ofta har påstått att vi inte har ochdärefter låta människorna ta ställning. Jag tror att vår situation ärsådan, att vi har ett särskilt ansvar inför vad människorna önskar. Låt migkonstatera att de politiska skiljelinjerna inte går mellan de gamlaklassiska ideologierna. De går heller inte mellan olika intressegrupper ellerklasser i samhället. Skiljelinjerna går icke, som statsministern sade här,mellan land och stad. De verkliga skiljelinjerna, fru talman, går enligt minmening mellan centrahsm och decentralism. Fru andre vice talmannen tillkännagav att anslag utfärdats om sammanträdets fortsättande . HertDAHLÉN (fp): De aUmänpohtiska debatterna är framför aUt ett tUlfälleför regering och opposition att utbyta meningar, att diskutera, att övervägasina ohka, alternativa förslag. Det är hedrande att statsrådet haruppfattat den situationen och sitter i statsrädsbänken; jag har också en frågatUl honom . Hert slog i sina inlägg en del av sina egna rekordbeträffande förvrängning av motståndarnas argument och det är inte så lättnär det gäller att slå sina egna rekord. Han påstod t. ex. att vårtkrav pä en skuUe rikta sig mot löntagarna. Alla vet juatt vi kräver detta för att just löntagarna skaU få största möjliga reellainkomstökningar, löneökningar som inte snabbt äts upp av kraftigt stigandepriser och skatter. AUa vet ju det, även hert , men det passar honom attförneka det. Det jag skaU tala om är just detta: hur vi skaU få enstabil inkomstutveckling i vårt land, en utveckUng inom värt samhälle somverkligen har fömtsättningar att ge välstånd åt alla. Den ekonomiska debatten har , inte minst iekonomkretsar, kommit att kretsa kring problemet hur vi skall utnytfia våra samladeresurser för att skapa en stark ekonomi, inte bara för stat och kommun utanockså för företag och därmed för de enskilda. I det sammanhanget har behovet avekonomisk långsUctsplanering alltmer kommit i förgrunden. Inom kanshhuset, ochsärskUt inom , uppskattas dessa synpunkter alldeles förlitet. Självfallet har den statsfinansiella utveckhngen en mycket storbetydelse när det gäller att skapa en god grundval för vår ekonomi i stort ochför att bygga upp en god reell inkomstutveckling för aUa medborgare. Den första frågan blir då: Hur ser de statsfinansieUautsikterna ut på litet ? Det är en fråga som i hög grad bordeintressera alla. Om den socialdemokratiska regeringen har ett stort intresseför det här, så lyckas den mycket väl dölja det. Inte heller tar mankonsekvensen av den eventuella oro man har . Med utgångspunkt i långtidsbudgeten, som den presenteradesi våras, har jag gjort en del beräkningar av hur statsfinanserna för budgetåret1976/77 skulle bh. Utgångspunkten har alltså varit långtidsbudgeten med aUa dereservationer som författarna till den har fört in. Statsinkomsterna skulle enhgt långtidsbudgeten fram /77 öka med i genomsnitt århgen. För att inteöverdriva utgiftsökningarna har jag antagit att fr. o. m. budgetåret efternästa skulle utgiftsstegringen bh något lägre än för genomsnittet av de senastefem åren. Då har stegringen varit i genomsnitt i löpande priser. Med långtidsbudgetens beräkningar av statens inkomster ochmed min försiktiga beräkning av utgiftsstegringen skulle den statsfinansiellasituationen 1976/77 vara ganska förfärande. Det året skulle utgifterna påtotalbudgeten överstiga de i långtidsbudgeten angivna inkomsterna med över 6,6miljarder kronor. För att fä en siffra att jämföra med kan jag nämna att denstatliga upplåningen varit i genomsnitt 2,6 miljarder perår lägst 1,6 och högst 3,8. Innevarande budgetär med extra stor arbetslöshetlär det bli över 6 mUjarder. Men det är alltså i ett helt onormalt läge. Det finns ingen möjhghet att nu säga hurkonjunktursituationen kommer att vara 1976/77. Man vet aUtså inte hur storupplåning som kan behövas ur konjunktursynpunkt. Men det är helt orimligt att ien långsiktsplanering behöva räkna med att ett normalt läge om fyra är skulleinnebära en upplåning av 6,6 miljarder. Även om kreditmarknadsvolymen ökar,SkuUe det innebära att staten ett normalt år tog hand om en tredjedel avutrymmet för alla krediter. Nå, säger en del, det går kanske inte att normalt låna såmycket för statens del, men då fär man väl höja skatten. Riktigt så enkelt ärdet ju dock inte. Det är ingen fri fantasi att det svenska folket är ganskaskattetrött. T. o. m. finansminister har ju antytt att det ligger någotriktigt i det påståendet. Konsekvenser för egen del och för sitt eget fögderihar han dock aktat sig för att dra av det förhällandet. Det är svårt att ha en riktigt klar uppfattning omskatteutveckhngen i vårt eget land, men man kan få en htet bättre uppfattningom man jämför med internationella förhållanden. Man mäste vara väldigtförsiktig vid sådana jämförelser därför att skatter, avgifter och förmåner ärgrundade pä olika system, men en viss vägledning ger ändå sädana TCO tycker i varje fall det, och TCO redovisade i enintressant skrift hur utvecklingen av skatter ochsocialförsäkringsavgifter i andel av bruttonationalprodukten stigit under åren1957 1968. Jag skall visa pä bUdskärmen (bild 1) hur utveckhngen varit iSverige, , , , , och USA.Danmark startar lägst 1957 men marscherar snabbt upp. startar högst, mendär har stegringen inte varit lika kraftig. De andra länderna hgger däremellan. Hur är det dä i ? Den heldragna linjen visar att vi startar imitten men att vi nu ligger väsentligt över varje annat land i fråga om andelenav vad vi tjänar ihop som går till skatter och avgifter. Jag betonade att man skall vara försiktig medinternationella jämförelser. Jag skall därför visa ett annat diagram (bild 2)som bygger på ;s för pubhcerade undersökning. Det gäUerskatteutveckhngen för enskilda personer i ett antal , dvs. i deindustriländer som vi närmast kan jämföra oss med. Det är fråga om de direktaskatternas andel av de enskildas inkomster av anställning, hyror och räntor,före skatter och avgifter - aUtså en något ovanlig beräkningsgrand. Det är inte de enskilda länderna som här är intressanta,utan det är helhetsintrycket. På bUden ser vi utvecklingslinjerna under dessaär för en Andelenskatter och socialförsäkringsavgifter av bruttonationalprodukten (BNP)1957-1968 .-;yi«Ä-,/ I n a Vasttyikland oi tunt ~ t 19S7 S8 S9 60 61 62 63 64 65 66 67 eS rad länder.1 stort sett har det varit en stegring av skattetrycket för de enskilda.Genomsnittet för industriländerna framgår av den prickade hnjen, vilken visarpå en stegring från till . kommer det verkligtintressanta i denna bUd, nämligen hur utvecklingen har varit i . Detvisas av hnjen högst upp. startade alltså en bit ovanför deandra länderna och slutade skyhögt över alla andra länder - en fördubblingav skattetrycket mätt på detta sätt. Självfallet kan inte en sädan här utveckhng fortsätta utanatt den påverkar arbetsförutsättningarna i vårt land. Även om vi tiU behövande Utvecklingen för skatter och avgifter på enskildapersoners "privata" inkomster i ett antal (OECDsdefinitioner). gruppergenom vårt socialförsäkringssystem överför stora summor uppstår problem, omökningstakten hos skattetrycket skuUe fortsätta på samma sätt som . Ochmin kommentar är att det går inte att fortsätta med denna utveckling. Hur skall man då få bukt med det här? Jag skall i mycketstor korthet skissera fyra punkter som bl. a. måste ingå i ett program för attvrida utvecklingen rätt. För det första gäller det att skapa ett bättre ekonomisktunderlag för enskilda, för företag, för kommunala organ och för staten, och detåstadkommer man genom en ökad växtkraft i samhällsekonomin. harredan utförligt uppehållit sig vid den frågan , och därför behöver jagbara instämma i vad han har sagt. Jag var väldigt förvånad över att hert Palmepåstod att vi inte har ägnat dessa frågor något intresse. Det borde verkhgeninte vara en nyhet för att detta är en av de saker som hardiskuterats oerhört intensivt under inte minst det senaste årtiondet. Ochvisste han det inte förut, så hörde han ju . Men han hörde medslutna öron det är ingen som är så döv som den som inte vill höra. Det varden första punkten. Det är impopulärt att vara sparsam, men punkt 2 i ettekonomiskt saneringsprogram måste innebära det. Ätt vara sparsam betyder intebara att skära bort förslag som framförs tiU nya utgifter. Det innebär ocksäatt man måste se över de gamla utgifterna och se vad som behöver vara kvar, seom det finns något som kan plockas bort, se om det finns något som kan skärasner. Människornas behov av insatser från statens sida förändras ju oupphörligt,och det är inte självklart att det i minsta detalj kommer att leda tiU krav pälika stora statliga insatser pä varje enskild punkt. Vi vet att det är stora svårigheter att spara, att skäraner och reformera så att saker blir billigare. Det stöter ofta på politisktmotstånd, även i det här huset. Därför vore det önskvärt att partierna sattesig ner och tUlsammans gjorde en bedömning av vad man skulle kunna spara på.Den arbetsmetoden har vi ju inte i våra riksdagsutskott. Det är defaitism attsäga att det inte skulle kunna gå att åstadkomma resultat. En parlamentariskbesparingsutredning har aldrig varit så nödvändig som . Min tredje punkt är: Att vara sparsam mäste innebära skaU hushälla , planera över längre tidsperioder. Punktinsatser ifråga om sparsamhet ger givetvis resultat, men de kan aldrig i betydelse kommaupp till det noggranna övervägandet av hur vi skaU ha det i det här landetunder den framtid som vi har möjhghet överbhcka. Att se tiU att man hushällaroch sparar på pengarna så att det går ihop på lång sikt, det tvingar tih enmycket härdare och därför ocksä mer realistisk bedömning av både gamla och nyautgiftsbehov. Statsmakterna Uksom landsting och kommuner måste på etthelt annat sätt sätta in sina krafter på en ekonomisk långsiktsplanering. Detduger inte att bara planera . Det är en heltföråldrad metod, som ändå har en förvånansvärd styrka i sig. Visst talar manallmänt om att det behövs längre planer, men verkliga resultat ser man aUdelesför Utet av. Regeringen borde för presentera långsiktiga ekonomiskaplaner för t. ex. en femårsperiod. formen aven rambudget. Den skulle innehålla vad man kunde vänta sig i fråga om statensirUcomster . Inkomsterna skulle vägas motutgifter som man vet under alla omständigheter måste komma till. Vidare skulleredovisas vilka reformplaner som kan väntas komma fram och vadde skuUe kosta. Regeringen borde inför deklarera vilka av dessareformplaner som det skulle vara möjligt att fä rum med inom femårsperioden. Nägon absolut bindning kan man inte åstadkomma det vet vi - men det här systemet skulle tvinga fram en härdareangelägenhetsgradering. Det skuUe ocksä tvinga fram en mer öppen politiskdebatt, där allmänheten skulle få alternativ att röra sig med. Det är inteminst viktigt att väljarna genom öppen redovisning av olika reformplaner fär enbättre chans att påverka oss pohtiker. Väljarna skulle få en större möjhghetatt ge uttryck åt sina värderingar. Det är klart att en finansminister kan se med olust pä ensädan utveckhng, men det besväret fär såväl finansministrar som andra statsrådoch vi vanliga riksdagsledamöter ta på oss. a. har man sedan flera är gjort aktningsvärdaförsök att bedöma den ekonomiska utvecklingen på . Vart tredje ärpresenterar man i ett flerärsprogram. Man arbetar med femårsplaneroch med perspektivplaner på ända upp tUl . SjälvfaUet bhr sådanabedömningar behäftade med stora felmarginaler, men de ger ändå något underlagför slutsatser om vad som är möjligt att göra. När man gör upp sådana här planer mäste det ske i godsamverkan med näringsliv och arbetsmarknadsorganisationer. Den centrala ekonomiskaplaneringen måste också ske under medverkan av de regionala och lokala organen.I ett planeringsmaskineri som det jag skisserat måste därför en intim medverkanfrän primärkommuner och länsorgan äga rum. Det planeringsarbetet som redanutförts i ett htet antal kommuner kan visa sig vara av betydelse ocksä för planeringeni stort i landet. Det skulle ocksä innebära en stimulans tUl de regionala ochkommunala myndigheterna, om staten gjorde mer. Då skulle vi få störremöjligheter att ta oss an dessa problem tillsammans. En biprodukt av en bättre ekonomisk långsiktsplaneringskulle vara att det blev en större realism i prognoserna om de framtidaekonomiska förutsättningarna för reformverksamheten. Tron att reformpolitiken istort sett är ett avslutat kapitel är givetvis fel. Det finns stora ochbetydelsefulla reformer som måste genomföras. Men vi har kommit tiU ett läge,där det är nödvändigt att mera omsorgsfullt än se efter vUket utrymmesom finns. De tendenser till att tänja förhoppningar tiU det yttersta, som allapartier då och dä gör sig skyldiga tiU, skulle få svårigheter att frodas om manhade långtidsplaner och det är ingen dålig biprodukt. För det fjärde skulle jag vilja ge exempel på någraområden, där en bättre långsiktig planering är nödvändig. Jag börjar med ettsom inte har omedelbar anknytning till statsbudgeten. Jag tänker på helaforskningsområdet, som är sä outnyttjat när det gäller att skapa bättregrundval för beslut i riksdag och i regering. Forskning utnyttjas aUdeles förlitet för att geunderlag för bedömning av vilka resurser vi kan väntas ha, vilka nya resursersom kan ställas tiU förfogande och hur människomas vanor med en visssannolikhet kommer att förändras. Där duger inte framtidsforskning i störstaaUmänhet, utan det måste göras konkreta undersökningar pä särskUda avsnitt. Ett praktexempel på försummelser av detta slag är fråganom energiförsörjningen. Den statliga energiutredningen blev klar med sittarbete för över två är sedan. Det var mycket intressanta slutsatser somutredningen kom fram till. En av dem var ganska överraskande för de flesta.Utredningen påvisade att förlusterna under distribution, omvand-hng ochkonsumtion av ohka former av energi el, olja osv. är så stora som 40procent. Så mycket försvinner pä vägen frän källan till förbrukaren. Manbedömer ocksä som sannolikt att förlusterna vid användande av kärnkraft kommeratt bh än större. Om vi skuUe fortsätta att importera bränsle i sammaomfattning som , sä skuUe bränsleimporten om 30 är kosta 11 å 12 miljarderkronor i dagens priser. Det är Uka mycket som en tredjedel av export.Det säger allt om att vi inte fär komma i den situationen. För att kunna göranågot åt denna hotande utveckling föreslog energiutredningen att man skulletillsätta ett särskilt organ, som skulle upprätta s. k. energibalanser samt tainitiativ till forsknings- och försöksverksamhet. Förslaget lades fram underindustriminister tid, men han gjorde ingenting särskilt åt det. Ochindustriminister har också låtit tiden gå utan att ta någrakrafttag. Höstriksdagen 1971 behandlade ett motionsförslag om inrättande av enparlamentarisk nämnd som skulle ägna sig åt energiområdet, och enhgtnäringsutskottet skuUe man dä ocksä se tiU de miljömässiga problemen. Man tycker att industriminister , när han fickdenna körare frän sedan han själv inte hade gjort någonting, nu skuUeha satt i gång med denna stora sak som är avgörande för den framtida utveckhngen,men det gör han inte utan i stället tiUsätter han en ny utredning, därparlamentariker skall ingå som experter, utan rösträtt. hade juenhälligt hävdat att situationen krävde att riksdagsledamöterna nu verkUgenfick ta sig an den här frågan. Den tillhör inte de frågor som är lätta attbehandla. får dock en chans att i höstigen vara mera realistisk än regeringen. Det finns ett fp-förslag omupprättande av ett av denna för folkhushåUet storafråga. Ett annat område där en mycket bättre planering måstekomma till stånd är vårdområdet. Här har som alla vet skett enkostnadsexplosion. Landstingens ekonomiska resurser har ansträngts till detyttersta. Det råder inga delade meningar om angelägenheten av en förbättradvärd. Det råder heller inga delade meningar om att de försök till en bättreplanering av värdsektorn som har gjorts givetvis är bra, men det allvarliga äratt dessa försök har gett alldeles för smä resultat. Man har t. ex. inte itillräckling utsträckning tagit till vara de resurser som finns för attbehandla patienterna sä snabbt som möjligt på våra sjukhus. Vårdkostnadernaper dag och patient var i genomsnitt för samtliga lasarett för akut vård . är kostnaderna säkert betydligt över Man förstår att om man med en bättre organisation skulle kunna minskadet antal dagar en patient inne med endast skuUe det betyda storabesparingar. Men om en patient skall behandlas på ohka specialavdelningar såbhr väntetiden ofta lång, och då förloras mycket tid och pengar både för denenskUde, landstingen och staten. Ett annat bevis för den bristande planeringen är att detinte finns gemensamma organ för den förebyggande värden och den direktasjukvården. Man kan troligen inte göra en större insats för att hållavärdkostnaderna nere än att just sätta in reformer som gör det möjligt attförebygga att människor över huvud taget behöver sä ofta komma i kontakt medvärdapparaten i egenthg mening. Den förebyggande värden kommer aUtid att varamycket billigare än institutionsvården. Här har den socialdemokratiskaregeringen gjort en av sina största försummelser. Man har inte insettnödvändigheten av att samordna förebyggande värd och akut värd. Det ärregeringen som bär ansvaret. Vi tycker alla att när trafikolyckorna med storsannolikhet nu kostar samhället per är så är dettaett fantastiskt belopp. vet vi att de enskilda människorna ofta liderskador som aldrig kan värderas i pengar. och trafiksäkerhetsverkethar visat på att det finns fömtsättningar att pä ett radikalt sätt nedbringaolycksfrekvensen, och de summor som behövs för det är förhållandevis små ijämförelse med de miljardbelopp som trafikolyckorna kostar. Är har vifrån sida understmkit nödvändigheten av att man gör någontingutöver vad vi hittUls har åstadkommit. Men socialdemokraterna har visat enförvånansvärd ovilja att inse detta problems stora mänskhga och ekonomiskabetydelse. begärde av regeringen att den skuUe tillsätta enarbetsgrupp för att utreda olika frågor i samband med trafiksäkerheten, för attundersöka metoder och mål för att uppnå ett bättre resultat. Det voreintressant om kommunikationsministern, som är närvarande, kunde tala om närdenna arbetsgrupp kommer att tUlsättas. Blir det som i en rad andra faU attregeringen tycker att inte har tillräckliga skäl och därför baralåter bli det hela. Det vore mycket allvarligt om regeringens bristande känslaför vad som sker på trafikområdet skuUe leda tiU att man inte gör någonting.Men kommunikationsministern har en chans att svara . Ett annat exempel. Det är inte god planering att statenbeslutar om bidrag tUl kommunala organ och inte söker stimulera dessatill sparsamhet. Om kommunerna t. ex. fick möjhghet att se att det lönade sigatt bygga biUigare genom att outnyttjade statsbidrag tiU någon del ställdestill kommunernas förfogande - för andra ändamål eller inom samma sektor -skulle intresset för sparsamhet bh mycket större. En reform avstatsbidragsbestämmelserna mäste ingå som en väsentlig del i en bättreekonomisk långsiktsplanering. Med dessa punkter och exempel har jag sökt visa hur detborde vara möjligt för staten att planera på lång sikt och vilka vinster somdetta skuUe kunna ge. Finansministern har uppenbarligen inte fattat detta ivarje fall har han inte vidtagit några åtgärder som skuUe leda till en bättrelångsiktsplanering. Hur det är med de övriga statsråden vet jag inte. en sak vetvi, och det är att de verkUga resultaten låter vänta på sig, även om det skullefinnas statsråd som påstår att man tagit upp dessa frågor. Det är de svenskaskattebetalarna som får betala för den slappa socialdemokratiska politiken. har vi återigen i början av den aUmänpolitiskadebatten fått fastslaget - jag vet inte för vilken gång i ordningen - attfinansministern har kommit för sent både när det gällt att dämpa överhettningeni ekonomin och i fråga om att stimulera konjunkturerna. Lika uppenbart är nuatt han kommer för sent när det gäller att planera samhällsekonomin pä längsikt. Utvecklingen har passerat den socialdemokratiska politiken - denna ärföriegad. Regeringen har inte insett detta, och det blir folket som får betalaför de misstagen. Hur mycket man har råd med i ett land beror påhur mycket de totala resurserna ökar. Det är därför oroande att den ökningen iSverige under senare är gått långsammare än i jämförbara länder. Det har varitorsaken tUl att vi i tiU slut fått ett reformstopp. Om vi under desenaste tvä åren hade haft samma tUlväxt som i andra jämförbara länder, hadedet svenska folkhushåUet haft ungefär tio miljarder mer att röra sig med. Dethade räckt till både det ena och det andra. En viktig sak som det hade räckttiU är en sänkning av de enorma skattesatser som vi har, och dethade ändå blivit en hel del pengar kvar som hade kunnat användas för angelägnaändamål. Det har alltså i vårt land sedan mitten av 1960-taletvarit en försämring i detta avseende jämfört med andra länder. Det märkvärdigaär att motsvarande försämringar inträffade även på en del andra områden.Sverige har t. ex. alltid haft en jämfört med andra länder ganska högprisstegringstakt.