prot · FV0993 · 1972-12-31 00:00:00 — Denekonomiska politiken, m. m. framtiden- det vi brukar tala om och jag - betyder så oerhört mycket förindustriella investeringar i just forskning och utveckling. I görs också det intressantakonstaterandet, att de officiella svenska beräkningarna omindustriproduktionens och investeringarnas utveckling förutsätteratt under det här året skuUe ha att räkna med ett oförändrat dåligteller t. o. m. sämre kapacitetsutnyttjande. Om det är riktigt, hur kan man som finansministern - då vara optimist i fråga om investeringsutvecklingen? Att det verkligen är befogat att i dettasammanhang tala om behovet av förtroende borde alltså inte ens finansministernkunna bestrida. Människor och företag som plöjer ner pengar i nya fabriker ochnya maskiner gör inte det om de inte räknar med att satsningarna skall bhräntabla, om de inte anser att de kan med tillförsikt se fram emot morgondagenoch om de inte har förtroende för dem som bär det yttersta ansvaret förfolkhushållets affärer och för ekonomi över huvud taget. Alltför mångasaknar det nödvändiga förtroendet för regeringen. Många menar att herrarna ikanslihuset varken har vilja eller förmåga att bemästra våra ekonomiskaproblem. Och åtskilliga är djupt oroade över de politiska tendenser som mantycker sig skönja i utvecklingen. Syftar, frågar man sig, socialdemokraternaytterst till att nu förverkliga en rent sociaUstisk näringspohtik? Regeringensökande hänsynstagande till och beroende av kommunisterna förstärker sådanafrågor och farhågor, liksom också den aUtmer utpräglade selektiva, handplockadenäringspolitik som regeringen har bedrivit . Regeringen tycksvara inriktad pä att låta biandekonomin övergå i en myglingsekonomi, för att taett begrepp präglat av ett par av våra samhällsekonomer. Myglingsekonominsmöjligheter kan naturiigtvis utnyttjas av åtskilliga, framför alltrepresentanter för den större företagsamheten, men lämnar ändå majoriteten avvåra företag och framför allt de mindre och medelstora utanför, och ytterstleder det tUl en förstärkt och i längden oroande maktkoncentration ikanshhuset. Att osäkerheten också har förstärkts av regeringensEEC-politik behöver jag här inte upprepa. Mot denna bakgrund båtar det föga attstats- och finansministrarna, framför aUt då finansminister , ihögtidliga sammanhang gör vackra deklarationer om behovet av enkonkurrenskraftig industri, för det är inte med ord utan genom praktiskthandlande som man grundlägger ett förtroende. Den bristande gålust och den bristandeoptimism, som är ett utmärkande drag bland många av dem inte hos allanaturiigtvis -som ytterst svarar för trygghet och sysselsättning, har sinmotsvarighet hos enskilda konsumenter och enskilda arbetstagare. Det äregentligen besynnerligt att det skall behöva förhålla sig på det sättet, föringen lär väl kunna bestrida att det svenska folket har en genomsnittliglevnadsstandard, som är högre än den vi möter på andra håll ute i . Materiellt sett borde det alltså inte finnas utrymme förden oro och för den gnagande osäkerhet som jag påstår råder i vårt tand justnu. Det är - jag har sagt det förut och jag upprepar det på nytt de högtspända förväntningarnas politik som slagit tillbaka i sin motsats. invaggats i föreställningen om ständigt stigande Nr 93levnadsstandard, bättre garantier för trygghet och sysselsättning, växande den möjligheter att förverkliga oss själva och våra starkt varierandeönskemål. Det varfritidsproblemen som man koncentrerade sig på i debatterna ---- ;----- Och har Denekonomiska vardagens realitet blivit en annan. politiken, m. m. Förbättringar och löneökningar har i stor utsträckningblivit fiktiva, blivit ett sken, och det är framför allt barnfamiljerna som hardrabbats. Det är där levnadskostnadsökningarna har blivit mest påträngande, de"nyfattiga" har blivit en realitet. Det växande behovet av bidrag förfamiljer och människor som tidigare kunnat klara sig själva och sin familjsförsörjning på den egna lönen är ett nytt och förstärkt inslag iVälståndssverige. Det lönar sig inte att arbeta, är en uppfattning som blivitallt vanligare bland ett stort antal svenska arbetstagare och skattebetalare.Allt fler tycker med andra ord att alltför mycket har gått snett. Och även denutvecklingen, herr talman, påstår jag vara en följd av den ekonomiska politik somden socialdemokratiska regeringen bedrivit, en politik som alltså fått sindrastiska tillspetsning under den här vårriksdagens allra sista månad. Jag vet självfallet - det är inte första gången som jagstår här och bokstavligt talat ser ner på finansministern vad finansministerGunnar Sträng kommer att svara. Han kommer att göra gällande att jag somvanligt svartmålar, att jag sysslar med domedagsprofetior ett favorituttryckhos finansministern att vår samhällsekonomi i grunden är god och att vår levnadsstandardär hög, att de enskilda människorna i vårt land har långt mycket mera att levapå än vad människor har i andra länder. Och visst är i grunden jag upprepar det förutsättningen för en sund ekonomisk utveckling god, i själva verket bättre äni många andra länder, inte minst de inånga länder som genomlidit tvennevärldskrig. Och visst har vi teoretiskt och även praktiskt ett högt välstånd-jag har redan erkänt det. Men jag vågar ändå påstå, att min skildring av hurmänniskorna upplever dagens tillvaro är riktig. Och jag vågar påstå att det ärförståeligt att alla de här många människorna i vårt land, som sliter ochjobbar för att bibehålla den höga levnadsstandarden, för att få det bättre försig och sin familj, för att kunna förverkliga de mål som alla människoruppställer för sig, börjat misströsta och frågar sig vad det egentligen berorpå att de nu skall tvingas konstatera - och det gör de - att trots delöneökningar som de flesta kan inregistrera pengarna inte räcker tillför den konsumtion som de hade tidigare, för att bibehålla den standard deredan lyckats uppnå utan att de måste få bidrag. Lönerörelserna kommer därmedatt uppfattas som ett spel, ett spel för spelets egen skull, därför att dekonkreta resultaten i regel inte blir ökad köpkraft och högre standard. Vad dehär människorna främst upplever är de stigande priserna och skattetabellernaseller restskatternas kalla siffror. Allt flera tycker inte att det är rimligt att skatte- ochinflationscirkeln skall få rotera på det här sättet. Flertalet har faktiskt den sunda inställningen att de inte vill vara beroende av bidrag för att klara sin försörjning och sina hyror. Och de tycker ännu mindre om det, när de 39 Den ekonomiska politiken, m. m. kankonstatera att de ökande bidragen har en frånsida stigande skatter som desjälva måste betala. Det är inte alls egendomligt att detta utlösermisstroende. Del är inte alls besynnerligt att misstroendet riktar sig motregeringen, eftersom det ju är regeringen som bär ansvaret för den ekonomiskapolitiken. Och det är just regeringen som konsekvent brukar hävda att det intefinns någon anledning till misstroende. Vi kommer att få höra det om en stundav finansministern, det är jag alldeles övertygad om. Sedan kommer finansminister naturligtvisockså att göra gällande att vi alla är medskyldiga, att vi alla varit med ochbidragit till den utveckling vars resultat vi nu avläser. Låt mig därför, herrtalman, påminna om de fyra stolpar i den moderata kritiken mot regeringspolitikenunder som vi ställt upp i nästan varenda debatt. Den offentligasektorn skall i princip anpassas till den växande takten i ekonomin. Det är ettkrav som vi fört fram år och som riksdagsmajoriteten alltid avvisatmen som finansministern i årets finansplan riktar till kommunerna inte tillsig själv, uppenbarligen. Regeringen böri samband med aktuella lönerörelser spela en mer aktiv roll genomöverläggningar med bl. a. arbetsmarknadens parter i syfte alt redovisasambandet mellan löner, skatter och priser och att åstadkomma en mer realistisklönerörelse, anpassad efter samhällsekonomins möjligheter, än vad vi haftunder . Medvetandet om att stigande löner leder till höjdaskatter och höjda priser och att två tredjedelar av den ökandekostnadsbelastning som företagen orsakas genom lönehöjningarna förs över tilldet allmänna genom skatter borde utgöra argument nog för sådanastabiliseringspolitiska överläggningar, men de har konsekvent avvisats avfinansministern. En utredning,representerande alla de demokratiska partierna, bör tillsättas för attåstadkomma besparingar och en bättre hushållning inom den offentliga sektorn,för att bedöma vilka samhälleliga åtaganden som skulle kunna begränsas och geutrymme för nya nödvändiga reformer och för skattesänkningar. De utredningarnahar också avvisats. Engenomgripande skattereform, en reform av hela skattesystemet, som alltså gårbetydligt djupare än de haslverk som tiUyxats i kanslihuset. Desom lyssnade tUl på Industritjänstemannaförbundetskongress vet vad jag menar. Den skatteutredning vi begärt skulle med andra ordarbeta fram ett skattesystem, som förhindrar automatiska skattehöjningarberoende på penningvärdets "förfall", ett system som stimulerar ochinte motverkar nyföretagande, initiativ och arbetslust, som bättre än det nuvarandetar hänsyn till hushållens varierande skatteförmåga och som också möjliggörstörre konjunkturpolitisk rörelsefrihet, för den är finanspolitiskt sett utomordentligtbegränsad . De här fyra kraven har som bekant tillbakavisats avriksdagsniajori-teten fram till . Hade de bifallits, skulleutvecklingen ha blivit en annan. Det var alltså först som ett av dehär kraven tillgodosågs, nämligen vårt krav på en förutsättningslösskatteutredning. Bakom det kravet ställde sig alla oppositionspartier iriksdagen. Det blev en besk medicin som regeringen tvingades svälja. GunnarSträng och regeringens övriga representanter sin motvilja dåriksdagsmajoriteten voterade igenom detta beslut mot den socialdemokratiskaminoriteten. Alla minns vi anletsuttrycken. Om regeringen efter det att dettabeslut fattats av hade haft respekt för riksdag, bordeutredningen ha tillsatts . Den hade då haft möjlighet attomedelbart angripa de mest aUvarliga bristerna i den nuvarande beskattningen,de automatiska skattehöjningarna, marginalskatterna, pensionärernasskatteproblem, de faktiskt sambeskattades orättvisor, barnfamiljernas bekymmer. Men regeringen tillsatte inte utredningen. Vi vet nuvarför. Regeringen ville inte. Den ville inte därför att den först ville läggafram ett eget skatteförslag. För den socialdemokratiska regeringen framstod detuppenbarligen som otänkbart att effektuera en bestäUning från oppositionssidansom skulle innebära att beskattningsinitiativet berövades finansministern.Socialdemokraterna hade ju under en stor del av förra året tillbakavisat vårkritik mot s. k. skattereform, den "reform" som vi moderatersom enda parti gick bestämt emot. Under flera interpellationsdebatter som jagsjälv aktualiserat betygade finansministern hur förträffligtskattesystemet blivit genom "reform". Men missnöjet blevalltmer påtagligt. Regeringens situation blev ohållbar. Den kundeinte längre värja sig mot den opinion som växte fram ute på arbetsplatserna.Den begrep att någonting måste göras. Men regeringen, den socialdemokratiskaminoritetsregeringen, skulle framstå som initiativtagare inte oppositionenoch inte . Det är detta som utgör det verkliga skälet till densocialdemokratiska åtgärden att först förhala skatteutredningen ,att sedan genom en egen skatteomläggning föregripa utredningens arbete, attgenom sina direktiv binda utredningen och åsidosätta uttryckligakrav på att utredningen skulle vara förutsättningslös. Och regeringens skatteförslag var ingetskattesänkningsförslag. När sänkte för resten skatten sist?Förslaget innebar tvärtom en höjning av skattebelastningen med nära en halvmiljard kronor. Det skulle genom sin konstruktion medföra höjdalevnadskostnader, ökad belastning på kommuner och näringsliv. I enkonjunkturfas då risken för prisstegringar redan förut framstod som uppenbarskulle dessa konsekvenser inträda. Att vi moderater avvisade hela förslaget,var alltså ett konsekvent uttryck för vår grundsyn på regeringens skatte- ochinflationspolitik. Vi sade nej 1970, därför att den skattereform somregeringen då kastade fram till sin konstruktion var sådan att den inom etteller annat år måste leda till högre skatter för majoriteten av svenska folket.Och det förhåller sig precis likadant med regeringens aprilpaket. Därför sadevi nej till det paketet också. Trots detta kom tydligen vår och oppositionens kritik somen chock för regeringen. Den var uppenbarligen så fångad i sin egenföreställnings-värid, att den inte kunde tänka sig att oppositionspartiernaskulle kunna eller våga gå emot ett socialdemokratiskt skatteutspel som bl. a.innefattade en sänkning av de marginalskatter regeringen tidigare så ihärdigthade försvarat. 2' protokoll 1972. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Ställd inför risken av ett voteringsnederlag i ,av den prestigeförlust detta skulle innebära och inför spekulationerna om etteventueUt regeringsskifte gjorde regeringen sin för svenskt parlamentarisktliv häpnadsväckande och ansvarslösa kovändning. Innan skatteutskottens börjat behandla skatteförslaget ingrep regeringen i den parlamentariskabehandlingen och beordrade genom ett pressuttalande sina ledamöter i utskottetatt begagna utskottets initiativrätt tUl att utbyta den föreslagna höjningenav mervärdeskatten mot en ökning av skatten på arbetskraft. Jo,inte därför att en skatt på arbetskraft skulle vara bättre än mervärdeskatten.Tvärtom. Regeringen deklarerade själv att löneskatten utgör det sämsta av detvå alternativen. Utan därför att kommunisterna står tiU förfogande, bereddaatt vända ett eljest väntat voteringsnederiag i till seger. TiU vUketpris, herr finansminister? Regeringens helomvändning utgör ett försök till politiskutpressning. Den demokratiska oppositionen skulle nu hjälpa regeringen attkomma ifrån tvånget att genomföra ett dåligt förslag. Om oppositionen ville hagodheten att byta åsikt, kunde regeringen tänka sig att stå fast vid sittförsta förslag, dvs. det minst dåliga av de två förslagen. Det är bussigt. Mennär oppositionen inte föll undan, stod kommunisterna till förfogande för atträdda regeringen. Som så tidigare framstår alltså hans kommunistiska riksdagskolleger som den klippa på vilkenminoritetsregeringen bygger sin fortsatta existens. Men det fanns och finns alltjämt ett annat alternativ,nämligen att spela parlamentariskt rent. Att stå för sitt eget förslag och takonsekvenserna av att vara i minoritet. Att ta dessa konsekvenser med hedern ibehåll. Kommer finansministern att göra det? Kommer finansminister att yrka bifall till den proposition som han själv har utarbetat? Tillvad han ansåg pohtiskt och ekonomiskt riktigt i varje fall i april månad.Eller kommer han och regeringen i sin helhet att fortsätta att "nigaoch kuta runt", som en tidskrift betecknade regeringsdansen? kostar regeringen/socialdemokraterna det är svårt attveta vem som står bakom, hopblandningen är påtaglig på sig stora annonser itidningarna för att försöka förklara sitt beteende. Varför genomför regeringenskatteomläggningen? Ja, det finns väl några här i som trodde att detvar som fattade beslut om skatterna, fast det tycks inte regeringensannonsskrivare vara medvetna om. Men jag skall inte polemisera mot de härannonserna; jag skall bara rikta en fråga till finansministern; Hur kan manpåstå att en index reglering av skatten skulle gynna de högre inkomsttagarna? Vad index reglering syftar till är ju att förebyggaautomatiska skattehöjningar. Att bibehålla skatterna vid den höjd de hadetidigare. Att garantera att de skatterelationer som själv harbeslutat skall bli bestående trots penningvärdets förfall. Att kräva attriksdagen skall återfå sin "urgamla rätt att sig beskatta". Att dennarätt inte skall övertagas av den penningvärdeförsämring som regeringen ytterstsjälv är ansvarig för. Det är ju fakta. Och ändå går regeringen ut och vill gesvenska folket det intrycket att skattesänkningar och avvärjda skatte- höjningarär samma sak. Det är ett högt pris som landet får betalaför socialdemokraternas politiska prestige. Det är helt enkelt upprörande atten minoritetsregering på detta sätt spelar med vårt lands ekonomi, med våramöjligheter till utveckling och sysselsättning bara därför att partiet intevill och inte vågar ta ett eventuellt voteringsnederlag i . Statsminister har uttalat sig om regeringensbevekelsegrunder i en intervju i , och han har gjortmotsvarande uttalanden även i TV . Det är "oppositionensskuld" att regeringen gjorde en helomvändning - en kovändning den 8 maj.Det var, menar , "självklart" att de borgerliga skullestödja det ursprungliga förslaget. Han var "utomordentligt besviken"över att de borgerliga partierna "satte taktiken i högsätet". Svenskpolitisk debatt "förgiftas nu av taktiska manövrar". gickså långt att han drog paralleller mellan oppositionens nej till skatteförslagetoch kampen om östfördraget i . I båda fallen, menade , gälldedet inte saken utan kampen om regeringsmakten. Och så tyckte synd omoppositionen. Den skadade bara sig själv genom sin osnygga taktik. Ja, herr talman! Jag har faktiskt inte särskilt ingåendekunskaper om krokodilernas beteendemönster. Men jag föreställer mig att om mannågon gång skulle kunna tala om krokodiltårar, då måste det vara i samband medstatsministerns helt otroliga försök att bortförklara regeringens handlande. Om regeringen verkligen hade varit intresserad avatt åstadkomma en lösning i samförstånd, varför tog regeringen då inte kontaktmed oppositionen? Varför efterkom då inte regeringen beslut om enförutsättningslös skatteutredning? Varför tillsattes inte utredningen i börjanav året? Varför fick inte utredningen i uppdrag att med förtur utarbeta deförslag till omläggning av skatterna som regeringen nu anser vara såbrådskande? Om man ville åstadkomma samförstånd, varför föreslog man då den härskattehöjningen? Ingen i regeringen kan ju sväva i villfarelse om att i varjefall de moderata i bestämt avvisat varje tanke på att reformerabeskattningen på sådant sätt, att slutresultatet blir en skattehöjning ochinte en skattesänkning. Nej, herr talman, jag upprepar: Regeringens förklaringarär bortför-klaringar. Och skall man gråta krokodiltårar, då bör man inte göradet så att alla ser vad det är fråga om om man inte underskattar medborgarnasförstånd och fattningsförmåga. Jag tycker att regeringens beteende utgör enförolämpning mot hela svenska folket. Det finns, herr talman, i de gångna årenshändelseutveckling få företeelser som i så hög grad som regeringensvårmanipulationer på skatteområdet har bekräftat riktigheten av de påståendensom vi moderater har gjort. Regeringen har föriorat greppet överutvecklingen. Regeringen befinner sig, som en dagstidning uttryckte saken förnågra dagar sedan, "verkligen vid vägs ände". Ju förr drarkonsekvenserna av det, desto bättre är det för den svenska ekonomin och för detsvenska folket. Och troligen också för socialdemokraterna själva. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. 1 detta anförande instämde herrar Ringaby, ,, Regnéll, Schött, Hovhammar, Krönmark, NUsson i Trobro, ,och , samt herrar , Werneri , , , i , i , Leuchovius,Komstedt, och i Gäddvik (samtliga m). (vpk); Det känns ju väldigt tryggt att så stor delav den moderata gruppen står bakom sin gruppordförande. En sak är klar i hela skattediskussionen: Den skattereformsom majoriteten av folket helst skulle se genomförd är ett borttagande avmervärdeskatten på maten och därigenom en sänkning av livsmedelspriserna. Denintervjuundersökning som redovisades i Rapport visade att intemindre än , eUer två av tre tillfrågade, föredrog denna åtgärd.Endast 21,9 procent, eller en av fem tUlfrågade, ville helst ha en sänkning avden direkta skatten. Varför är det så? Helt enkelt därför att de höjda hyrornaoch priserna, särskilt på livsmedel, är den post i budgeten som verkligen kännshård för löntagarna. De starkt stegrade matpriserna drabbar därtill allrahårdast barnfamiljerna och låglönegrupperna. Ett slopande av momsen på matvarorskulle innebära ett verkligt stöd till dessa grupper och en nödvändigförbättring av deras levnadsstandard. Det är inte länge sedan regeringen och de borgerligapartierna i samverkan höjde mervärdeskatten. Höjningen var så kraftig som 5procent, i verkligheten t. o. m. , på grund av mervärdeskattenskonstruktion. Denna momshöjning svarar för en mycket stor del av de senasteårens prisstegring. Regeringen och de borgerliga partierna har alltså ettmycket stort, gemensamt ansvar för stegringen av priserna. medger i sitt betänkande nr 32 att deskattelättnader som åsyftades med skattereform "delviseliminerats". Det är en mycket försiktig formulering. Delen är här avgjortstörre än återstoden. Eller med andra ord: Majoriteten av skattebetalarna harfått försämringar . säger nu att det är "angeläget attsnarast möjligl åstadkomma lättnader i beskattningen främst förlåginkomstgrupperna, som drabbats relativt sett hårdast av pris- ochkommunalskattehöjningarna". I detta kan man naturligtvis instämma. Dåbordet emellertid påpekas att regeringens ursprungliga förslag inte alls gavskattesänkningar främst för låglönegrupperna. Om man granskar enbart effektenav den sänkta statsskatten, så finner man atl regeringen ville sänka skatten fören person med en årsinkomst av med endast , men för enperson med en årsinkomst av med om året.Skattesänkningen gick ända upp till inkomster på . Det maximalabeloppet för sänkningen av statsskatten, alltså , skulle gällainkomsttagare med i årsinkomst. Om man tarhänsyn också till effekterna av den föreslagna höjningen av mervärdeskatten ochav andra indirekta skatter och det måste man givetvis göra för att få enfullständig bild slog regeringens skatteförslag ännu sämre förlåginkomstgrupperna. Det är alltså fel att påstå attförslaget specieUt skulle ge lättnader för de grupper som har det Nr 93 Det finnsytterligare några rader om låginkomstgrupperna i skatteut- 30 mai 1972 Man skriver så här: "Inom alla de politiska partierna ---- ; råder enighet om nödvändigheten av att lindra skattebördan för Denekonomiska låginkomstgrupperna." Detta påstående är i hög grad . tvivelaktigt.Socialdemokraterna framträdde först med ett skatteförslag, som jag redankarakteriserat och som inte gav lättnader främst för låginkomstgrupperna. Ochde borgerliga partierna vill ju inte göra någonting över huvud taget närdet gäller att lindra beskattningen för löntagarna. De säger direkt nej till enskattesänkning. Jag måste stäUa en fråga tUl skatteutskottets ordförande herrBrandt: Anser ni inte att det mot bakgrunden av de borgerliga partiernasställningstagande är nödvändigt att ändra den citerade meningen i utskottetsbetänkande? Den är ju falsk. Skatteinstrumentet kan användas på olika sätt. Skatter ochavgifter började först tas ut av statsapparaterna för att skaffa pengar tillstaternas utgifter. Det syftet spelar alltjämt en dominerande roll. Menskattepolitiken kan också användas dels i fördelningspolitiskt syfte, dels somett medel i den allmänna ekonomiska politiken. Statsskatten gjordes progressiv,dvs. togs ut med högre procenttal med stigande inkomster. Socialdemokratinvände sig tidigare mycket bestämt mot alla former för indirekt beskattning- medden motiveringen att denna hårdast drabbar personer med låga inkomster. Dettaär alltså exempel på hur fördelningspolitiska hänsyn spelar in när skatternaskall bestämmas. Möjligheten att via skattepolitiken påverka den ekonomiskautvecklingen kan inte helt skiljas ut från inverkan på fördelningen avinkomster och förmögenheter i samhället. Höjda bolagsskatter kan i ett visstekonomiskt läge motiveras med att man vill påverka både inkomstfördelningen ochden ekonomiska utvecklingen. Detsamma gäller andra skatteformer. har skattesystemet förändratspå ett sådant sätt att dess fördelningspolitiska verkningar blivit ogynnsammareför lönarbetarna. Detta gäller alltså inte enbart , somskatteutskottet medgett, utan .