prot · FV0987 · 1972-12-31 00:00:00 — Och i de situationer där narkomanen inte själv bhrmotiverad kvarstår fortfarande frågan: Vad skall hända? säger att detta är ett svårt problem, ochdet är det. Men jag håller inte med om att problemet är nytt. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. landet islutet , och presenteras det i propositionen som en nyhet attvi skall få ett visst belopp till en försöksverksamhet för hur vården skallbedrivas. Jag tycker att det är något av en skandal att vi har fått accepteranarkomanins utbredning här i landet utan att några åtgärder,som jag kan kalla effektiva, ännu har vidtagits. HerrERNULF(fp): Den viktiga frågan om åtgärder mot narkotikamissbruketbehandlas , i slutspurt, under en mycket hård tidspress på grundav att så många andra stora frågor trängs om utrymmet på tidsschemat. Jag skalldärför avstå från att mera utförligt ge uttryck för mina synpunkter i fråganmen vill ändå göra en del kommentarer som delvis grundar sig på de erfarenheterjag gjort som ordförande i en ifrihet. Den stora satsning som polisen gjorde motnarkotikalangningen ledde till minskad tillgång på narkotika,till en minskning av narkotikamissbruket, framför allt utanför de störstastäderna, och dessutom till en påtaglig minskning av den kriminalitet stölder, inbrott, förfalskning, bedrägeri, etc. - som sammanhänger mednarkotikamissbruket. Narkotikamissbrukare måste ju på något sätt skaffa pengartill inköp av narkotika. Vad jag nu sagt innebär naturligtvis inte att jag tror kan lösa narkotikaproblemet enbart eller ens främst genom polisingripanden.Men när pohsens narkotikakampanj av brist på resurser fick begränsas ökade tillgången på narkotika. Det dröjde inte heller särskilt längeinnan missbruket ökade på nytt. 1972 tycks det ha ökatmycket kraftigt på många håll ute i landet. Jag kan som exempel ta den traktjag bäst känner till, nämligen med omnejd, där dock polisingripanden medåtföljande åtal ledde till minskad tillgång till narkotika och viss förbättring. Men i en så pass liten stad som finns det enpågående utredning tyder på det omkring 1 50 kända narkotikamissbrukare, huvudsakligenungdomar. Och antalet tycks ha ökat mycket kraftigt under den gångna vintern.Det skulle vara av intresse att få några siffror för utvecklingen i helalandet. Kanske har statsrådet tillgång till sådana? Om man gör bedömningen att åtgärder motnarkotikalangningen åren typ av åtgärder som behövs för att begränsanarkotikamissbruket, måste man godta de förslag till skärpta ingripanden mot deprofessionella storlangarna av narkotika som framlagts i proposition nr 67. Jagfinner dessa förslag till alla delar väl avvägda. Detta gäller även åtgärdernabeträffande permission och villkorlig frigivning. Huvudsynpunkten måste varaatt både permission och villkorlig frigivning skall syfta till återanpassning isamhället och inte får användas om påtaglig risk föreligger för fortsattbrottshghet. Man måste där främst se till ändamålet med instituten. Dennaprincip måste enligt min mening vara vägledande och avgörande vid tillämpningenav reglerna om permission och villkorlig frigivning. Jag vill i detta sammanhang ge statsrådet en elogeför en väl genomarbetad och omsorgsfullt avvägd proposition. Jag gör det desto hellre somdet inte är alltid som vi inom oppositionen har anledning att på detta sättberömma regeringens propositioner. Efter vad jag nu sagt vill jag på nytt understryka attrepressiva ingripanden mot narkotikalangningen bara är en åtgärd bland mångasom behövs för att minska narkotikamissbruket. Alla är vi väl överens om atttyngdpunkten måste ligga på förebyggande åtgärder för att hindra uppkomsten avmissbruk och på vård av olika slag för den som ändå blivit missbrukare. När det gäller de förebyggande åtgärderna måste ett ökatsamarbete etableras mellan skola, hem och kommunernas ungdomsvårdande organoch, inte minst, ideella föreningar av olika slag. Det har gjorts alltför Utetför att få ett tillräckligt sådant samarbete till stånd, åtminstone på mångahåll i landet. Här har kommunernas ungdomsvårdande organ ett särskilt ansvar föratt ta initiativ. När det gäller orsakerna till narkotikamissbruk måste manenligt min mening undvika att bita sig fast vid en orsak. Säkerligen spelarsociala missförhållanden, olämplig bostadsmiljö och olyckliga familjeförhållandenen mycket stor roll. Jag anser emellertid att man gör ett mycket stort misstagom man tror att detta skulle vara de enda orsaksfaktorerna och rättaråtgärderna därefter. Det finns många exempel på att t. ex. nyfikenhet ochungdomligt oförstånd har lett till missbruk. Man kan också visa på fall därpåverkan frän en olämplig kamratkrets har fört en ungdom in på missbruk avnarkotika. Det finns en hel rad tillfälligheter som man inte heller skallförbise när man överväger åtgärderna. Jag tror att det är viktigt att manbeaktar att orsakerna till narkotikamissbruket är mycket växlande, när manutformar de förebyggande åtgärderna; annars kan de få andra verkningar än demman har avsett. Av tidsskäl skall jag inte närmare gå in på den centralafrågan om vårdens utformning, trots att detta naturligtvis är det väsentligaproblemet. Att frivillig vård är att föredra om man kan få sådan till stånd ärväl alla överens om. Men lika klart är att man mycket ofta inte kan räkna medfrivillig medverkan från missbrukarens sida. Jag vill i detta sammanhang geexempel på en försöksverksamhet, som vi startade inom Boråsskyddskonsulentdistrikt. I samarbete med kommun har man påböriat dennaverksamhet i . Den är främst avsedd för narkotikamissbrukare inomkriminalvården, men den kan också , hoppas vi, bereda plats för endel klienter från socialvården. Man har lyckats hyra en hel fastighet i staden.Ledaren av verksamheten, som har lång erfarenhet av praktisk kriminalvård ochsocialvård, bor i fastigheten. Vidare finns där även en behandlingscentral, därläkare och en psykoterapeut medverkar dels för individuell terapi, dels förgruppsamtal och liknande. Det finns också möjlighet att temporärt låta klienterutan bostad bo i fastigheten. Är detta frivillig vård eller tvångsvård? Naturligtvisinnebär den ett starkt indirekt tvång, eftersom övervakningsnämndens klienterju är underkastade övervakning efter dom på skyddstillsyn eller frigivning frånfängelse, ungdomsfängelse eller interneringsanstalt. Vidare måste skyddskonsulentenoch hans medarbetare lägga ner mycket arbete på att uppsöka missbrukarna ochövertala dem att komma till behandlings- Vissa åtgärder mot narkotikamissbm-ket, m. m. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. centralen.I bakgrunden finns också risken för att missbrukaren som inte vill medverkatill vården kan bli utsatt för ingripanden av olika slag från övervakningsnämnden,i sista hand fängelse. För min personliga del tycker jag ändå att det är bättreatt försöka med en sådan verksamhet trots det indirekta tvång som den innebärän att låta missbrukarna förstöra sig själva och kanske också dra med kamrateri olyckan. Helst borde vårdåtgärderna sättas in på ett tidigarestadium. Ju tidigare ett ingripande sker desto mjukare kan det bli och destostörre är naturligtvis utsikterna till ett gott resultat. Huvudansvaret bördärför enligt min mening ligga hos kommunernas barnavårdande organ ochnaturligtvis hos . Men jag vill i anledning av replikväxlingenmellan och säga att jag också har uppsökts avföräldrar som har sagt att deras minderåriga barn är missbrukare och i mycketstort behov av åtgärder. Föräldrarna har vänt sig till barnavårdsnämnden, mendenna har av olika skäl inte gjort något ingripande. I stället får föräldrarnapå kvällarna gå till i och bland de hundratalsknarkmissbrukarna som ligger där och ägnar sig åt sitt missbruk plocka framsina barn och försöka få dem med hem åtminstone tillfälligt. Men detta är fråga som jag av tidsskäl inte skall gå närmare in på. Jag hoppas att viskall få tillfälle att diskutera den någon annan gång. Jag skall sluta mitt anförande med att yrkabifall till justitieutskottets hemställan i dess betänkande nr 14 och tillreservationerna 1, 2 och 6 vid socialutskottets betänkande nr 21. i (s): När justitieutskottets värderade ordförandevänder sig mot socialutskottets betänkande och påstår att det ger en splittradbild, är naturligtvis orsaken härtill om det nu kan utläsas en sådansplittrad bild - att problematiken är så besvärlig, att det är oerhört svårtatt finna några självklara linjer som man utan vidare kan följa.Justitieutskottet har i det stycket haft det lättare. har behandlat sådana frågor som somskärpt lagstiftning och permitteringar, och det glädjer även mig att utskottetär enigt pä dessa punkter. Jag tror att socialutskottet för sin del har haftdet besvärligare. Att vi inte har kunnat komma fram till en så klar linje somfru önskar beror på att verkligheten är besvärlig och inte på attsocialutskottet inte skulle ha förmåga att samla sig. Det finns anledning att understryka vad som står ipropositionen och i de båda betänkandena, nämligen att man får föra denna kamppå många ohka fronter och att man måste sätta in åtgärder över hela fältet. 6 i justitieutskottets betänkande talas det om vad som händer på detinternationella planet. Där sägs att viss risk finns för att tyngre narkotikaförs in på den svenska marknaden. Utskottet anför: "Enligt utskottetsmening får inga vägar lämnas oprövade när det gäller att hindra en dylikutveckling." Jag skulle gärna vilja understryka detta, men jag villsamtidigt återigen framhålla att det kanske är lättare sagt än gjort. Det finnsen internationell narkotikamarknad, som är besvärande och som vi inte kan Vi vet att den yttrar sig på olika sätt i olika länder. Huvudorsakenhärtill är de internationella ligor, som kallt räknar ut varnarkotikaförsäljning är mest lönande. Det är inte för mycket sagt att påstå attsådana beräkningar låg bakom, när narkotika på allvar började föras in iSverige. hade en ganska liberal lagstiftning när det gällde straff förnarkotikabrott och den svenska ungdomen hade gott om pengar. När narkotika skulleintroduceras på den skandinaviska marknaden valdes och . Manlyckades också till en del. och jag var båda med på symposiet iStrasbourg. Vi fick där reda på hur det förhåller sig i andra länder. Heroinethar kommit till , Man räknar med 15 000-20 000 missbrukare. Ökningen iEngland är stark. Uppräkningen kan fortsättas, trots att det deklareras vilket är alldeles självklart att missbruket inte alltid kan mätas. Iblandförsöker man trycka ned siffrorna därför att man inte riktigt vill föra framdem i offentlighetens ljus. Från rapporteras att ungefär 140 000människor är beroende av cannabis. Det sker naturligtvis i vissa fall ganskasporadiskt och har då inte lett till några större svårigheter, men i andra fallär det inledningen till ett missbruk som naturligtvis kan bli oerhörtbesvärande för detta land. Vad är det man upptäcker där, som jag nu vill föra fram?Jo, att bruket är så utbrett att det faktiskt har blivit en politisk faktor. Omjag känner till det rätt är det så, att man av politiska skäl inte har kraftatt ingripa. Det skulle vara fruktansvärt om vi här fick ett liknandeförhållande, dvs. om vi fick den lätta narkotikan så utbredd att man -för attinte stöta sig med stora ungdomsgrupper - inte skulle våga ingripa. Vi har intefått den situationen, och jag hoppas att vi inte får den. Men det tål kanskeatt sägas att vi efter den debatt vi nu för skall föra en debatt om mellanöletoch där föreligger egentligen denna situation: man har svårt att ingripa därföratt konsumtionen av mellanöl är så utbredd att många människor blivit beroendeav det, människor som säger att det går att använda utan att det leder tillnågra skador. Summan av vad jag sagt är naturiigtvis att man måsteinrikta mycket av verksamheten på det här området på det internationellasamarbetet. Det har inte poängterats så mycket i debatten, att socialstyrelsenoch regeringen inte har varit overksamma därvidlag, och man kan gärna ge eneloge till dem och jag tror att det är på det fältet några av de störstainsatserna kan göras. I socialutskottet har vi självfallet behandlat vårdfrågan:Skall vi gå in för den frivilliga vården eller för tvång? Det har förts en långdiskussion på den punkten. Man kan naturligtvis gå fram på den linjen sominnebär ökat tvång och en ny lag. Jag hörde inte återkomma tillsitt förslag att nykterhetsvårdslagen skall gälla för narkomanerna, men de tvåandra lagarna barnavårdslagen och lagen om psykiatrisk vård i vissa fall har tagits upp i diskussionen, och vi säger faktiskt i vårt betänkande att dekan tillämpas i större utsträckning än . Jag tror att de förslag som läggs fram från bl. a. fruKristenssons sida om hårdare tag kan komma att användas som en huvudkudde, somman sover gott på: har vi föreslagit en ny lagstiftning, och därmed är alltbra! Man tror att man har gjort någonting, men i själva verket har Vissa åtgärder mot narko tikam issbru-ket, m. m. 3 protokoll 1972. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. man inteåstadkommit något. Det är inte svårt att förstå den förtvivlan människor kankänna inför de här problemen. Människor kommer till fängelserna och människor ofta unga går under. I debatten måste man emellertid fråga sig vad som händerom vi tillgriper tvångsåtgärder i mycket större utsträckning än . Ärdet inte ändå ungefär samma mekanism som kommer att fungera? Vi skulle för entid kunna både torrlägga det här landet från alkohol och göra det fritt frånnarkotika om vi hade resurser att sätta in människor i Kumlaliknande anstalter.Det skulle vi kunna klara under någon månad, men den dag skulle komma dåinternerna måste ut igen, och då skulle vi åter ha problemet över oss. Saken är alltså komplicerad även i den delen. Jag tror attvi måste vara överens om att försöka gå fram på frivillighetens väg och intebinda upp det här i alltför hög grad vid tvångsåtgärder. På sätt och vis är jag skadad av min egen verksamhet inomnykterhetsvården. Där har det funnits en tvångslagstiftning . Detvar först en asyllagstiftning. Därefter har vårdfrågan kommit mer i förgrunden.Ändå tror jag, att ett av de stora misstagen har varit detta hot: "Gör duinte detta, så åker du in - vi tar in dig på anstalt." Så är han där ochfamiljen är skyddad. måste man tillgripa intagning på anstalt just för familjensskull, men vederbörande kommer snart ut igen, och så är karusellen i gång pånytt. Vad är det då som gör att RIA-byråerna, som om och som de kristna samfundens nykterhetsrörelse driver, har lyckatsså bra? Vad är det som gör att de alkoholpolikliniker som nykterhetsnämndernasätter upp lyckas så bra? Där säger man ifrån att de som kommer dit icke skallanmälas till nykterhetsnämnden - de skall inte gå vidare in i registren. Ja,det är naturligtvis så att de hjälpsökande känner ett förtroende för dem somarbetar där. Det är det förtroendet detta har framhållits i debatten härtidigare som måste finnas, om man över huvud taget skall kunna lyckas med dehär tingen. har, som redan nämnts här, fått i uppdragatt utarbeta råd och anvisningar. Vi väntar pä dem. Det har sagts i ettinterpellationssvar av socialministern att de skäll komma relativt snart; detvar för . Vi återkommer till detta i socialutskottetsbetänkande, och menade att det var en from förhoppning. Jag förstårinte vad det är som gör att inte dessa råd och anvisningar kommer fram.Socialstyrelsen måste naturligtvis ta sig samman nu får ju socialstyrelsenytterligare personal - och komma med dessa råd och anvisningar, ty de ärnödvändiga, om vi skall få någon rätsida på vårdfrågorna. Jag vill inte uttalahårda ord mot , men det är naturligtvis nära nog otillständigtatt man måste vänta på dessa råd och anvisningar som måste till för att vi utei landet skall få litet bättre riktlinjer för hur vi skall gå till väga påvårdsidan. Ja, herr talman, många har sagt och jag säger det igen,att i denna fråga finns oerhört mycket att anföra. Jag skall dock nöja mig medvad jag nu har sagt. Vi kommer nog att få anledning att återkomma till dessating längre fram. Tyvärr är det väl så att vi måste leva med problemet framöveroch ständigt söka nya vägar till lösningar. Jag tror att det vore farligt omvi låste våra positioner, så att vi inte kan söka nya vägar för att komma tillrätta med de problem som har kommit över oss och som läggs tilldet andra giftmissbruket som finns i det här landet. Man kan säga att vifaktiskt inte har råd med en sådan utveckling. Jag ber med det sagda, herr talman, att få yrka bifalltill justitieutskottets och socialutskottets förslag. Jag har suttit och lyssnat på den härdebatten i ett par . Med tidigare riksdagsdebatter omnarkotikafrågorna i minnet är det en sak som slår mig. Det har blivit alltmerav uppslutning kring huvudlinjerna i den narkotikapolitik som samhället för ochskall föra. Visst finns det frågor där meningarna delar sig. Visst hardet förekommit i vissa stunder att debatten har hettat till. Men ändå är det,utöver det sakliga allvaret, denna påtagliga enighet om huvudlinjerna sombestämmer totalintrycket av den debatt som jag har lyssnat till.Jämför man med tidigare debatter och med debatter som förs utanför dennakammare om narkotika och narkomani är det påtagligt hur mycket av övertoner ochöverdrifter i argumentationen från olika håll som har försvunnit eller dämpats. Det är klart att det fortfarande finns starkt värde- ochkänsloladdade frågor där meningarna kan bryta sig ganska hårt. Men vi har välnästan alla med ökade kunskaper och erfarenheter av de sociala problem somligger i botten på narkotikafrågorna och som är konsekvenser av narkotikansspridning fått en med tiden alltmer nyanserad uppfattning om hur problemenskall bemästras. Det förefaller som om det egentligen är två frågor därlidelserna har en tendens att fortfarande svalla upp. Den ena frågan gällertvång och frivillighet i vården, och den andra frågan gäller temat "brottoch straff" och kriminalpolitiska åtgärder över huvud taget. Beträffande först vårdfrågan tror jag att vi tämligenallmänt kan ställa oss bakom den uppfattning som så många läkare ochsocialarbetare kan inrapportera och bekräfta, nämligen att narkomanin är ensjukdom med ungefär samma sociala och psykologiska bakgrund som alkoholmissbruket.Det är de miljöer som i andra sammanhang är svårt ställda och de människor somi andra sammanhang är utsatta för stora risker som också löper de störstariskerna att dras in i narkotikamissbruk. Därför blir naturligtvisnarkotikafrågan i det långa perspektivet framförallt en fråga om att komma tillrätta med de socialt otillfredsställande miljöerna och att hindraatt nya otillfredsställande miljöer uppstår. Det är en fråga om vår politik istort, reformer på skolans område, utbildningen, arbetslivet, socialpolitikenoch mycket annat. Det är klart att insikten om att narkotikafrågan framförallt är ett socialt problem måste bestämma våra åtgärder när det gäller vårdenav de redan sjuka, de som redan har fallit offer för narkotikamissbruket. Jagtror också att vi får en allt större uppslutning kringgrundtanken att vården i största möjliga utsträckning bör bygga påfrivillighet. Forna tiders militanta rop om att man borde skaffa några öar därman kunde isolera narkomanerna och vårda dem under Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. tvångsmässigaformer har avklingat. Man hör inte längre mycket av sådana militanta krav ochde förekommer inte alls i debatten här i . Det finns åsiktsskillnader om hur mycket av tvång och hurmycket av frivillighet man skall ha, men att grundlinjen bör vara frivillighettror jag att de flesta av oss är tämligen överens om. Jag lägger med stortillfredsställelse märke till att socialutskottet utan reservationer hartillbakavisat de yrkanden som fanns i motioner om att man borde utvidgatvångsmöjligheterna i barnavårds-, nykterhetsvårds- och den psykiatriskavårdens lagstiftning. Den andra frågan där det finns en tendens att hetta tillär det här med "brott och straff". Jag tror det var somtog upp den frågan från en principiell synpunkt då han riktade något av enförebråelse mot regeringen och mot många andra här, antar jag, för att vi frånsamhällets sida fullföljer två motstridiga linjer. Genom den föreliggandepropositionen och genom tidigare propositioner i det här ämnet visar mansamtidigt två linjer som är oförenliga. Det var vad han kallade den hårdalinjen och den humanitära linjen. Med detta syftade uppenbarligen på attsamtidigt som man betraktar detta som ett socialt problem förstärkerupplysningen, bygger ut de sociala åtgärderna och den frivilliga vården ochinför försöksverksamhet med nya vårdformer så har man också enstrafflagstiftning, övervakning, förbud och straff, som man nu till och medpassar på att föreslå skärpta. Och de straffen träffar direkt eller indirektjust dem som man vill hjälpa. Det är där som ser motsägelsen. Låt mig då först säga att det är riktigt på sätt och visatt det här rör sig om två motstridiga linjer. Men det är en motsägelse som vialdrig kommer ifrån. Vi kan också se av justitieutskottets betänkande, som ärsä gott som enhälligt - i grundelementen helt enhälligt - att är välmedveten om att denna motsägelse är ofrånkomlig. Man kan naturligtvis om man vill vara konsekvent säga attnarkotikamissbruket är enbart ett socialt problem som vi skall angripa medenbart sociala åtgärder. Akta er för att satsa för mycket på det här med polisoch tull och för att ha strängare lagar på området också, därför att det endasom händer över huvud taget, om polisen och tullen är effektiva, är atttillförseln av narkotika till marknaden snörs åt, priserna stiger och de stackarsmänniskor som redan är fast i sitt narkotikaberoende och kanske ibland är idesperat behov av narkotika då får fruktansvärt svårt att tillgodose sinkonsumtion. Jag har hört nämnas exempel på att dagskonsumtionen för en narkomanvissa tider kan kosta . Det är naturligtvis ingen ung människa somkan skaffa de pengarna på ett normalt eller hederligt sätt. Vad blir dåutvägen? blir naturiigtvis brott. Den här narkomanen måste kanskestjäla eller langa eller vad han nu skall göra. Om han väljer att stjäla tilldessa lär han enligt uppgift få stjäla varor för upp till 1 000kronors värde för att klara finansieringen av sitt behov av narkotika ungefär sådana är priserna på hälarnas marknad. Men detbetyder alltså - skulle då kunna säga, om han vorekonsekvent att ni här avsiktligt har en lagstiftning och en övervakning avden lagstiftningen som driver olyckliga och sjuka människor allt djupare in ibrottet och på det viset tillfogar dem skada. Det är ofrånkomligt att de en daghamnar på kriminalvårdens anstalter och att de i stället för att bli hjälptastörtas definitivt ned i eländet. Delvis är väl detta en träffande anmärkning. Det är baradet alt skall man dra ut konsekvensen av resonemang så kan vi intehålla oss med någon förbudslagstiftning. Vi kan inte sätta in polis- ochtullresurser för att försöka minska tillförseln av narkotika. Vi kan inteinföra sådana nya spaningsmetoder som telefonavlyssning till polisens hjälpdärför att slutresultatet blir destruktivt och inhumanitärt. Men anser vi det får vi också acceptera narkotikan ungefärpå samma sätt som vi under generationer och århundraden har tvingats attacceptera alkoholen. Jag tror inte att det finns någon här i som ärberedd att ta risken av att narkotika blir en del av svenska folketslevnadsvanor och av vårt kulturmönster på motsvarande sätt som alkoholen. Vifår alltså leva med denna motsägelse om det nu inte räcker med enbartupplysningsåtgärder för att hindra folk att bruka narkotika, och det är välingen som tror det. Vid sidan av upplysningen är det också nödvändigt medåtgärder inriktade på att komma åt smuggligen och handeln med narkotika. Nå, men säger man kanske ändå: Är det nödvändigt attskärpa åtgärderna? Räckte det inte som det var förut? Min grundläggandefilosofi på denna punkt är följande.