prot · FV09113 · 1972-12-31 00:00:00 — TiUfälliga injektioner av pengar pä bolagskonton är ingetmedel mot arbetslösheten. Regeringen erkänner inte att det rör sig om ettlångsiktigt tiUväxtproblem. Bakom stagnationen ligger kapitalismens inneboendeutvecklingslagar. Kapitalismens internationeUa ram vidgas inte längre som förr.Detta återverkar pä svensk kapitalism. Med det fasta kapitalets växandebetydelse i förhällande tUl lönerna blir sysselsättningseffekten av varje nyinvestering aUt mindre. Till detta kommer att kapital flödar ut frän Sverigetill , , och andra länder. Följden blir stopp itillväxten, som allt fler viU och mäste ha arbete. Denna kapitalismens kris vill regeringen inte erkänna.Därför saknar dess politik perspektiv framåt. Skall man ge de arbetslösaarbete, öka kvinnornas förvärvsfrekvens med blygsamma från 55till 65, och dessutom ta emot de nya årskullarna då mäste man fram tiU 1985 ha ett nettotillskott här i landet på minst 400 000 arbetstillfällen. Skulle kvinnorna gessamma arbetschans som männen, fär man ovanpå detta skapa 300 000 arbeten. Skallman ge de latent arbetssökande männen arbete och erbjuda heltidssysselsättningåt sådana deltidare som viU ha full tid, behövs ytterligare 47 000. Skall manta emot ett invandringsöverskott på 20 000 , som vissa prognoserfömtser, måste man dämtöver skaffa 200 000 arbeten extra fram tUl 1985. Dessa siffror ger en antydan om problemets omfattning.Tror nägon att en sädan tillväxt är möjlig med nuvarande tendens? Omutvecklingen skall fortsätta som 1965 1972, vad blir det dä av de arbetslösa,vad blir det av kvinnornas frigörelse, vad blir det av skogslänen och vad blirdet av statens och kommunernas skatteintäkter? Tror nägon att den nödvändigatUlväxten kan skapas genom att låta kapitalismen förbh orörd och bolagen få nyaförmåner? Den som så tror är offer för illusioner. Tillväxten kan bara skapasvia samhälleligt kapital och via en kapitalbUd- ning ochen utbyggnadspolitik som gjort sig oberoende av kapitalismen. Regeringen ställer sig inga frågor om framtiden. Denfrägar inte hur mänga arbetstillfällen som behövs 1975, 1980, 1985. Den frågarinte vad detta kostar och vilka investeringar som mäste tUl. Den frägar intevUka de maktpolitiska följderna bhr om de lönarbetandes krav och behov skaUtillgodoses. Regeringen kommer med nya skattesubventioner. Och när tänkandemedlemmar i regeringspartiet på partikongressen ställer de här frågorna, dä mobiliserarherrar och hela sin auktoritet för att trampa ner dem. Försummandet av tillväxtproblemet återspeglas automatiskti regionpohtiken. och socialdemokraterna har där många likheter. Bådadiskuterar fördelningen utan att ta upp tillväxten. Men utan tillväxt kan maninte fördela mycket annat än arbetslösheten. Och det är inte behagligare attstä i arbetslöshetskö i än i eller . Det tjänar föga till att som ochsocialdemokraterna laborera med folkmängdssiffror, om det inte finns växandeantal arbeten att bygga under befolkningen med. och socialdemokraterna visar båda en liknandeklyfta mellan önskemål och medel. Ingen vill se det regionalafördelningsproblemets verkliga omfattning. är kanske specielltoreahstisk. är mycket ambitiösare i sin målsättning än regeringen. Mende medel den föreslår är mycket svagare. Och i ett land där 143 kommunblock av272 visar inrikes flyttningsförlust, kan man rimligen inte vända dennautveckling i en jämnt fördelad tillväxt utan att upphäva den kapitalets friaetableringsrätt och ekonomiska dominans som hela den borgerliga oppositioneninklusive slår vakt om. Regeringen har i sina regionpoUtiska riktlinjer i hög gradsökt gå tUl mötes. Ser man enbart till fraserna är regeringen snartlika grön som gröna vägen. När det kommer till realiteter är man blygsammare.Man vUl uppnå oförändrad befolkning i skogslänen till 1980. Hur skaU man klaradet? , när lokaliseringsstödet för industri infördes, till 1969 harskogslänen netto förlorat 14 000 industriarbetsplatser. Under 1970-1972 harsysselsättningen i skogslänen totalt minskat med 7 800, därav 3 300 deltids-och 4 500 heltidsarbeten. Hur skall man kompensera det? Varför ställer man intefrågan hur många nya arbetstillfällen som måste tillföras skogslänen för attgarantera oförändrad befolkning? Varför frågar man inte vad det kostar? Och vadman är beredd att satsa? Varför vUl man i riksplanen förskjuta dennya tungindustrin tiU ? Varför låter man kapital fritt flöda ut tillPortugal och ? Och varför har man förvisat frågan om styrmedel till enutredning? Hur skall de nya arbetstUlfäUena skapas med nuvarandestagnation? Är det med Statsföretag, som bara har 35 000 anställda och som medmöda försvarar sin nuvarande volym? Och vad betyder målsättningen oförändradbefolkning för skogslänen? Den betyder att den naturliga folkökningen skallflyttas ut. Skogslänen skall aUtjämt fram tiU 1980 ha en flyttningsförlust - på uppskattningsvis 50 000, i sämsta faU 70 000 personer. Det betyderen sned befolkningssammansättning 1980 och risk för folkminskning under1980-talet även om 1980 års målsättning skulle realiseras.Men inget av dessa centrala problem finns analyserat i propositionen 111. Kortsagt: Både regeringen och leker med befolkningsramar som de inteviU eller inte förmår sätta allvar bakom. Arbete åt aUa och en rättvis regional fördelning kan inteuppfyllas utan att socialismen ställs pä dagordningen. med sintvetydiga klassbasis och socialdemokreterna, som övergett socialismen och givitsig samarbetet med storkapitalet i våld, kan inte arbeta efter en sådandagordning. Det kan bara det parti, som är berett att ta de fulla maktpolitiskakonsekvenserna av att släss för och realisera de nedtryckta klassernas och deexploaterade regionernas verkliga intressen. HertSUNDELIN (s): Jag skall avvika litet från den traditionelladiskussionen i under den här omgången. Den något annorlundalågkonjunkturen som otvivelaktigt är pä uppgående har, förutom att denvarat längre i tiden, slagit härdare och skapat större svårigheter påarbetsmarknaden än tidigare lågkonjunkturer. Orsakerna till detta kan varamånga, men jag skaU inte närmare beröra dem. När det gäller det alltför stora antalet anmäldaarbetslösa i vårt land, även på områden där det vanligen inte är någon störresvårighet att få sysselsättning, behövs det en noggrannare uppföljning avförhåUandena. För att få ett närmare grepp om humvida samtliga arbetslösaverkhgen är beredda att ta ett anvisat arbete bör man ta en mera personligkontakt med de arbetslösa och därigenom fä deras arbetssituation klarlagd. Sägör man ju i samband med industrinedläggningar, inte för att fä klart för sigom de verkligen vill ha arbete eller inte, utan för att sä fort som möjligtkunna bereda dem ny sysselsättning eUer genom avgångsvederlag ellerförtidspensionering ge de äldre en rimlig fömtsättning att klara sig. har beslutat om socialt betonade åtgärder föratt hjälpa de äldre, de handikappade och övriga som inte har möjligheter attåterkomma i arbetet. Men dessa bör på ett bättre sätt få samhäUets stöd genomdirekta kontakter och genom utredningar om deras ställning i samhället ocharbetslivet. Jag tror också att när det gäller de många tusental arbetare, somsaknar en fast anstäUning, som vandrar mellan olika arbetsgivare ochberedskapsarbeten och andra tillfälliga arbetsuppgifter, måste en bättreregistrering och uppföljning ske i första hand för att noggrant kartläggaarbetarens situation från tid till annan. Denna kartläggning måste man följaupp hos de ohka arbetsgivarna för att hälla sig underkunnig om derasmöjligheter att bereda arbete åt sådana som förutsattes bh arbetslösa eller som redan är utan arbete med långvarigt understöd frånarbetslöshetskassan. De här nämnda utvidgade ätgärderna kommer säkerligen ocksäatt bh tiU fördel när det gäOer att placera de arbetslösa i arbeten av olikaslag, som kan erbjudas inom ett rimligt avstånd från bostadsorten. Vi vet allaatt de ekonomiska betingelserna är av avgörande betydelse för den arbetslösenär han skaU ta ställning till ett nytt arbete. Jag är medveten om att arbetsförmedlingarna arbetar aktivtför att hjälpa de arbetslösa tiU ny sysselsättning. Men jag tror inteatt de nuvarandearbetsuppgifterna är tiUräckliga. Jag anser att arbetsförmedhngarnas arbetemäste skärpas i den riktning jag har förordat. Huruvida dessa vidgadearbetsuppgifter kan utföras med den arbetsstyrka som finns är jag tveksamom. Det är angeläget att arbetsförmedlingarna får arbetskraftsförstärkning såatt effektivare arbete kan utföras. Jag vill ocksä, herr talman, säga några ord omföretagarföreningarnas möjligheter att fullgöra sina uppgifter. I linje med vadjag har anfört i fråga om arbetsförmedlingarna bör även företagarföreningarnafå vidgade arbetsuppgifter för att pä ett bättre sätt än följaoch biträda de olika företagen i deras verksamhet. Ett stort behov finnsframför allt hos de mindre företagen när det gäller service av olika slag. Detbör självfallet också sättas in större resurser för att utvidga och ökasmåföretagens verksamhet inom ramen för den allmänna industriutveckhngen. SkaUföretagarföreningarnas arbete bh till verklig nytta och utgöra en basfaktor försmåindustrins utveckling, måste deras organisation betydligt förstärkas. Jag viU betona att de förtjänstfuUa insatser småföretagarnagör över hela vårt land bör uppmärksammas. Småföretagen utgör ett värdefulltkomplement tiU den tunga industrin. De är mänga gånger de enda företag som kanförlägga sin verksamhet i glesbygdsområden, och detta är särskUt värdefullt förNorrlandskommunerna. Det är angeläget att den förstärkning jag härhar berört kommer tiU stånd sä fort som möjligt. Får jag sedan, herr talman, också anföra några synpunkterpä behovet av högre anslag till våra vägar. Med intresse har jag följt de nyasynpunkter som har lagt pä medelstilldelningen . Jagdelar uppfattningen att det pågår en förslitning av vägarna i sädanutsträckning att den på sina håU kan betecknas som kapitalförstöring. Det kandärför vara angeläget att en betydande ökning av underhållspengarna kommertill stånd. Inte minst viktigt är det att man i större utsträckning får utföras. k. förstärkningsarbeten med oljegrusbeläggning. På rätt valda vägar är dettaett relativt billigt sätt att få gamla nedslitna grasvägar i godtagbart skick.Avvägningarna mellan underhäU och ombyggnad efter ytterligare några årsnedslitning i väntan på ytterligare pengar för nybyggnad kan vara väldigt svåraibland. Vi har under en lång följ av år byggt många mU högklassiga vägar. Dettamärks om man åker bil ute i landet. Men likväl är eftersläpningen av denstorleksordningen att verkliga krafttag mäste tas för att man skall få en ännusnabbare utbyggnad. Det kan vara svårt att fördela pengarna mellan underhälloch nybyggnad, men det kan vara ännu svårare att prioritera mellan vägbyggandetöver huvud taget och andra mycket angelägna investeringar. Men det förefallermig vara både direkt för den enskilde och för staten utifrån alla dessaspekter pä vägfrägan - ekonomiskt mycket fördelaktigt med en snabbareutbyggnad av vägnätet. Jag uttrycker den varmaste förhoppning om att regeringenskall finna det möjligt att i betydande utsträckning höja anslagen tillvägarna. Jag vill tiU sist betona angelägenheten avatt beviljade anslag också fördelas pä ett någorlunda rättvist sätt mellanvägförvalt-ningsomrädena. Detta kan också vara utomordentligt svårt mångagånger. inte minstberoende pä de ohka länsmyndigheternas agerande. Lät mig säga några ord om det län som jag representerar.Västernorrlands län ligger mycket dåligt till när det gäUer det totalavägnätets standard, även om länet har fått aktningsvärda anslag om man räknarsamman det ordinarie anslaget och AMS-pengarna. Länet är sannolikt det enda medsä genomgående dåliga. markförhållanden - med mycket fiälskjutande jordarteroch svårartad topografi vilket gör att både byggandet och underhållet blirdyrare än i de flesta områden i landet. Länet är ett stort län, ett genomfartslän, med sammanlagt35 mU Europavägar. Dessa Europavägar har dragit stora pengar i fråga om bådebyggnad och underhåll, och är stora delar av riksvägarna bl. a. E4 i behov av stora ekonomiska satsningar. När det gäller beläggningen ochshtagestandarden ligger aUa vägtyper i betydligt underriksgenomsnittet. I fråga om bärigheten av vägarna hgger länet mycket dåligttiU. Trots att gjort vad som varit möjligt för att höja axel-och boggitryck tiU 10/intar den i särklass sämstastäUningen. Det finns inget annat län med sä få kUometer 10/16-tonsvägar. Ilandet i dess helhet är av vägarna upplåtna för 10/16 tons axel-och boggitryck under det att har endast 26,8 procent10/16-tonsvägar. Detta är ytterst bekymmersamt i ett län med mycket tunga ochlänga transporter, främst frän skogsindustrin. Med tanke pä denna bekymmersammavägsituation verkar det närmast orimligt att minska medelstiUdel-ningen tiU Västernorrlandslän frän i runt tal är 1970 tiU är 1976. Fär jag ocksä erinra om att kommunsammanslagningarna harskapat ännu större behov av drägliga vägar för den ökade pendling avarbetskraften som blivit en följd av kommunernas stora geografiska områden. fär vi inskränkningar i trafiken pä grand avtjäUossningar, som varar cirka och som drabbar mellan 20 och 40procent av vägnätet. I svårare fall kan av vägarna vara avstängdaunder länga tider. Jag vill, herr talman, hemställa att regeringen och iförsta hand finansministern medverkar tUl att kommande budgetförslag innehålleren betydande höjning av väganslagen. Jag viU också uttala den förhoppningenatt berörda myndigheter medverkar till en fördelning av anslagen så attVästernorrlands län bhr i stånd att fortsätta sin väghållning i riktning mot enstandard som motsvarar genomsnittet för landet. HenHOVHAMMAR (m): Sedan regeringspartiet för några är sedan medpukor och trumpeter presenterade sitt näringspolitiska program har alltmer gåttsnett inom den svenska samhällsekonomin. Äv visioner har det blivitstoft och aska. Regeringen har inte velat lyssna på näringslivets varningsordom att den förda ekonomiska pohtiken kommer att leda tiU bestående svårigheteroch balansrubbningar i samhället. Detta har under debatten i går och i dagframförts från ohka häll, och jag ber att fä bekräfta det med detta inlägg. Regeringentyckte sig veta bättre och hade visioner om en mycket snabbkonjunkturuppgång, full sysselsättning och allmänt gyllene tider. Ja, inte ensnär LO-ekonomerna kom med sin rapport tycktes regeringen börja tvivla pä sinklokskap. Man visste bättre. har det kommit en som visar attden svenska tillväxttakten ligger klart sämst bland alla OECD-stater. Vi harblivit det varnande exemplet för andra. Kan inte ens denna rapport leda tiU en omprövning avregeringens ekonomiska politik ja, då är det verkligen fara å färde.Fortsätter denna utveckhng kommer vi att hamna i ett samhälle därförhållandevis få produktivt arbetande människor måste ta hand om allt flermänniskor utan arbete eUer meningsfuU sysselsättning, med aUt vad det kan kommaatt betyda av jäsande socialt missnöje i samhället. ger besked om att densvenska ekonomin förbättras långsamt . Bruttonationalprodukten ökar medendast och förutses nästa är öka , vUket dock inteär tUlräckligt för att bära upp full sysselsättning. För att nä det målet måstebruttonationalprodukten stiga med . Vad visåledes vid det här laget kan konstatera är att den av finansminister förberedda och nära förestående som han brukar uttryckadet konjunkturuppgången är mer än ett är försenad. Och den förseningen kaninte skyllas på utlandet. Förra gången utgick frånarbetshypotesen att ett internationeUt uppsving kunde väntas andra halvåret1972. Skedde det, så var en gradvis ljusning i att vänta. Men om man nuläser institutets intressanta internationella översikt, så finner man att denekonomiska aktiviteten har varit hög i en lång rad av viktigaavnämarländer. 1 har exempelvis högkonjunkturen nu varit igång sä länge att man kan räkna med att tillväxten kulminerar underinnevarande är. registrerade en kraftig tillväxt 1971, och den harfortsatt . och fortsätter sin längarad av fina tillväxtår. 1971, 1972och 1973 redovisa en ökning av nationalprodukten på mellan , och i har tillväxten legat på 4,. Ja, t. o. m. , vårt broderland i öster, har bättre resultat att peka på än . ökade bruttonational produkt , vilket kan jämföras med , och 1972 mot . Även tyder prognoserna på en snabbare tillväxt i än i . I konjunkturrapportens slutkapitel för man sedan ettmycket intressant resonemang om den produktion som har gått miste om1971 och 1972, då produktionsresurserna inte var fullt utnyttjade. Där sägs detatt vi, som man uttrycker det, har tappat av bruttonationalproduktenstiUväxt 1971 och att vi kommer att tappa under Dettagör sammanlagt eller i kronor räknat i runt tal 9 miljarder. har vi sålunda missat 9 miljarder. Det är mycket pengar för ett land som värt. Även nästa års tillväxt på kommer att liggaunder vad borde kunna prestera, och för att fä full sysselsättning förden tillgängliga arbetskraften borde den ekonomiska aktiviteten enligt institutetsberäkningar öka . Här finns sålunda ett gap mellan den troliga tUlväxten och den potentieUa tillväxten pä , som enligt all gängseekonomisk teori borde tala för att olika former av stimulansåtgärder sättes in.Som bekant har regeringen nu aviseratstimulansåtgärder åt industrin, och de är naturligtvis välkomna. Men jag viUgöra det tUlägget att ätgärderna som vanligt kommer . Dessutom har jagden uppfattningen att de inte är tUlräckliga. Genom att ATP-uttaget inte höjsnästa är sparar näringslivet en bråkdel av vad det får ge ut pä den höjdalöneskatten. Pä har de föreslagna ätgärderna knappast nägonbetydelse, och det utsågs ocksä att de flesta av stimulansåtgärderna harkortvarig karaktär. Om de föreslagna ätgärderna inte fär den effekt somregeringen hoppas, kan vi räkna med en oförändrat hög arbetslöshet framöver iår och kanske också . skuUe det behövas i runt ral 378 000 nyaarbeten för att tillgodose kraven från de personer som är arbetslösa, som ärpartiellt arbetslösa, som önskar heltid, och vidare för att skaffa arbete ätdem som är sysselsatta i beredskapsarbeten, arkivarbeten ochyrkesutbildningskurser för arbetslösa. Mot denna höga siffra - 378 000 - kanställas de 25 000 lediga platser som fanns anmälda hos arbetsförmedhngarna ioktober månad. Trots näringslivets varningar, trots LO-ekonomernas kritikmot den förda ekonomiska politiken, trots den avslöjande ochtrots dystra rapport om vår svaga ekonomiska utvecklingär regeringen fortfarande optimistisk och tror att en ordentlig högkonjunkturväntar oss kanske redan innan vintersnön töat bort. har i samband med ett interpenationssvar varnat för att denna högkonjunktur kanlåta vänta på sig, och jag vill gärna instämma i det. I proposition 125avseende konjunkturstimulerande åtgärder säger finansminister pä s. 14,att utsikterna för det framförliggande året pekar mot en klar uppgång. Och hanfortsätter: "Risken för att denna uppgång leder till en överhettning färinte förbises." Ett stöd i sin optimism tror sig finansministern ha funniti stigande investeringssiffror. Jag viU därför säga några ord ominvesteringarna och deras inriktning. Det är väl mer än tvivelaktigt om deinvesteringar som ger underlaget för hans optimism är sädana, attde snabbt kan öka vår internationeUa konkurrenskraft och därmed ge näringslivetden lönsamhet som behövs för att skapa trygghet åt både företag och anstäUda.En stor del av dessa investeringar hgger nämligen pä miljösidan. Sädanamiljöinvesteringar är utan tvivel både nödvändiga ur social synpunkt och pälängre sikt lönsamma, men i stort sett räddar de inte dagens situation. Ochresterande investeringar är tih övervägande del -framför aUt när det gäller demindre och medelstora företagen - rent defensiva. Näringslivets offensiva investeringarsyftar ju tiU att öka eller förnya produktionen sä att företagen får offensivavapen i kampen med utländska företag både pä hemmamarknaden och pä de utländskamarknaderna. Offensiva investeringar betyder oftast utvidgad verksamhet medökad sysselsättning. De defensiva investeringarna har ett helt annat ändamål,nämligen att ersätta den pä grund av indirekta skatter av typen löneskattdyrbara mänskliga arbetskraften med maskiner sä att företagen kan hålla näsanöver vattnet och klara en konjunkturnedgång. De defensiva investeringarna ärsådana man tar tiU vid alltför låg lönsamhet, medan de offensivainvesteringarna framför allt görs av lönsamma företag. Det är mycket allvarligtatt en stor del av det svenska näringslivet nu måste håUa sig på defensiven. Regeringen anser sig av vissa uttalanden att döma havidtagit kraftfulla åtgärder mot sysselsättningskrisen. I sin framlagdaproposition beräknar regeringen de ökade kostnaderna för sysselsättningskrisentill , men av dessa pengar går inte mindre än 900 miljonerkronor till AMS. Jag erkänner gärna att man genom arbetsmarknadsstyrelsengjort åtskilligt för att lätta de värsta bekymren för de många som drabbas avarbetslöshet. Men beredskapsarbeten bhr aldrig meningsfyllda jobb förmänniskorna, och de övriga välmenande AMS-åtgärderna med hjälp åt vissföretagsamhet är tyvärr ingenting annat än lappar pä en mycket trasig kostym.Dessa åtgärder har inte någon avgörande betydelse för en konjunkturförbättring,och de kan inte övervinna den lönsamhetskris som måste besegras för att återskänkanäringslivet offensivandan. Den framtidstro som många efterlyser mästefram om vi skall få ett ökat välstånd här i landet. Regeringens politik måste därför gå ut på att förbättraföretagens lönsamhet. Detta är kärnpunkten i arbetslöshetskrisen, menregeringen har nogsamt undvikit åtgärder för lönsamhetsförbättring. Ett medelför detta är en sänkning av den indirekta beskattningen pä företagsamheten. Mankan inte möta arbetslösheten genom skatt pä sysselsättningen. Det är, herrtalman, fel medicin! Just nu behövs mindre av visioner och teorier och mer avverklighetssinne. Och verkligheten, herr talman, är betydligt dystrare änvad regeringen tycks tro. En vetenskaplig undersökning av företagsamheten, somgjorts i Skänekommunen på uppdrag av kommunen och näringsrådet iKristianstad, visar att inte mindre än en tredjedel av de anställda arbetar iföretag som förr eller senare kan väntas fä svårigheter. av deanställda arbetar i företag med utmärkt lönsamhet och i företag medmedelgod lönsamhet. Utredaren, fil. mag. säger om sin utredning iBjärnum, att den skaU betraktas som en väckarklocka med tanke på att så mångaföretag har en ogynnsam lönsamhet. Därför är det berättigat att i dagställa frågan och jag ber att få göra det, även om ingen av regeringensledamöter är närvarande; Hur många väckarklockor skall regeringen behöva hörainnan den lämnar drömmarna för att ta itu med vardagens bekymmer? Frännäringslivshåll riktar vi den frågan tiU regeringen. Vardagens störstabekymmer är, trots allt vackert tal, den bristande lönsamheten, denotUlräckliga eller obefintliga vinsten. Vinsten har av många kommit attbetraktas som någonting fult, och det tycks ingå i regeringens filosofi attföretagens aktieägare eller de enskilda företagarna, inte skall ha nägonavkastning pä kapitalet. Man tycks inte vilja acceptera kapitalet som ett avflera arbetsredskap inom näringslivet. För mänga företag är förräntningen avdet i företaget arbetande kapitalet lägre än bankräntan. Och sedan klagar manpä bristande investeringsvilja när det i själva verket är fråga om förmåga, nämligen otiUräcklig förmåga att genom räntor betala förproduktionsfaktorn - eller kaUa det gärna arbetsredskapet - kapital. En politik som belastar företagensproduktionskostnader bl. a. genom indirekta skatter på arbetskraft och därmedminskar lönsamheten omöjliggör de offensiva investeringar som behövs för att skapaökad sysselsättning. Regeringens politik med i första hand selektiva insatserhar medfört en minskning av investeringarna, sysselsättningen ochframstegstakten. Näringspolitiken mäste utformas med genereUa stimulansåtgärderoch inte genom punktinsatser, som bara är ett smärtstillande medel. HertHAGNELL (s); Vår sysselsättning inom industrin håUer påatt minska .