prot · FV0918 · 1972-12-31 00:00:00 — Men de följder detkan ha för skattetrycket eller för andra krav på reformer vågar man inte ange, Samma sak gäller egentligen om mittenpartiernas tal om vårdnadsbidrag.Man önskar vårdnadsbidrag upp tUl en viss ålder men hur stort bidrag aktarman sig för att ange, för då skuUe det kanske också bli tal om vUket stortbelopp detta skuUe kosta samhäUet, En så viktig sak för de famUjer, där bådamakarna arbetar, som utbyggnad av barntUlsynen lovar man inget alls om. Tvärtomkan man kanske tolka uttrycket, att samhällsstödet nu huvudsakligen går tiU denav samhället organiserade barntillsynen, på det sättet att man inom dessapartier vUl prioritera andra sektorer än barntiUsynen, Dä kan man fråga sig:ViU mittenpartierna dämpa ner utbyggnaden av barntillsynen på bekostnad avvårdnadsbidragen? Den frågan kan man verkligen stäUa, Ty den mest rejälaförbättringen av barnfamiljernas inkomst uppnäs genom att man öppnarmöjligheter för båda makarna att bidra tUl familjens ekonomi. Senast när mittenpartierna vUle införa ett vårdnadsbidraghade man ett förslag som innebar per dag och per barn, I dennya motionen anger man inget om den storleksordning man nu tänker sig förvårdnadsbidraget. När jag hörde på kvinnliga vice ordförandehäromdagen, talade hon om att man skulle få välja alternativ efter intresse ochförutsättningar mellan att vara yrkesarbetande eller småbarnsmamma hemma. JagvUl stäUa frågan tUl henne: Är inte den valfriheten också i högsta gradavhängig av hela familjens ekonomi? Är inte en höjning av bostadstiUäggen enhjälpform, som möjliggör störte valfrihet för familjer som tidigare avuteslutande ekonomiska skäl ingen valfrihet hade? Det är som sagt frågor som man kan ställa i denfamiljepolitiska debatten men som vi kanske inte får något svar på ,eftersom mittenpartierna kanske inte vUl ta upp dessa frågor utan enbart villframföra principiella ställningstaganden utan reell bakgrund. Liksom har jag med anledning av den debattsom fördes i början av detta avsnitt av diskussionen och som gälldenarkomanvården lust att säga några ord, nämnde att det på flerahåU finns gott om lediga vårdplatser för narkomaner. Detta var något som jaggärna vUl understryka, eftersom debatten kan ha givit ett intryck av attsamhäUet egentligen inte gjort så mycket för narkomanvården, I många landsting har uppbyggnaden av öppna khniker ocheftervård fortskridit långt. Och från mitt eget landskap kan jag tala om att vipå de flesta håll har möjlighet att ta emot ännu fler narkomaner för vård. Jagär litet nervös för att man, när man i diskussionen om narkomanvården gärna vUlpeka pä de brister som finns, därigenom bidrar till att minska benägenheten hosdem som är i behov av vård att söka sådan. Då får man helt andra effekter ändem man egentligen hade tänkt sig. Vad som främst behövs inom narkomanvården är ju en uppsökande verksamhet, där man får tag i de vårdbehövande på etttidigt stadium. Därhjälper varken en mängd khnUcer eller eftervårdsplatser, utan det ärungdomsorganisationerna, skolan, pohsen och de sociala myndigheterna som måsteförstärkas pä personalsidan för att kunna gå ut med öppna famnen tillnarkomanerna och be dem söka vård. Jag är som sagt bekymrad över att man här ständigt vUlklaga över att man har narkomaner runt omkring sig och att de gör ettbeklämmande intryck. Det är säkerligen riktigt, men jag tror att det är bättreatt låta problemen flyta upp till ytan än att trycka ner dem. Att man kunnatbryta motståndet hos de psykiatriskt vårdbehövande mot att söka hjälp beror påatt man verkligen talat om var problemet finns. Man har öppnat dörrarna päsjukhuset ut mot de psykiatriskt vårdbehövande, och man mäste göra samma saknär det gäller narkomanvården. Framför allt måste man kanske försöka ändraläkarnas instäUning till att i nödvändiga fall använda de möjligheter tUltvångsingripanden som man har och som man använder inom socialvården närdet finns skäl till det. Jag har velat säga detta för att ingen skall kunna påståatt samhället har brustit i ansvar, utan man har gjort vad man har kunnat.Tyvärr har man emellertid inte nått fram tUl narkomanerna pä det sätt som voreönskvärt. Alla, politiker, ungdomsorganisationer och andra, måste hjälpas ätatt nå fram tUl narkomanerna och ge dem de vårdplatser och värdmöjligheter vifaktiskt har . FamUjepohtiken, fru talman, är egentligen en fråga omsolidaritet mellan olika medborgargrupper. ViU vi i skapa ett verkligtbarnvänligt samhälle, måste också våra politikers förkunnelse genomsyras av enöppet redovisad vUja att omfördela medel tiU famUjer med barn. Man får inte,som i den motion jag nämnde, endast ge en del löften utan att ange vad manfrämst vUl satsa medel på. Det gäller att tala om vad man vill prioritera i denpolitik som skall föras. Många uppfattar politik som ett spel utanförvanliga människors intressen och räckvidd. Efter att ha lyssnat på den härdebatten står det aUdeles klart för mig, att det är medmänsklig omsorg ochpolitiskt ansvar som har varit en varm underton i den. Det har varit vardag ochslit och det har varit utformning av en stimulerande livsmiljö, i synnerhet förde små människor som stått i centrum. De politiska problem som här hardiskuterats är av största betydelse för den enskilda människans möjligheter attutforma sin vardag. Jag skall inte ta upp någon diskussion om de motioner somhar berörts. Den diskussionen kommer i annan ordning. Jag skall istället kommentera ett par inlägg och svara på några frågor som har ställts. Beträffande den balansregel som i Alvestatog upp i sina kommentarer till mitt inlägg står det alldeles klart, att vi harkommit till samma slutsats, nämligen att den skall avskaffas, men vi har heltolika motiv för det. krav pä statsbidrag till familjedaghem har aldrigkopplats till några kvalitetskrav vare sig när det gäller barnen eUerdagbarnsvårdarna, har vi kommit så långt att vi kan se frågor ombarnstugor och famUjedaghem ur barnens synvinkel vi kan diskutera barnensbehov. Naturligtvisär det viktigt att vi också tar upp den ekonomiska diskussion som herrGustavsson i var inne pä. Men det bör göras klart, att om kommunernaskall kunna vara återhållsamma med sma utgifter, så bör de se till att bådeutgifter och intäkter räknas när de tar ställning tiU olUca anslag. De skaU dåockså komma fram tUl att man främjar en från ekonomisk synpunkt utomordentligtgynnsam form för anskaffande av arbetskraft i kommunen, när man ger anslag tUlbarnomsorg. När det gäller frågan om fosterbamsutredningen som herrGustavsson ställde vill jag nämna att utredningen räknat med att bh klar medsitt arbete . målade i sitt anförande en kärvt realistisk bildav barnfamiljens vardag och reste ett äreminne över den ensamma mamman med låglön och hårt slit som med intensiv bitterhet upplever de präktiga ochvälbestäUda människornas hån över att hon inte orkar fylla bådepapparoU och mammaroU, Den bUden står i bjärt kontrast tUl klaganöver de barnfamiljer som inte fick del av det ekonomiska stöd beslötförra året. Det var de människor som talade för, de som hade de storaekonomiska behoven som fick stödet, och jag tror , liksom jag gjorde närvi talade om dessa frågor , att det var det bästa sätt som vi kundeplacera våra pengar på. Jag tror också att det dröjer länge , innan vi kanräkna med att dessa behov skaU vara tUl godosedda. är kritisk när det gäUer beräkningen av dedaghemsplatser som kan tUlkomma under detta och följande budgetår. Jag kan baranämna att beräkningen bygger på de uppgifter som kommunerna lämnade in . De senaste siffror vi har föranordningsbidrag de avser tiden - säger att sådantbidrag har beviljats för 4 728 platser. Om man ser siffran i relation tUl enberäknad utbyggnad med 13 000 å 14 000 platser under budgetåret, så förefallerberäkningen i varje faU inte orealistisk. Fm tog upp ytterligare en läng rad frågor, som jaginte nu skall gå in på. Hennes anförande mynnade ut i att vi av deutredningar som arbetar på området får förslag som kan förbättra förhållandena.Barnstugeutredningen sammanträder här i huset. Att några av bänkarna ikammaren är tomma beror på att ledamöterna sitter och arbetar fram förslag justi de frågor rörande allmän förskola och om kvalitativ och kvantitativ utbyggnadav daghem och fritidshem som här togs upp. I direktiven ligger dessutomuppdraget att arbeta fram modeller för kommunala barntillsynsplaner med sikte päatt alla bam vilkas föräldrar förvärvsarbetar eller studerar eller som av annanorsak är i behov av plats på daghem eUer familjedaghem också skall kunnaberedas sådan plats. Förslag från barnstugeutredningen hoppas vi skall kunnaläggas fram i ett betänkande . Det är min personliga förhoppning attmånga av de problem på barnomsorgens område som här har diskuterats därigenomskall kunna lösas och att barnens situation över huvud taget skall kunnaförbättras i samhäUet, Utbyggnaden av barnstugorna är bara ett av leden i dennautveckling. Det räcker inte. Hela samhäUsplaneringen måste genomsyras avinställningen att barnen är väsentliga medlemmar i detta samhälle och attansvaret för dessa barn måste delas av alla i samhället. () kort genmäle: Jag hälsar med tUlfredsstäUelse vad statsrådethär sagt om den fortsatta utveckhngen. Jag viU bara hoppas att vi skaU hatUlräckligt mycket politiskt mod och ansvar att verkligen inse vUka resursersom behövs för att det skaU kunna bh verklighet av det som barnstugeutredningen,famUjepohtiska kommittén och andra viktiga utredningar kan komma med. Ty det ärett reformarbete av samma dimensioner som eUer den aUmännatjänstepensionens genomförande. Vi skaU inte försöka låtsas som om vi intebegriper det, I det hgger inte bara att det blir lika dyrt, kräver lika storaresurser, utan också att det, om det verkligen genomförs, kommer att innebärahka genomgripande förändringar i människornas levnadsvUlkor, Vi låter i dagbarnen växa upp under förhåUanden som enligt min mening inte är förenliga medett civiliserat, kultiverat samhäUe, Jag skuUe önska att det blir statsrådet och mte jag somfår rätt vad gäller antagandena om utbyggnadstakten. Ingenting vore bättre. Menjag är rädd för att så inte bhr fallet. Enbart de reduceringar som har skett iUppsala, en av mänga kommuner, innebär 800 platser mindre ,Det är ganska mycket. Lägger man därtUl motsvarande siffror från andra kommuner,fruktar jag att man kommer till ett annat resultat än vad som uppskattats. Desiffror som statsrådet här redovisade om igångsättandet är glädjande. Men jagtror dess värre att en del av dem är försenade igångsättningar som skulle haskett , 1970 och tidigare och att de kom i gång mot slutetav som ett glädjande resultat av att vi, när vi fick konjunkturpaketet,dels gav kommunerna specieUa fördelar om de satte i gång barnstugebyggandet,dels också höjde driftbidragen. De var alltså ett direkt resultat av braåtgärder från den socialdemokratiska regeringens sida. Men jag tror att det ärför mycket att nu lita pä att de säger något generellt. Jag tror dess värre attde nedskärningar som skett totalt är mycket större. HerrMUNDEBO (fp) kort genmäle: Låt mig tUl en början mstämma pä en punkt istatsrådet fra Odhnoffs anförande. Statsrådet sade: Vi kan räkna med att detkommer att dröja länge innan barnfamiljernas behov blir fyllda. Ja, det ärförvisso så. Man kunde kanske tUlägga: Ja, i synnerhet om den nuvaranderegeringen har ansvar för familjepolitiken! Vi har sagt att familjer med låga inkomster och flera barnbehöver ett särskilt stöd. Därför medverkade vi tUl reformeringen avbostadstilläggen . Vi menar att reformen har en del brister, och jagtror att det är många inom regeringspartiet som har samma uppfattning. Vi skallrätta tUl dessa brister, men vi vUl inte acceptera att mer än hälften avbarnfamUjerna får sitt stöd reellt försämrat. Det är nämligen följden av attbarnbidragen kvarstår oförändrade. Det är över en halv miljon barnfamiljer, sompå det sättet har fått ett reellt försämrat stöd. Man kan sålunda inte tala omatt det bara gäUer ett fätal höginkomsttagare sä bra har inte denna halvamiljon barnfamiljer det. Vi har dragit upp huvudlinjerna för en familjepolitisk reform: utbyggnadav de aUmänna barnbidragen, värdesäkring av dem, revision av bostadstilläggen,vårdnadsbidrag. Vi vill ha en sådan reform. Vi är beredda att betala för den. Hert (): TiU skillnad från många andra deltagare idenna debatt skall jag verkligen anstränga mig att komma under det minuttal somstår angivet för mig pä talarlistan. Om man skuUe försöka bedöma de olika politiska frågornaefter den betydelse en troUg majoritet av svenska folket tUlmäter dem, såvore det kanske riktigt att biståndspolitiken behandlas sist på den allmänpolitiskadebattens länga talariista. Egenthgen är det dock ganska märkligt att detblivit så. Bara för syntes läget vara ett helt annat. Vi hadedå åtminstone en livlig och engagerad debatt och en förhåUandevis storuppslutnmg, trodde vi, kring kravet pä att det rika landet skulle hjälpa defattiga bröderna att häva sig upp tUl en människovärdigare tiUvaro. Sedan ettpar år är det påtagligt tyst på den fronten. Man har verkligen anledning frågasig varför. Är informationen tUl den svenska allmänheten om dessafrågors stora betydelse otillräckhg? Är det insikten om att våra egna resurser inte räcker tUlför den beslutade utvecklingen av u-hjälpen pä grund av att regeringspolitikengivit det svenska näringslivet så dåliga betingelser att utveckhngen av vårekonomi stagnerat? Är de enskUda människornas egna bekymmer under den aUttyngre bördan av stigande skatter och högre priser sä stora att man varken viUeller orkar tänka på dem som har det ännu mera bekymmersamt? Är det vetskapen om att vi under se senarste åren fått såmånga s. k. nya fattiga i vårt eget land, att man anser att det är de, som i förstahand skall hjälpas med socialbidrag och hyresbidrag eller med andra bidragsformer? Eller är det rent av så att regeringens eftergivenhet förde vänsterextre-mistiska kraven på att mottagarländer för svenskt bistånd skallväljas efter politiska värderingar och aUtså efter andra principer än FN;s s.k. fattigdomskriterium; är det dessa försök tUl en extrem politisering somgjort att den svenska biståndspohtiken kommit i vanrykte i vårt eget land? Ingen kan väl göra anspråk på att kunna besvara dessa frågor.Men vi har verkligen anledning att ställa dem och att begrunda dem. Låt migstanna inför den sista frågan, den som alltså gäller principernaför val av mottagarländer för svenskt bistånd. Jag tror nämligen att den fråganhar mycket stor betydelse för opinionsbUdningen i biståndsfrågan. Redan i en partimotion tUl riksdag hävdademoderata samhngspartiet att avgörande vid val av mottagarland bör varahjälpbehovet och möjligheten att uppnå god utvecklingseffekt och inte pohtiskavärderingar. Vi hade anledning att upprepa den principen i 1971 årspartimotion i frågan. En konsekvens härav var att moderata samlingspartiet då inte kunde finna att det i statsverkspropositionen föreslagna den 4 febmari 1972 bidragettill var motiverat. Detta motionsyrkande fuUföljdes genom en reservation iutrikesutskottet och vid votering i kammaren. Moderata samlingspartiet har i en partimotion till åretsriksdag på nytt uttalat, att en politisering av det svenska biståndet på såsätt att inhemska politiska värderingar påverkar valet av mottagarländer intekan accepteras. En sådan utveckling skuUe äventyra den breda uppslutning kringden svenska u-hjälpen, som är både önskvärd och nödvändig. Varken ellerChile är därför lämpliga som mottagare av större svenska insatser av länderkoncentreradnatur. Det är enligt vår mening inte heller lämpligt, och det är för densvenska u-hjälpens anseende i vårt eget land direkt skadligt, att denhumanitära hjälpen tUl favoriserar folk trots att behovetav humanitär hjälp kanske är lika stort i Syd . Vi får naturligtvis anledning att återkomma tUldessa frågor när utrikesutskottets betänkande om det statliga utvecklingsbiståndetföreligger. Jag har dock velat framhålla moderata samlingspartiets ståndpunkt idenna vUct_iga fråga redan vid remissen till utskottet, eftersom jag är mycketangelägen om att den svenska u-hjälpens anseende i vårt eget land inteäventyras. Hert WIRMARK (fp): hade vi tillfälle att diskuteraBangladesh och vikten av att vi tog tUl vara aUa möjligheter att ge hjälp tillde av konflikten drabbade. Den frågan har hka stor aktualitet , Bangladeshhar ett mycket stort behov av hjälp. Redan förut var området ett av defattigaste i världen, och kriget och flyktingströmmarna har bidragit till attgöra situationen ännu allvarligare, behöver aUt stöd det kan få föratt ta hand om aUa sina medborgare. Enligt uppgift från Dacca skullehjälpbehovet för vara mer än . Då uppgavsockså att man inte fått erbjudanden frän andra länder om mer än en litenbråkdel av detta belopp. Det är en självklar uppgift för att ta sin del avansvaret för insatser både i och bland de flyktingar som kan varakvar i . Mittenpartierna har därför föreslagit att skallbesluta om 100 mUjoner kronor i anslag pä tilläggsstat för innevarande budgetårför de omedelbara behoven i utöver det utrymme som SIDA kan skapainom sina nuvarande resurser. Vi hoppas att regeringen och regeringspartiet ärvUliga att behandla den här frågan med förtur och att medverka till attriksdagen, helst redan under , kan fatta ett sådant beslut. För att vi skaU kunna leva upp tiU vårt ansvar i fråga omBangladesh behövs enligt min mening ytterligare åtgärder. För det förstafordras diplomatiskt erkännande av , Den åtgärden har regeringen vidtagit enligt vad som just meddelats. Låt mig bara personligen säga attjag har haft svårt att förstå varför regeringen dröjt så länge med dettasjälvklara beslut. Var det verkligen nödvändigt, , att vänta på deövriga europeiska staterna? Regeringen har gäng på gång förklarat att det baravar en tidsfråga när erkännandet skuUe göras. Det är emeUertid välkommet attregeringen nu övervunnit sin tvekan att ta det härsteget, som säkert pä ett mycket avgörande sätt påverkar våra möjligheter attge en effektiv hjälp. För det andra fordras att vi är villiga att göra merlångsiktiga åtaganden och insatser, att vi är villiga att ur de anslagsökningarsom behövs för att vi skall nä enprocentsmålet 1974/75 göra en speciell ochvaraktig satsning på återuppbyggnadsarbetet i , Därmed, fru talman, är jag inne på den större frågan omenprocentsmålet. Statsministern talade här i förrgår om solidaritet. Hanavslutade sitt anförande så här; "Men vi kan efter måttet av vårbegränsade förmåga ta ett ansvar för att vi i vårt land skapar ett samhälle sompräglas av solidaritet och gemenskap." Ja, vi skall ta det ansvaret. Menvi bör också ta ett ansvar för att vi efter måttet av vår förmåga medverkartill att skapa en värld som präglas av solidaritet och gemenskap. Det kanskeinte är lika lätt. Problemen är gigantiska. Ute i världen finns massor avmänniskor som upplever förtryck, som inte kan läsa, som saknarutbildning och arbete. De har ingen rösträtt vid svenska val. Men det är ändåen plikt för oss, om vi verkligen menar allvar med talet om solidaritet, attgöra vad vi kan för att medverka till att de får bättre levnadsvillkor. Det ärdärför med besvikelse vi konstaterar, att vUjan att i handling följa upp devackra orden börjar vackla inom regeringen. Inte med ett enda ord berörregeringen i statsverkspropositionen det faktum att vi inte kommer att uppnåenprocentsmålet 1974/75 med de nuvarande höjningarna. stiger enregeringsledamot fram och det är inte vem som helst, det är finansministerSträng och förklarar sig vara beredd att låta enprocentsmålet skjutas någotär framåt i tiden, som han sade. beslut om enprocentsmålet 1968 var ingetheroiskt beslut. Alternativet var att tidigarelägga uppnåendet. Men detvar ändå en plan för biståndsökningar som fastlades i ett läge när många andraländer visade benägenhet att skära ner. Alla uppfattade det som ett givet löftetiU och inför andra i-länder. Det kan vara intressant att se attpartistyrelsens föredragande, dåvarande utrikesministern , närfrågan diskuterades pä den socialdemokratiska partikongressen 1967 sade:"Låt oss säga 1974/75 och lova att vi skall hålla detta vårt löfte. "Finansministern instämde då och argumenterade på det här sättet mot dem somkrävde att enprocentsmålet skulle uppnäs tidigare: "Vad blir resultatet omvi misslyckas? Hela vår satsnmg, hela vår politik blir svikna löften ochbeskyllningar för misslyckanden." Här har finansministern redan givit eneffektfuU beskrivning av vad hans förord för ett löftesbrott innebär. Än är det emellertid inte klart att enprocentsplanensvikits. Vi hörde i förrgår hur redovisade en avvikande åsikt.Mittenpartierna har genom sin biståndsmotion gett en möjlighet att setiU att planen fullföljs. Vi föreslår nämligen att SIDA bör få planera utifrånen anslagsram som motsvarar 35-procentiga höjningar av biståndet varje är. SIDAmåste också ges de nödvändiga administrativa resurserna, säger vi.Mittenpartierna har alltså anvisat en väg för att vi skall kunna leva upp tillmålet och till vårt ansvar. Det återstår nu att se om socialdemokraterna harför avsUct att stå fast vid tidigare löfte eUer om man vill den 4 febmari 1972 låta herrSträngs ord om svikna löften och misslyckanden bli verklighet. Jag tror att det är mänga med migsom gärna vUl ha svar på frågan: Vilken linje kommer Ni att välja? Det finns alltså tecken som tyder på att deninternationella solidariteten kan komma att sitta trängt. Dä gäller också föross att föra en sådan u-hjälpspolitik att biståndsverksamheten stöttas upp avhela svenska folket. Vi kan inte vara doktrinära, vi får inte intala oss attu-ländernas problem kan lösas bara efter ett visst schema därtUl äru-länderna varandra alltför ohka i fråga om tradition, utvecklingsnivå och egnaresurser. Vår u-hjälp får inte ledas av ett snävt pohtiskt betraktelsesätt, såatt hjälpen bara ges till länder som har regimer av viss politisk kulör, somföljer en viss utvecklingsmodeU, Ges hjälpen inte inom en mycket vid ram, löper vi risk atthamna i en egen u-hjälpsimperiahsm. Vår önskan att bidra till bättre ekonomiskoch social utveckling kan tillgodoses genom att vi fäster stor vikt vid dessafaktorer när det gäUer val av projekt och utformning av insatserna. Dettainnebär enligt min mening att vi är inne pä rätt väg när vi ger hjälp åt såolika länder som , , , , , och ,och när vi ger den mot bakgrund av den samlade bedömningen av behov ochmöjligheter att tUlvarata hjälpen. Jag delar därför inte åsiktatt inte skuUe kunna komma i fråga utan jag tycker att också är ettmöjligt mottagarland. Skulle vi göra en snäv bedömning av den politiskakaraktären hos den mottagande regimen, dä skulle vi hamna i en omöjligsituation. För det första skuUe en sådan politik inte ligga i linje med vårutrikespolitik i övrigt. För det andra skuUe vi använda ett mycket trubbigtinstrument, som kan slå i annan riktning än vi önskar och som blir beroende avnyckfulla och modebetonade politiska bedömningar i värt eget land. Detta betyder inte att yttre politiska förhållanden intekan vara en bakgrund för solidaritet och hjälp. Jag tänker speciellt på södraAfrika, där små och utsatta länder kämpar en svår kamp för sin självständighet.Det gäller också befrielserörelserna i denna del av , Det har talats mycket om detkatastrofala läge vi befinner oss i när det gäller relationen mellan människansförbrukning av jordens tillgångar och dessa tUlgängars storlek. Om dennuvarande befolkningsutvecklingen fortsätter, innebär det en tiodubbling avjordens befoUcning . Då kan katastrofen vara ett faktum. Det är klart att stödet tUl familjeplaneringsinsatser fråndetta perspektiv är utomordentligt viktigt och här har ett särskUtansvar. Vi har varit ett föregängsland, och är fortfarande ofta detenda alternativet förutom när det gäUer dylika biståndsinsatser. Vi harockså särskUda förutsättningar att här göra insatser. Det är oroande attregeringen i årets statsverksproposition säger sig vUja eftersträva en begränsningav de direkta familjeplaneringsinsatserna "till ett mindre antal länder äntidigare, huvudsakligen programländerna".