prot · FV0931 · 1972-12-31 00:00:00 — Vi vet att man redanfrån industrin och handeln har talat om en "orkan av prisstegringar",sedan det urholkade prisstoppet helt har hävts. Buru har manräknat med prisstegringar upp emot , och mun förväntar ytterligarehöjningar . Åtgärder mot prisstegringarna är därför nödvändiga,framför allt när det gäller livsmedelspriserna, som dels redovisar den störstaökningen, dels är den tunga posten för familjer med låga och genomsnittligainkomster. Ett verksamt bidrag till utt höju köpkraften för den bredaallmänheten som värt parti redan i den senaste valrörelsen och alltsedan desssom bekant har fört kampanj kring är kravet att slopa momsen pä livsmedel.Momsen innebär ju att för varje hundralapp som går till inköp av livsmedelmäste ytterligare betalas i skatt. Det är helt klart att ettslopande av dennu moms skulle innebära en verklig lättnad för befolkningenoch i synnerhet för låginkomsttagarna och barnfamiljerna. Vi vet, och ni vet, att vårt partis krav i momsfrägan hurvunnit ullt större genklung. Men vurie gång frågan hur uktuuliserats iriksdagen -senast har regeringen med finansministern i spetsen ställtsig helt avvisande. Man hänvisar tUl kostnadssidan och påstår att det äromöjligt utt finunsiera skuttebortfullet. Sumtidigt vet mun mycket väl utt vårtförslug är väl underbyggt och utt vi klurt anvisat varde drygt 4 miljarderskall tas som ett bortfall av momsintäkternu på livsmedel betyder. Vi hurföreslugit utt mun hårdare skull beskuttu bolagen, förmögenheterna och de storaarven, begränsu uvdrugen för skuldräntor osv. sumt skära ner militärutgifternamed 2 miljarder. Då täcks bortfallet mer än väl. Det faktum att finansministernanser förslagen oreulistisku är nuturligtvis inte ett tillräckligt argument motdem. Jag minns att finansministern och socialdemokruternu under helu den förruvulrörelsen hävdude utt vårt förslag att införa prisstopp var orealistiskt; detskrevs länga broschyrer om detta. Det vur oreulistiskt ända tUl nägra dagarföre valdagen, då det blev högsta politiska visdom och de socialdemokratiskakvinnorna uppvaktade med blommor. Jag tror jag kan garantera en nyuppvaktning med ännu större blomsterbuketter om momsen på livsmedel tas bort.Men vänta ! Kampen mot mervärdeskutten är framför allt en kamp mot deekonomiska orättvisorna. Matmomsen drabbar i förstu hund dem som hur de lägstuinkomsterna, låglönegrupperna, burnfumiljernu och pensionärerna - alla dem sommäste betala större delen av sin inkomst till livsförnödenheter och hyra. Den inkomstfördelande effekten genom slopande uvmervärdeskatten pä livsmedel är betydelsefull eftersom livsmedelskostnadernu äruv särskild vikt för låginkomsttagare, men också med hänsyn till utt förslagetförutsätter hårdare beskattning av mera bärkraftiga grupper i samhället. Enomfördelning från beskattning uv livsförnödenheter till beskuttning uv gruppermed större skattekraft skulle innebära ett betydelsefullt steg mot enrättvisare beskuttning och även utgöra ett påtagbart inslag i en ofta uttaladjämlikhetspolitik. Kravet på slopad moms på livsmedel har fått storanslutning; bl. u. undertecknude över 160 000 personer en petition i frägun. Enrud fuckliga organisationer har ocksä i uttalanden ställt samma krav.Häromdagen demonstrerade 6 000 personer i för dessu krav. Konsekvenserna uv en beskattning av livsförnödenheternafrumgår särskilt tydligt i den pågående prisstegringsvågen. På varie krona iprishöjning läggs mervärdeskatten som en extra börda. Förru åretsjordbruksuppgörelse har beräknats medföru utt konsumenternu utöver de direktuprishöjningurna fått betala ca 50 miljoner i mervärdeskatt. Som en följd bl. u.uv prisstoppets upphävande har en kraftig prisstegring redan inträtt i är, ochpä livsmedelsområdet har de flesta varor stigit i pris, i vissu full med upptill . I stället för att förhindra denna prisutveckling innebärnuvurunde beskuttningsform utt staten ytteriigare belastar konsumenterna genomutt mervärdeskatt också uttas på själva prisstegringarna. Närvänsterpartiet kommunisterna ånyo upprepar kravet pä slopande avmervärdeskatt på livsmedel, gör vi detta utifrån att vi ej kan godta de skälsom anfördes för avslag på våra motioner . Men vi finner också attprisutvecklingen ytterligare starkt markerat nödvändigheten av att lättabördorna för låginkomsttagarna genom en omfördelning av skatten. Att befrialivsförnödenheterna från beskattning och hårdare beskatta undru områden ärdärvid enligt vår meningen betydelsefull och frum kom Hg väg. Våra förslag när det gäller att fä ned priserna på matenär alltså: Slopa momsen pä maten, inför prisstopp med priserna som gällde som stoppgräns, förbered övergäng till lågprislinje förjordbruksprodukter! Dessa tre åtgärder skuHe på ett verksamt sätt pressapriserna på maten och vara i överensstämmelse med vad en mycket snabbt växandeopinion kräver. Till frågan om våra förslag är realistiska vill jag säga:Det beror ju helt på vilken politik man vill föra. Är man för att hårdarebeskatta bolag, arv och stora förmögenheter och minska militärutgifterna, då ärvåra krav realistiska. Är man däremot för att fortsätta beskattningen avlivsförnödenheter som hårdast drabbar låginkomsttagare, barnfamiljer ochpensionärer, då är förslagen orealistiska. Men de som företräder en sådanskattepolitik bör i så fall försöka förklara det rättvisa i den skuttepolitiken. HerrSVANBERG (s): Debutten rörunde finansutskottets betänkande omdet budget- och finanspolitiska läget på kort sikt har pågått i åtskilligatimmar. Jug suknur all anledning att närmare kommentera det som har sagts i dendebatten. Vad jag dock tycker är underligt är att så få av talarna har sysslatmed problemen om vår näringspolitik och vår ekonomiska politik, sett på litetlängre sikt. Dagens konjunktursituation kommer att förändras i rask takt, menvara bekymmer kommer därför inte att lösas lika snabbt. Den hastigastrukturomvandlingen i vårt näringsliv, som åstadkommer rationaliseringar,sammanslagningar och företagsnedläggelser, skapar stora och ökande problem inomvårt näringsliv. Människor slås ut och hamnar i arbetslöshetsköer, och nyaföretag som kan suga upp den överblivna arbetskraften växer inte fram likasnubbt som de andra läggs ned. finns det' en ökande tendens att intege de litet äldre friställda anställning i nya företag, utun de får gåurbetslösa och överlämnas till de samhälleliga hjälpåtgärderna, medan företagenskriker efter import av arbetskraft, av ung arbetskraft. För att klara av våra ekonomiska och andra problem krävsen ökning av vår industriproduktion. Detta är nödvändigt såväl för den fullasysselsättningens politik som för att klara vår betalningsbalans och andradärmed sammanhängande problem. För att åstadkomma en snabb ökning avindustriproduktionen krävs starkt förenklat två ting: arbetskraft och kapital.Bägge dessa ting måste till för en snabb ökning av produktionen. Vi tycks allai stort sett vara överens om att prioriteraindustriinvesteringarna inom den ekonomiska politiken. Men därmed är ju intehela problemet ur världen. Det riskvilliga kapitalet, som industrin behöver,kan inte ersättas enbart med lånemedel. tänkandeär ju då endast större självfinansiering, dvs. större företagsvinster,acceptabel. är förhållandena sådana, att det är det offentliga sparandet somdominerar, och någon större ändring i det hänseendet är väl inte att frukta.Särskilt AP-fonderna representerar betydande kapitalresurser. LO:s förslag omatt en del av AP-fondernas medel skall få användas för köp av aktier är därförmycket intressant. Ätt delar av AP-fondernas medel skulle kunna gä in somriskkapital i vår industri borde vara att hälsa med glädje av alla. Så tycksdock inte vara fallet på visst borgerligt häll, där man tydligen motsätter sigdetta. Att de anställdas pengar gär in i företagen som riskkapital innebärnaturligtvis att de anställda tar ansvar i företagen, men det innebär ocksä attde vill ha motsvarande inflytande och bestämmanderätt. Det är tydligen dettainflytande man är rädd för bland vissa borgerliga. Tror man verkligen att man såmycket längre skall kunna hålla ena parten i näringslivet, dvs. de anställdasom satsar sitt arbete och sitt kunnande, utanför varie inflytande i företagenoch förbehålla detta enbart för den undra parten, kapituläguren? Jug tror attvi i vårt land är mogna för att söka vägar tUl förverkligande av en ekonomiskdemokrati i näringslivet, en ekonomisk demokrati som möjliggör att denanställde och hans insats och ansvarstagande belönas med samma inflytande som förbehålls dem som äger det kapital som arbetar i industrin. Att hållastörre delen av vårt folk i ett slags ekonomiskt omyndighetstillstånd kan intevara en rimlig framtidsplanering. Som inledning till ett första försök attskapa en fungerande ekonomisk demokrati är LO:s förslag att hälsa med tillfredsställelse. Just nu råder en stor arbetslöshet i vårt land, men deflesta ekonomiska experter tycks vara övertygade om att framtidens problem inteär arbetslöshet utan brist på arbetskraft. Därför talas mycket om"import" av utländsk arbetskraft, om nu ett sådant uttryck kantillåtas. Ändock visar tillgängliga siffror att vi har 100 000, ja kanske 200000 personer i vårt land som är undersysselsatta även under en högkonjunktur.Dessa "överflödiga" är dels äldre, ofta då folk endast i50-årsåldern, som industrin inte vill anställa pä nytt när de har blivitarbetslösa, dels personer som av någon anledning kallas för handikappade. Vitalar om att anpassa individen till arbetsplatsen och arbetsuppgifterna genomomskolning och liknande. Det är ett uttryck som ofta används. Vore det intebetydligt vettigare att anpussa arbetsuppgifterna och arbetsplatserna tillindividen? Det borde i varje fall vara lätture. Det borde också vara bådemänskligare och vettigare. Vår industri liksom hela vårt samhälle måste lära ompå den punkten. Att utnyttja de arbetskraftsresurser som finns i värt samhälleoch göra livet meningsfullt för en stor grupp människor måste vara enmycket angelägen sak. Därutöver finns det en stor grupp människor som inte harmöjlighet att få ett urbete, som de så gärna önskar, därför att de råkar bo påfel ställe och på fel ort sett ur industrins synpunkt. I stödområdet och ävenpå vissa platser i övrigt gär trots samhällets ansträngningar många arbetslösa,därför att den regionala utvecklingen är alltför ojämn i vårt land. Att flyttasysselsättningstillfällen finner industrin vara besvärligt. Att flyttamänniskor anser man vara enklare. Ansvaret för en vettig regionalpolitiköveriåter man helt ät sumhället. Är inte detta bara ett unnut utslug uv sammacyniskt tanklösa betraktelsesätt som lett till talet om att anpassa människantUl muskinen, när det endu rimligu borde vura motsutsen. Lät oss hoppus på ensnur omvändelse pä dessu punkter! Mångu kvinnor suknur också förvärvsarbete, antingen därföratt även de råkar bo på fel platser eller därför att barntillsynen inte ärordnad. Detta är ocksä brister som kan och bör uvhjälpus snarust. när pessimisterna talar om vår framtid fär mun höruatt det allru ullvariigaste för vårt lands framtid ändå är utt ungdomen flyrindustrin. Våra ungdomar är så bortklemade och ömskinnade att de inte vill gåtill industrin. De vill inte ta industriarbete. Hellre går de arbetslösa, sägsdet. Är nu detta verkligen en riktig beskrivning? Ja, helt fel är den väl inte,men det förekommer väldigt storu överdrifter. Men varför ställer man intefrågan: Varför vill inte ungdomarna gå till industrin? Det kan man ju göru istället för utt bara kvirra och uttala förkastelsedomar. Arbetsmiljön på mångahåll inom vår industri är i dug sådun, att de unställdu kun sägus varagaranterade yrkesskador anställning: hörselskudor, skudorgenom kemiska preparat, förstörda ryggar, reumatiska åkommor och mycket annat.Är det så underligt utt ungdomurnu drar sig för att gä in pä sådunuurbetsplatser? Skall industrin kunna dra till sig ungdomen, så måste enupprustning av arbetsmiljön ske på mänga håll. Och om detta skall kunna kommatill stånd tror jag att den enda utvägen är att de anställda ges ett avgörandeinflytande på utformningen uv den egna arbetsplatsen och den egnu arbetsmiljön.Det mäste ändå vuru något fundamentalt fel, om de unställdu år på sinarbetsplats skall behöva uppleva olidliga förhållanden som de saknarinflytandet för att kunna ändra på eller ens inverka det minsta pä. Är det intefel pä fördelningen av inflytande och bestämmanderätt mellan kapital ocharbetstagare, när sådant kan ske? Återigen skymtar här frägan om en fungerandeekonomisk demokrati. Skall vårt näringslivs framtida utveckling bli lyckosamoch framgångsrik, så mäste dessa problem lösas. Äv samhället krävs en bättreplanering, en bättre styrning av de gemensamma resurserna, till gagn för helafolket. Men gär utvecklingen snabbt, så utt vi ibland hur svårt att hinnamed, sä torde framtiden bjuda pä än snabbare utveckling. Det gäller därför frånsamhällets, industrins, de anställdas och inte minst frän politikernas sida attklart se detta och i dagens arbete också se framtidens krav. Lät oss inte baradrunkna i dagens bekymmer utan bygga vidare för en framtid, som kan bjuda påstora utvecklingsmöjligheter men som, det är jug helt övertygad om, kommer attbjuda på allt större krav på en fullmyndig ställning för alla människor, allaarbetstagare, en framtid med en bättre fungerande demokrati, därför att ävenden ekonomiska demokratin förverkligas. Jag tror att dettu är uv mycket fundumental betydelse förhela värt näringslivs utveckling framöver. HerrÅSLING (c); 1 den debatt som ägde mm för en stund sedanmellan finansministern och fick man en bekräftelse pä att det varlänge sedan finansministern sysslade med jordbruksfrågor. spannmälsregleringensom han anförde var nämligen verkligen illa valt och föga representativt fördiskussionen om livsmedelspriserna. Diskussionen om en lågprislinje gäller jumöjligheten att helt eller delvis kompensera konsumenternu för mervärdeskattenpå vissa livsmedel. Det gäller då livsmedel som bedöms vara av särskildbetydelse för t. ex. barnfamiljerna. Jag mäste dra den anmärkningsvärdaslutsatsen av den här debatten att regeringen tydligen inte vill föra enkonstruktiv diskussion om livsmedelspriserna. Finansplanen som vi här skall ägna en diskussion ochanulys har verkligen fått sin prägel av den osäkerhet som föreliggerbeträffunde konjunkturbedömningen, och det är en osäkerhet som i ganska storutsträckning satt sin prägel på dagens diskussion. Att den alltjämtkvardröjande osäkerheten beträffunde den internutionellu valutasituationen ochproblemen pä arbetsmarknaden tillsammans med "stugflu-tionen" mästepåverku finansplanen är ställt utom allt tvivel. Den omständigheten att vi nubefinner oss i ett skede med lägre tillväxt av nationalprodukten än pä 20 årskapar naturligtvis också osäkerhet beträffande de framtidautvecklingslinjerna. Det verkligt anmärkningsvärda i det här sammanhanget äremellertid att denna osäkerhet sätter sin prägel även pä finunsplanen i övrigt.Den saknar nämligen perspektiv och försök till analys av utvecklingen.Finunsplanen speglar på detta sätt något av den resignation som egentligen ärmycket oroande med hänsyn till konjunkturutvecklingen. Finunsministerns långainlägg kan inte pä något sätt förta detta allmänna intryck. Det är symtomatiskt att fastän föregående finansplan angavden regionala balansen som ett av de övergripande målen för den ekonomiskapolitiken, glider årets finunsplan förbi denna målangivelse och dröjer baraperifert vid den regionala utveckHngen, trots att konjunkturutvecklingenregionalt nu är av särskilt intresse. Finansministerns förklaring till detta ärheller inte övertygande. När man har med andra övergripande mål är det ennaturlig fråga varför inte också den om regional balans finns med i åretsfinansplan. Även om sysselsättningspolitiken till sin karaktär ärregional föreligger det ännu storu brister när det gäller utt avpassakonjunkturpolitiken i stort till den regionala utvecklingen. Genom att finslipaoch utveckla de regionalpolitiska medlen skulle man sannolikt väsentligt kunnaminska trycket på samhällsekonomin inför en konjunkturuppgång. Vad som bordevara en självklar slutsats av konjunkturutvecklingen och erfarenheterna från1960-talet glider alltså finansministern här förbi. Om regionalpolitiken istället hade bedrivits med en klar målsättning och målmedvetenhet och som enintegrerad del av samhällsutvecklingen hade man sluppit mycket av denbeklagliga diskussionen omkring utflyttningen UV slutlig verksamhet frånStockholm. Utflyttningen måste fullföljas det är ingen tvekan om det. Men medbättre planering hude den kunnat genomföras under mindre vända bland annat frändem som torgför nägot uv ett ställföreträdunde lidunde i den här frägun. Ansvaret för koncentrationen av människor och näringslivkan regeringen inte komma ifrån genom att kritisera enskilda företag ellerenskilda grupper. Från vår sida är det fullständigt klart att kravet på utflyttningav enskild och statlig verksamhet frän , dvs. kravet på ettdecentraliserat samhälle, är ofrånkomligt och grundläggande. Men regeringen hurunsvuret för utt situutionen är som den är. Regeringspolitiken bestämmer detklimat i vilket näringslivet och orgunisationernu urbetur. Det är staten, dvs.regering och riksdag, som drar upp de yttre ramurnu för näringslivet. Detskorrar falskt när man nu kritiserar enskilda grupper eller företag för att deinte snabbt nog flyttar ut, när man har det självklara kravet pänäringslivet att det skull anpassa sig till de förutsättningar som sumhälletunger. Det är en purudox utt sumtidigt som den offentligu sektorntillväxer, försvåras konjunkturberedskapen. Trögheten, åtminstone den institutionelltbetingade, begränsar den finunspolitisku rörelsefriheten. Problemet berörs ifinunsplunen bl. u. genom konstaterandet att en fortsutt kommunul expunsion avsamma storlek som i det långa loppet äroförenlig med kravet på en balanserad utveckling. Problemets konsekvenserantyds ocksä, när mun frumhäller att ett större uppläningsbehov än 3,3 miljarderkronor för /73 skulle ställa sä stora krav på skärpning avkreditpolitiken att den skulle komma att ledu till betydunde svårigheter förfinunsieringen av t. ex. exportindustrin och uv bostudsbyggundet. Den fråga somanmäler sig i sammanhanget är: Vilka empiriska rön ligger till grund för enunderbalansering med just 3,3 miljarder? Vi fick under dagens debutt indirektbekräftelse på utt dennu nivå är gunska grovt tillyxad. Finansministern vurinte särskilt exukt i sin angivelse. Han sade att upplåningsbehovet skulle blikanske 3,5 miljarder men sannolikt större. Detta bekräftar den enkla sanningenatt finansministern naturligtvis prutat vud han vågat och hoppus attsamhällsekonomin skull tålu dennu underbulunsering. Det är en förhoppning somvi verkligen har anledning att dela. Men det är ett svaghetstecken att man intenär det gäller den offentliga sektorn också tar upp en närmare diskussion ifinunsplanen och en granskning av den sektor som regeringen har ett direktunsvur för. I den s. k. ideologisku debutten säger ibland regeringennär tUlväxten inom den offentliga sektorn kommer pä tal utt man vill hu ettsturkt samhälle. Dettu ifrägusätter inte heller vi frän sidu. Vi villockså hu ett sturkt sumhälle. Men ett sturkt sumhälle är inte synonymt med ettsumhälle där den offentligu sektorns tillväxt sker slumpartat och illaplanerat. Ett sturkt sumhälle har inte med volymen utan med kvaliteten på deinsuttu åtgärdernu och derus effekt utt göru. Pä områden där satt insin kritik mot regeringspolitiken har vi ofta krävt starkure och meramålmedvetna samhällsinsatser. Det gäller t. ex. regionalpolitiken. användes till regionalpolitiska experiment ochimprovisationer. Genom utt subventionera industrins rekrytering av arbetskruftskapade man växande problem i avfolkningsbygder och ökade kostnader förkommunerna men ocksä för staten för att upprätthålla en nödvändigsamhällsservice i dessu bygder. Att ge med enu hunden och tu med den undrainnebär nuturiigtvis utt den offentligu sektorn växer. Men resultutet sett urden enskildu människuns synpunkt vittnar inte om något starkt sumhälle. Dennautveckling hur inte gett individen den ökude frihet som ocksåenligt vår uppfattning skall vara ett starkt samhälles målsättning. Vi närmar oss nu raskt tidpunkten när helaregionalpolitiken och därmed sysselsättningspolitiken måste omprövas frängrunden. Den offentliga sektorns tillväxt kräver en målsättningsdebatt pä bredbas. Det finns t. ex. ett klart samband mellan graden av decentralisering isamhället och möjligheten att hälla den offentliga sektorns tUlväxt underkontroll. En systematisk delegering genom decentralisering ger bättreansvarsfördelning i den offentligu förvaltningen och ökade möjligheter tillkontroll av kostnader och effektivitet. En decentralisering av samhällsfunktionernaunderlättar också en förenkling av de administrativa rutinerna och minskar desjälvgenererande inslag i förvaltningen som ibland benämnes automatiskautgiftsstegringar. Den offentliga sektorns statiska karaktär, elleropåverkbarhet, har gett finanspolitiken slagsida och försvåratkonjunkturpolitiken. Risken är uppenbur, och den antyds ocksä i finansplanen,att man måste kompensera det bristande utrymmet inom finanspolitiken genomextrema åtgärder inom kreditpolitiken när konjunkturuppgången kommer. Dettakräver gott handlag. Vi hur i friskt minne hur regeringen, trots avmattning avkonjunkturen och stagnutionstenden-serna i böriun uvfjolåret, alltför länge höll kvar den strama kreditpolitiken, vilket väl är enav förklaringarna tUl att avmattningen kom att få enmycket påtaglig karaktär. Det finns ocksä en benägenhet utt låta restriktivaåtgärder i vurie full till en del dröja kvur. Bankernas kussukvotsregler t. ex.tillämpas alltjämt. Vi har kvar en i förhållunde till konjunkturläget onödigthög räntu, speciellt när det gäller långa krediter, för att ta ett annatexempel. Eftersom man på detta sätt måste vidta nya åtgärder från en högre nivålöper man risken av en viss upptrappning i samhällets åtgärder. Det innebär attgreppet hårdnar och att konjunktursvängningarna kan bli våldsammare. Detta äroroande och får bl. a. den effekten att näringsgrenar och företagarkategorierrent institutionellt kommer till korta när det gäller försörjningen medkrediter. Tvära kast och drastiska åtgärder försvårar även t. ex. regionalpolitiken.Mycket tyder också pä att en fortgående koncentration inom bankväsendet förstärkerdessa tendenser. I det hårda konkurrensklimat som präglar och skall präglusvensk blundekonomi måste ett självklurt riktmärke vura utt sumhällsätgärderinte diskriminerar näringsgrenar eller företagsgrupper. En härd kreditpolitik,en likaledes hård styrning av kupitalströmmarna och en fortgåendekoncentration inom bankväsendet främjar inte en positiv utveckling i dettuavseende. Här måste självfaUet också näringslivet och dess organisationersjälva besinna sitt storu ansvar. Det finns ocksä andra sektorer där näringslivet hur ettavgörande och eget unsvar för det klimat i vilket det vill verka. Jug villuppriktigt beklaga att förhandlingarnu om de anställdas representation iföretagens styrelser har avbrutits. Jag vill göra det inte minst med anledningav vad sade. Det kommer dock säkerligen inte att erbjudanågra svårigheter här i kammaren att genomföra en lagstiftning i frågan. Enutvecklad företagsdemokrati är tyvärr en sorgligt försummad och illa beaktadfaktor i arbetslivet. Väl fungerande företagsnämnder, anställda i företagensstyrelser är yttre tecken pä försök att aktivt engagera de anställda iföretagens verksamhet. Detta är väsentliga inslag i en levande företagsdemokrati,men kanske av största betydelse därför att arbetsmihöfrägorna nu måsteprioriteras. Det är naturligt, framför allt uv hänsyn till de anställda, mendet är ocksä en fråga om vårt näringslivs konkurrenskraft. Med den högateknologiska stundard vårt näringsliv besitter är det orounde atturbetsmiljöfrågorna så länge försummats och att teknologins konsekvenser förden enskilde arbetstagaren inte bättre beaktats.