prot · FV0954 · 1972-12-31 00:00:00 — Vi har konstaterat att i sinverksamhet haft ett icke obetydligt negativt inflytande och på det sättetmotverkat det syfte som detta anslag skuUe ha. Jag kanske i detta sammanhangfår säga att man väl inte skaU skära alla i över en kam, ty det finns ävenpositiva element i den organisationen. Det finns idealister som gått in iverksamheten med klart syfte attfrämja kriminalvården. Men det finns och jag tror kanske man vågar säga attdet är den ledande klicken inom - de som bedrivit en verksamhet som ärklart negativ tUl det syfte som anslaget avser att främja. Det har organiseratsett antal anmälningar till justitieombudsmannen, ,och andra myndigheter anmälningar som i regel varitomotiverade, som avsett bagatellärenden och som självklart orsakat personalenpå anstalterna ett betydande arbete. De måste i alla faU utreda ärendena ochbesvara anmälningarna. De anställda säger att under vissa tidsperioder harhälften av deras arbete gått åt tiU att författa svarsskrivelser påJO-anmälningarna. Är det vettigt? Kan man inte stoppa det, kan man inte avgöraåtminstone bagatellärenden med telefonsamtal så att man inte behöver gå denlånga tjänstevägen? Skall det vara riktigt att man med statsanslag understödjeren sådan verksamhet? Vi har i det särskUda yttrandet som sagt inte velat yrkaavslag på anslaget som sådant, men vi har genom detta velat fästa kriminalvårdsstyrelsensuppmärksamhet på dessa problem - i den mån inte redanär medveten om dem, vilket den borde vara. Vi har stannat föratt inte bör ge några närmare anvisningar om hur anslaget bördisponeras, men vi har med orden "" velat markera attvi kommer att följa verksamheten med uppmärksamhet och får bedöma hurden har fungerat. TUl slut, herr talman, skulle jag vilja säga några ord omreservationen 11 som gäller utbyggnaden av den kriminologiska forskningen.Utskottet har inte velat gå motionärerna tUl mötes. Man har erinrat om denbrett upplagda forskning som äger rum i anslutning tUl försöksverksamheten med förstärktfrivård vid skyddskonsulentdistrikt. Man hänvisar också tUl att detfinns ett anslag som närmast avser forskningsplanering, inriktad på projektsom syftar tUl att söka mäta rehabUiterings-effekten i olikabehandlingsåtgärder. Men man avvisar kategoriskt tanken att man skulle forskaom allmänpreventionens betydelse det tycker man saknar relevans. Får jag beträffande det sista säga att diskussionen omallmän-respektive individualprevention är intressant. Det sägs från många håll jag tror att företrädare för också har sagtdet att man inom departementet numera har övergivit tanken påallmänprevention. Det är intressanta konstateranden, eftersom hela vårbrottsbaUc egentligen har allmänpreventionen som grund. Skall man överge detsyftet menar vi från moderata samlingspartiet att man först måste få enforskning som klart ger vid handen att allmänpreventionen inte längre har någonbetydelse. För övrigt kanske det finns anledning erinra om att ipraktUcen har och andra departement i varje fall intehelt frångått tanken på allmänpreventionens betydelse. Jag viU bara nämna tvåsärskilda propositioner. I skattepropositionen t. ex. har man klart angivit attsyftet med de skärpta straffen är allmänpreventivt, och i justitieministernsegen proposition om skärpta straff för olaga vapeninnehav har man också klartangivit att det är allmänpreventionen som ligger tUl grund. den 7 aprU 1972 5 protokoll 1972. Vi har alltså från moderata samlingspartiet menat attforskning beträffande allmän- och individualprevention är grundläggande förvåra framtida diskussioner om de straffbestämmelser som skall gälla för olikabrott. Beträffande behandlingsforskningen finns det anledningkonstatera att professor , som är den ende som i vårt land forskarbeträffande dessa frågor, själv har konstaterat att forskningen försummas ochatt det leder till att de svenska kriminalpolitikerna kommer att fatta beslututan erfarenhetsmässigt underlag. Han påpekar också hur stort kravet är påforskning t. ex. när det gäller ungdomsbrottsligheten, narkotikafrågorna, dengrövre brottslighetens utbredning, hur kriminalvården och straffen fungerarsamt polisens och domstolarnas roller i samhället, för att nämna några exempel. Med detta yrkar jag bifall tillreservationerna 1, 2, 3, 4, 5,7,8,9,och 11. i (fp): De frågor som justitieutskottet haft atthandlägga i sitt betänkande nr 6 är av stor betydelse för medborgarna i vårtland. Krimmalvården berör nämligen inte endast de människor som är eller blirföremål för samhällets åtgärder på det här området utan folket som helhet.Därför följer också allmänheten med stort intresse det som sker inomkriminalvården. Om vi skall kunna komma till rätta med kriminaliteten ochdet är ju dit vi syftar erfordras en lång rad åtgärder, som jag dock inte nuskall ta upp till diskussion. Jag hoppas att det skall kunna ske vid någotannat tillfälle, då vi har mera tid och kanske också bättre underlag för ensådan diskussion. Låt mig dock slå fast att en viktig uppgift måste vara attskapa goda former för mänsklig gemenskap och att söka skapa respekt för etiskanormer, som utgör grundvalen för rättsmedvetandet i vår kulturkrets. Förstaförsvarslinjen mot den ökande kriminaliteten finns för övrigt hos deförebyggande åtgärderna, och därför måste bl. a, hem, skola ochungdomsorganisationer beredas möjligheter till effektivare insatser när detgäller att förverkliga ett mänskligare samhälle. Tillät mig att i detsammanhanget erinra om maning i kapitel 22 vers 6; "Vänjden unge vid den väg han bör vandra, så viker han ej därifrån, när han blivergammal," förslag om tUlsättande av en utredning förutarbetande av förslag till brottsförebyggande åtgärder är i pakt med tiden.Jag tror inte någon kan förneka behovet av en sådan utredning. Men det är ocksåviktigt att, som vi tidigare diskuterat, förstärka polisens resurser och attmsta upp kriminalvården. Det finns tyvärr anledning konstatera att vi inteklarat det av statsmakterna fastslagna huvudmålet för kriminalvårdensverksamhet, nämligen återanpassning till samhället. Återfalls-brottsligheten ärfortfarande mycket stor, och det måste sannolikt till en del bero på bristerinom kriminalvården. Insikten om att brister föreligger har också lett till ettvisst reformarbete inom kriminalvården och till tillsättandet av en radkommittéer nu senast en kriminalvärdsberedning, som redan inne- varande årskall komma med sina förslag. I direktiven för denna utredning framhålls att dereformer som kan komma att aktualiseras har ett starkt inbördes samband, ochdet anges som nödvändigt att tillse att insatserna inom kriminalvården görs meden bestämd målsättning och efter enhetliga riktlinjer. Beredningen bör enligtdirektiven göra upp en plan för det fortsatta reformarbetet inomkriminalvården. Den skall också göra en avvägning av behovet av insatser inom åena sidan anstaltsvården och å andra sidan frivården. Allt detta är givetvisytterst angeläget. Men utredningsarbetet får inte hindra oss ifrån att redannu ta konkreta steg mot en förstärkning av kriminalvården. Så bedömer ävenKungl. Maj:t situationen, när det i propositionen föreslås vissa förbättringarbeträffande såväl anstaltsvården som frivården. Från reservanternas synpunktsett är dock de steg som tas alltför små och avhjälper inte ens de mestuppenbara bristerna. Reservanterna föreslår därför beträffande anstaltsvårdeninrättande av narkomanvårdsavdelningar på fångvårdsanstalterna och att medel anslås för att möjliggöra ett bättre förberedande av de intagnasfrigivning. Båda dessa ting tror jag är ytterst angelägna. Den alltför vanUga klyftan mellan anstaltsvård och frivårdmåste överbryggas, och de intagnas återanpassning i samhäUet måste förberedasså effektivt som möjligt. För att detta skall kunna uppnås måste ytterligareett antal assistenttjänster inrättas och medel anvisas för den verksamhet somkriminalvårdsstyrelsen avser att genomföra i fråga om de intagnas socialaträning. Jag yrkar i detta avseende bifall tUl reservationerna 2 och 4. Med anledning av ett motionsyrkande om en förstärkning avden andliga vården inom anstalterna har reservanterna, under hänvisning tillatt kommittén för anstaltsbehandling inom kriminalvården funnit att nämndernaför den andliga vården NAV haft en väsentlig betydelse för vårdarbetet påanstalterna, föreslagit en höjning av arvodena tUl NAV-ledamöterna, dels medhänsyn tUl penningvärdeförsämringen, dels också med hänsyn till den ökadeinsats som bör sättas in. Dessutom föreslår reservanterna i likhetmed motionärerna att skall erhålla ökat anslag med imedeltal och och trivselskapandeverksamhet. Denna verksamhet, som planeras i samråd med NAV-ledamöterna, harvisat sig vara av stort värde för de intagna och för deras sociala anpassning.Det är för övrigt ytterst angeläget att möjligheterna till samarbete med bl. a.de religiösa och ideella organisationerna tas tUl vara. Jag berdärför att få yrka bifall till reservationerna 1, 3 och 5. Även om en upprustning och därmed ökade vårdmöjligheterinom anstaltsvården är en angelägen åtgärd så är dock frivården det område därde kraftfullaste åtgärderna måste sättas in. Och vi är från sidahelt ense med justitieministern, när han i direktiven till kriminalvårdsberedningenframhåUer att insatserna på frivårdssidan bör prioriteras. ärproportionerna mellan anslagen till respektive vårdform klartotillfredsställande. Medan avdelas för de ca 5 000 personersom är intagna på anstalt, får frivården, som berör ca den 7 aprU 1972 23 000personer, drygt 52 miljoner. Den fördelningen är enligt vår mening orimUg. Enkraftfullare satsning på frivården skulle med all säkerhet medföra flerapositiva konsekvenser. Framför allt skulle den innebära större möjligheter tillåteranpassning av personer som gjort sig skyldiga tUl brott. Vi hälsar givetvis med tUlfredsställelse att regeringenföreslår vissa förstärkningar, bl. a. ett antal nya tjänster, och en del andrating som utskottets värderade ordförande här har berört. Att vart ochett av skyddskonsulentdistrikten i och södra förorter delas itvå distrikt tycker vi är värdefullt. Det är också angeläget att ochÖrebro distrikt delas, men däremot har vi svårt att förstå fördelen med att drain Arvikadistriktet. Visserligen kan det vara vissa svårigheter med att drivaenmansbetjänade distrUct, men nackdelarna med en indragning av distriktet är såbetydande att man bör avstå ifrån den. De långa avstånden tUl skulleförsvåra servicen åt klienterna om skyddskonsulentens expedition förläggs dit.Personkännedomen, som i detta fall har så stor betydelse och som vi måstetUlmäta allt större betydelse, skulle bli mindre, och möjUgheterna tUl enkontinuerlig övervakning skulle försämras med stigande kriminalitet idistriktet som följd. En indragning av distrUctet står därför i direkt stridmed den allmänna målsättningen att förstärka frivården. I motionen 212 harockså framhållits de negativa verkningar varje indragning av en förvaltning fårur regionalpoUtiska synpunkter. har i motionen påvisats möjligheteratt lösa de personella problemen vid skyddskonsulentexpedi-tionen. Under hänvisning tiU det anförda ber jag att få yrkabifall tUl reservationen 10. Som jag tidigare nämnde uppskattar vi de förbättringar avfrivården som regeringen föreslagit, men vi finner det angeläget att den förflera år sedan påböriade ökningen av den handläggande personalen inom frivårdensker i snabbare takt än vad som anges i propositionen. Personalbristen inomfrivårdsorganisationen är så besvärande att insatserna som görs huvudsakligenkommer att gälla s. k. akutfall, medan den uppföljande vården måste eftersättas.En skyddskonsulent borde åtminstone fä tillfälle att träffa varie övervakare och kUent. Ettkontinuerligt samarbete mellan skyddskonsulent och övervakare skulle med allsäkerhet kunna få avgörande betydelse för vårdresultatet, men personalbristengör det inte möjligt. Självfallet räcker det inte bara med fleratjänster. En utbyggnad av frivården, som innebär tillskapande av frivårdshotelloch inackorderingshem eller s. k. övergångshem, är också angelägen. En ökningav antalet tjänster i enlighet med folkpartimotionen och reservanternas förslagfår dock stor betydelse och kan även medverka till att klyftan mellananstaltsvård och frivård ytterligare bryggas över. Kravet på en större ökning avantalet tjänster motiveras även därav att klientelets svårighetsgrad ökar. Jag ber att med hänvisning till det anförda få yrka bifalltill reservationen 8, som på denna punkt innebär en ökning av anslaget med 2miljoner. Frågan om fångvårdspersonalens arbetssituation har i årbl. a. tagits upp i motionen 313. motionerade vi från vårt håll omatt frågan om vårdpersonalens ställning och uppgifter skuUe göras till föremålför utredning. Trots att frågan kan komma att uppmärksammas avtillsynsutredningen och kriminalvårdsberedningen finner vi det motiverat attstödja motionärerna i deras hemställan att Kungl. Maj:t bör föranstalta omöverläggningar med fångvårdspersonalen i syfte att råda bot på förekommandemissförhållanden och förbättra arbetssituationen för de anställda. Jag yrkardärför bifall till reservationen 7. Frågan om frivårdens organisation och rekryteringen avövervakare har tagits upp i bl. a. motionerna 110, 903 och 904. I motionen 110 framhålles bl. a. behovet av en förnyad,noggrann genomgång av eftervårdens hela uppläggning och ett utökat ochförbättrat samarbete framför allt vid frigivningsplaneringen mellankriminalvårdsorganen och de bostads- och arbetsförmedlande organen, dealkoholist- och narkomanvårdande organen, socialhjälpsorganen etc. Behovet avett sådant brett samarbete kan inte nog understrykas, men skall det bU möjligtkrävs framför allt nödiga personella resurser - det är jag medveten om. Motionen 903 gäller rekrytering och utbildning avövervakare. Större uppmärksamhet bör enligt motionären ägnas övervakarenslämplighet för uppgiften. Kriminalvårdsberedningen bör få i uppdrag attöverväga och framlägga förslag angående rekrytering och utbildning avövervakare. Motionen 904 har i huvudsak samma innehåll som en motionsom väcktes . Motionärerna återkommer med begäran om utredning ochförslag om former för en av staten stödd utökad övervakarverksamhet inom dereligiösa och i övrigt ideella organisationerna. Motionärerna anser det vara lämpligt att ytterligareaktivera religiösa och övriga ideeUa organisationer i ansvarstagande förfrivården i enlighet med en organisationsskiss som bifogas motionen. SärskUt det växande problemet med att hjälpa ochrehabUitera personer med narkotikaproblem motiverar en sådan satsning sommotionärerna föreslår. 1 det sammanhanget vill jag gärna framhålla denbetydelse för många narkomaners återanpassning som den kristna tron haft ochhar. Där samhällets vårdinsatser kommit till korta har den religiösaupplevelsen i många fall fått betyda befrielse ur narkomanins träsk och frånfortsatt kriminalitet. Jag skall dock inte säga mer på den här punkten,eftersom jag vet att i senare kommer att ta uppnarkotikaproblemet inom kriminalvården i ett större sammanhang i anslutningtill reservationen 6, till vilken jag redan nu yrkar bifall. Reservanterna, som finner det angeläget att allamöjligheter att stärka frivårdens rehabUiteringseffekt tUlvaratas, föreslår attmotionerna 110, 903 och 904 överlämnas till kriminalvårdsberedningen och attriksdagen ger Kungl. Maj:t tUl känna vad utskottet anfört om frivårdensorganisation, om rekrytering och utbildning av övervakare och om de ideellaorganisationernas övervakningsverksamhet. Med hänvisning tUl det anförda ber jag att få yrka bifall till den 7 aprU 1972 Nr 54 reservationen 9. Fredaeen den några ord om den kriminologiska forskningen. 7 aorU1972 °''' behandlingsformerseffektivitet är ännu ytterst begränsade. ------------- -_- komsten av kommittén för kriminologisk behandlingsforskning utgör Anslagtill kriminal- visseriigen ett värdefullt steg i rätt riktning, menkommitténs uppgift är varaen främst forskningsplanering. Detfinns all anledning att gå vidare, och det är enligtvår mening angeläget att den kriminologiska forskningen byggs ut för attmöjliggöra större effektivitet i vår strävan att återanpassa de av våramedmänniskor som är föremål för kriminalvård. Jag ber därför att få yrka bifaUtiU reservationen 11. Beträffande det särskUda yttrandet ber jag endast att fåhänvisa tUl vad som där sägs om anslaget till . Vi säger där: "Medhänsyn till att bidrag ur anslaget tUl FrivUlig kontaktverksamhet under desenaste åren utgått till , ,finner vi emellertid anledning framhålla att anslaget självfallet inte böranvändas för verksamhet eller aktivitet som motverkar de syften sommedelsanvisningen är avsedd att främja." Det är ju självklart. Men sedan tillägger vi: "Då detemellertid är av vikt att deltagare i kontaktverksamheten rekryteras från såmånga skilda sektorer i samhällslivet som möjligt och då KRUM:s arbete i formav anstaltsbesök m. m. också kan innehålla inslag som kan öka de intagnasmedvetenhet och utveckla deras aktivitet i positiv riktning, har vi f. n.stannat för att rUcsdagen inte bör ge några närmare anvisningar om hur anslagetbör disponeras." Vi har velat ge uttryck för dessa synpunkter, tUl denverkan det hava kan. Som tidigare kan jag iallt väsentligt instämma i den utmärkta redovisning av utskottets betänkandeoch av reservationerna som här gjorts av utskottets värderade ordförande, ochjag skall inskränka mig till att bara göra några anmärkningar i sammanhanget. När man tar del av justitieutskottets förevarandebetänkande vill det synas som om vi skuUe ha en borgerlig uppfattning och en motsatt socialistisk uppfattnmg om utvecklingen inom kriminalvården, men så är det förvisso inte. Vi har konstaterat att aUa som kommer i kontakt med dessa allvarliga och svåra problem önskar en effektivare samhällsreaktion mot dem som stör levnadsmönstret i vår samlevnad. Det är inte socialistisk ideologi som ligger bakom utskottets förslag, och inte heller ligger det någon borgerlig konservatism bakom de olika yrkandena i reservationerna. Det är snarare tvärtom så att de som i olika sammanhang försvarar regeringens förslag företräder en konservativ linje. De har svårt att förstå att de som har en annan uppfattning, i det här fallet reservanterna, kanske framför allt bygger sin inställning på att man måste ta hänsyn till den snabba utvecklingen på detta område och se till att de pengar och andra resurser som ställs till förfogande används på ett effektivt sätt. Vi har både här i kammaren och i utskottet fått uppleva att 134 företrädare för regeringspartietskUdrat dagens situation som bättre än vad vianser att den är; man förgyller situationen och förringar de synligatendenserna till ökad kriminalitet, som vi verkligen tycker är allvarliga. JagvUl understryka det har jag sagt förut att det inte finns någon kungsvägsom leder till ett gott slutmål när det gäller att lösa de här problemen. Menvi upplever den byråkratiska oviljan att rätta besluten efter den aktueUasituationen som ett uppenbart hinder för en bättre utveckling. Samhälletförändras ju oerhört snabbt, och utvecklingen av kriminaliteten här och ivärlden i övrigt - där vårt land tyvärr kommit in i bilden på ett sätt som ärupprörande och allvarligt - ger oss anledning att vara vakna för att det kanbli nödvändigt att snabbt vidta åtgärder för att möta tendenser somannars allvarligt kan skada vår samlevnad och förvärra de samlevnadsproblem viredan har. har regeringen tillsatt en samordnande utredning föratt komma till rätta med de oUka behoven av reformer på kriminalitetens område.Vi är utomordentligt tacksamma för att en sådan utredning äntligen kommit tillstånd. Likaså är det med tacksamhet man kan konstatera att det nu skall ske enomprövning av reaktionen mot de grövre förbrytarna jämfört med reaktionen motdem som genom tillfälliga olyckliga omständigheter råkat illa ut. Vi är ocksåtacksamma att denna nya syn kommit till uttryck i nya lagförslag. Mot bakgrundav dessa framgångar kan man säga att återkommande krav lönar sig. Mycket av de resultat vi kan förvänta på kriminalvårdensområde beror på den helhjärtade insats som aUa i dessa frågor engagerade kanprestera. Det har i olika sammanhang redovisats bl. a. i en liten skrift somkommit rUcsdagsledamöterna till hända - att de insatser som görs av de oUkakristna trossamfunden på olika sätt lyckas. ' stiftelse har kunnatredovisa häpnadsväckande resultat när det gäller både narkomaner och aUcoholistersom har råkat in på brottets bana. Vi menar att den andliga vården påanstalterna, där man på ett särskUt sätt kan komma i kontakt med de intagna,har en mycket stor betydelse och bör uppmuntras så att samfunden inte behöveravstå ekonomiska tUlgångar för att kunna uppehålla denna kontakt. Den explosionsartade ökningen av drogmissbrukare på våraanstalter ställer nya krav på vårdinsatser. Av den senaste redovisningenframgår att ungefär en fjärdedel av de krimineUa är hemfallna åtläkemedelsmissbmk. Tyvärr medger inte våra resurser bifall tUlkriminalvårdsstyrelsens förslag om narkomanvårdsavdelningar, men vi reservantervill börja med att två narkomanvårdsavdelningar inrättas, en på HaU och en påKumla. Det är känt att den svåraste klyftan för den frigivne ärförsta tiden efter anstaltsvistelsen. Han har svårt att själv reda upp sinabehov och problem. Vi anser att resurserna för frivårdens organ måste ökasnabbare än vad Kungl. Maj:t har föreslagit. Det är måhända det viktigaste påkriminalvårdsområdet att man inte släpper ut den intagne utan att ge honomfortsatt vård och stöd. Kriminalvårdsforskningen har där en stor uppgift att fyllaför att vi skall få en riktig uppfattning om vad som lönar sig i dettasammanhang, vilken effekt olika vårdformer har och vilken betydelse allmän- ochindividualpreventionen har. Den kriminologiska forskningen måste stödjas föratt vi skall kunna fä till stånd ett lyckosamt bedömnings- den 7 aprU 1972 den 7 aprU 1972 resultatför våra insatser. Som jag sagt tror jag att de frivilliga insatsernahär är mycket betydelsefulla. På detta område mera än på något annat område betyder detmycket om arbetsförhåUandena är sådana att vi rätt kan utnyttja den erfarenhetsom vård- och tillsynspersonalen har skaffat sig. Som vi framhåUer i vårreservation bör överläggningar och samråd snabbt komma tUl stånd; denna frågaär så vUctig att den inte bör uppskjutas i avvaktan på en utrednings resultat. TUl sist, herr talman, vUl jag säga att jag förstår demsom tycker att det som visats av KRUM:s verksamhet inte förtjänar stöd avskattepengar. Men alla sidor av KRUM:s verksamhet har väl inte visats. Tankenbakom denna organisation, där frivilliga krafter utanför anstalterna försökerfå de intagna att intressera sig för ett samhälle under vars regler vi aUamåste samverka, måste vara riktig. Genom detta engagemang kanske någon kanräddas och undgå en livslång kriminalisering. Det är ett skäl till att vi integjort något uttalande beträffande anslaget till . Ett annat skäl tUl att vi inte gör något uttalande är attenligt min uppfattning inte skall föreskriva restriktioner i fråga ommedel, som av en ansvarig myndighet delas ut i sammanhanget. Kriminalvårdsstyrelsenborde här ha så stor erfarenhet att den under ämbetsmanna-ansvar kan bedöma,huruvida denna verksamhet har en sådan betydelse för kriminalvården att den börtiUdelas ett anslag. Jag menar nog att skall ha dettaansvar, och därför bör vi inte göra något uttalande. Jag vill med detta avsluta mitt anförande.Jag yrkar bifall tUl reservationerna 1 5, 7, 8, 9 och 11 samt i övrigt tillutskottets hemstäUan. I detta anförande instämde herrar i (c)och i Bäckmora (c). FrökenBERGEGREN (s): betänkande nr 6 inleds med en kortsammanfattning av direktiven för den kriminalvårdsberedning som tUlsattes islutet av . Enligt direktiven skall beredningen under första halvåreti år utföra en översikt över vår kriminalvårdspolitik och framlägga förslagtill de prioriteringar och planläggningar som behövs pådetta avsnitt.