prot · FV0915 · 1972-12-31 00:00:00 — Arbetsgivarna bör ha särskUt stortintresse av förbättrad svenskundervisning, eftersom det är en utbredd ochsannolikt också välgrundad uppfattning att språkbarriären meUan invandraren ochhans svenska arbetskamrater är en starkt bidragande orsak tUl invandrarnasstora rörlighet på arbetsmarknaden. Det anges från vissa företag som har enhög procent invandrare bland sina anstäUda, att det bhr störte rörlighet ocksåbland de svenska anställda på grund av de svårigheter i det dagliga arbetet somuppstår när man inte förstår varandra. Eftersom det för företagen är en dyrbarprocedur att introducera och lära upp nyanställda, upprepar jag attarbetsgivarna bör ha stort intresse av att det förslag som invandrarutredningenhar framlagt blir verkhghet. Den undervisning som sker i studieförbundens regifyller ett stort behov, men den äger av naturiiga skäl oftast rum på kvällstid invandrarna har inte råd att vara borta från arbetet. Det är därför inteunderligt att resultaten av dessa studier kan bh ganska varierande. Vi börtänka på invandrarens situation. Han kommer till ett främmande land, ett landmed andra seder, annan religion och ett annat kulturmönster. Han får utföra ettnytt och ovant och kanske påfrestande arbete. Kan man dä begäraatt han också skaU orka med att på kvällstid lära sig ett nytt språk? I varjefall kan han inte göra det med någon större framgång. Det är aUtså, herr talman, ett gemensamt intresse för alla invandraren, hans arbetskamrater och arbetsgivare att det sker förbättringar,att undervisningen lämnas och med bibehållen lön. Av någon anledninghar regeringen inte nu aviserat någon proposition i ärendet, men jag uttalarändå den förhoppningen att vi under det här året skall fä tUlfälleatt behandla en sådan. Det kärva sysselsättningsläget nu har bl. a. medfört attantalet invandrare minskat, men detta kan ju inte fä utgöra något skäl föruppskov med reformen. Jag skulle i stäUet vUja säga att det bör vara en fördelatt börja nu när invandringen är relativt låg. För övrigt tror jag personligenatt kommer att förbh ett invandrarland men att invandringen i framtidenkommer från mer avlägsna länder, söder om t. ex., och attanpassningsproblemen då också kommer att växa. Statsministern talade om trygghet för olika grupper. Invandrarnaär en grupp som känner både otrivsel och otrygghet. Med den här reformenom lagfäst rätt tUl undervisning pä betald arbetstid tror jag att de skulle hachanser till att få känna större trygghet. Sedan vUl jag bara säga några ord om den särbeskattning somvi nu fått ett beslut om efter många års vånda. Från regeringens sida hade manlänge svårt att se varje människa som en enskild individ som också skullebeskattas så. Vad jag anmärker mot det system vi har är att vi inte låtersärbeskattningen slå igenom tUl , utan undantar vissa gmpper. Jagtänker då på de faktiskt sambeskattade där båda makarna arbetar i sitt företag.Jag betecknar det närmast som groteskt att vi har denna rest kvar. Det är ocksåen grupp som inte känner trygghet när den inte finns med isjukförsäkringssystemet och inte har möjligheter att bygga upp ettpensionsskydd. Jag är väl införstådd med att man kan bilda bolag, men jagfrågar ändå: Skall vi behöva göra det så krångligt? Jag tycker i stället att viskall studera hur man har löst problemet i . Det danska systemet kanskekunde vara någonting också för oss. Men i konsekvens med att vi har infört särbeskattning ochbetraktar aUa människor, oavsett civUstånd, som självständiga individer, börockså frågan om lika folkpension diskuteras. Två makar bör inte ha mindrefolkpension än t. ex. tvä syskon. Jag är väl medveten om att detta kostarpengar! Men vi bör väl ändå kunna vara överens om principen och böija tUlämpaden så fort vi orkar med det. HertHAGLUND (s): Jag kan redan från början trösta kammaren med att jag intekommer att använda mina . Motionsfloden är över för . Och det blev förståsrekord nära 1 500 motioner för att bevisa den definitiva borgerligasphttringen. Det sista är inte minst förvånande med tanke på det frö somtycktes ha slagit rot genom det s. k. borgerliga konjunkturpolitiska utspeletunder höstriksdagen. ligger det väl närmare tUl hands att se det därutspelet som ett dubbelspel, kanske inte så mycket med oss beprövaderiksdagsmän som med den svenska allmänheten och väljarna. Därmed är jag inne pä det jag i mitt korta anförande tänktsäga något om, nämligen vUka möjligheter de enskUda människorna och väljarnahar att med bl. a. utgångspunkt i dagens debatt få ett begrepp om vad somskUjer i svensk politik, vad vi tvistar om i denna nya enkammarriksdag.Regeringen har ju lagt fram sin statsverksproposition, vilken naturligtvis utgören redovisning av hur den samlade socialdemokratin och arbetarrörelsen ser päekonomin, socialpolitiken, arbetsmarknadspolitiken etc. Allmänhet och väljarehar således här ett material att ta del av. Vad presenterar dä oppositionspartier som svarpå detta? Jo, man svarar med nära 1 500 motioner, som då skulle varaalternativet. Men moderata samhngspartiet skall ha det erkännandet att partietden här gängen verkligen gjort rätt för sitt namn, man har nämligen samlat ihopsina motioner i en nådig lunta; eUer kanske det heter nådig "plunta".Där finns naturligtvis en del att studera för dem som önskar få ettbegrepp om vad borgerlig pohtUc är. Men vad finns i de andra borgerliga partiernas motioner?Hos pendlar motionsyrkandena mellan statliga bordeUer ochallvarligt menade yrkanden beträffande arbetsmarknads-, konjunktur-,utbildnings- och skolpoUtUc. har som vanligt berört en massa problem,naturiigtvis dagsnära, men är det endast sådant som skapar skUjelinjen i svenskpohtUc? Nej, vin jag påstå. Som f. d. partiombudsman har manändock haft en del erfarenhet från pohtiska debatter, kontakter med folk päarbetsplatser och egen erfarenhet från industriarbetsplatser av hur densamarbets-ideologi som predikas från borgerligt håll här i ser ut iverkligheten. Jag vUl därför bestämt påstå, att det finns klara och bestämdaskiljelinjer mellan socialdemokratisk och borgerlig politik. Statsministern harockså i dagens debatt och särskilt i sitt huvudanförandetagit upp den ideologiska tankegång, som bl. a. framförts i moderatasamlingspartiets s. k. nådiga lunta. Här har exempelvis förts en debatt om den enskildesbestämmanderätt och hans beslutssituation. VUken beslutssituation, kan manfråga sig: den som var helt obefintlig innan arbetarrörelsen fick ettdominerande inflytande i svensk politik eUer den som tyvärr fortfarande ialltför hög grad existerar inom den dominerande enskilda sektorn och enskUtnäringsliv statligt och enskUt näringsliv? Menar herrBohman de sistnämnda håUer jag med honom om de inskränktabeslutsmöjligheterna. icke mera om de ideologiska skiljelinjerna och den verifierade borgerliga splittringen. Vi fick alltså inget alternativ till regeringensstatsverksproposition den här gången heller, olyckligtvis för svensk demokratioch parlamentarism, vUl jag påstå, och kanske särskUt för den som är övertygadom en majoritetsparlamentarisms möjligheter att på ett klarare och enklare sättpåvisa ideologiska och politiska skUjelinjer och kanske pä sUct främja enutveckling mot tvåpartisystem. ljusblå optimism trodde jag nämligen attinförandet av enkammarriksdag och parlamentarismens inskrivande i vårförfattning skuUe ha en välgörande inverkan på partisammanslagningar och ditosamlad opposition. Förhoppningarna om en dylik utveckling bedömer jag nu sommycket små. TiU sist skall jag därför komma med ett kanskeöverraskande tips till den splittrade och orkeslösa oppositionen för ett sistaförsök till samling. Ni har prövat med utspelet , samladelunta och har återigen verifierat en splittring. Min uppmaning skuUe då tUl sist bli; Ta en ingående debattom den för majoritetsparlamentarismen och demokratin olyckliga sphttringen ochsamla er tUl en motion 1973 om en ur statskassan betald oppositionsledare dettörs jag säga fastän finansministern är här och lyssnar. Använd också tidenfram tUl val tUl att informera om den politik ni ämnar föra, så kanskeeventuella borgerliga väljare har en liten möjlighet att ge er besked om vem deönskar som oppositionsledare! 5 protokoU 1972. Som bekant är detta system infört i England.Oppositionens betydelse i det parlamentariska systemet är där erkänd ochsystemet existerar som bekant såväl i engelska parlamentet som inom samväldet.Oppositionen är det parti inom underhuset som för tillfäUet befinner sig iminoritet, är organiserad som en enhet och officiellt erkänd, samt har hafterfarenhet som regeringsparti. Oppositionsledaren, vUket jag tycker är avintresse, och hans skuggkabinett sitter ju också i underhuset på främre bänkentill vänster om talmannen med oppositionens övriga medlemmar bakom sig. Det kanske också skuUe vara av intresse att få besked omvad det här kalaset skuUe kosta. Oppositionsledaren har uppburit lönduekt över statsbudgeten. uppgår lönen tiU , det blir väl något över 118 000 i svenska pengar. Även i överhuset innehar enledamot av oppositionen benämningen oppositionsledare. Denna uppbär ett årligtarvode av , ca . Nämnas kan också att vanligaparlamentsledamöter erhåUer ett arvode av per är, litet . Dyrt naturligtvis, säger man, med betaldoppositionsledare. Men kanske man kan hoppas på att få igen det i form avpartianslag till endast ett parti och kansli här i , mindre antalmotioner och reservationer och sparad tid. Verklighetsfrämmande naturligtvis, men en f. d.partiombudsman förtröttas aldrig att tro på den svenska väljarkårens godaurskillning och omdöme. Hert (); Jag kommer att ägna mitt anförande åt någraav de problem som möter den kommunala demokratin. Ett övergripande mål för det politiska arbetet på allanivåer är att skapa bättre förutsättningar för de enskUda människorna.Demokratin måste fungera på ett sådant sätt att de enskilda människorna kanmedverka aktivt och ha möjlighet att öva inflytande på de beslut som skallfattas. Viktiga instrument för att förverkliga det medinflytande som krävs ärde politiska partierna men också andra föreningar, sammanslutningar ochgrupper för samverkan är av betydelse. För demokratins vardagstUlämpning är detemellertid också vitalt att själva samhällsorganisationen är tillgänglig förden enskUde. Hur uppfattar människorna situationen ? Ja, man kaninte komma ifrån att ett ökande antal människor känner att närkontakterna medsamhället ständigt minskar. Det samhälle de tillhör upplevs i många faU somalltför myndigt och främmande. En väsentlig orsak till detta är, som jag serdet, den starka centraUseringen och utvecklingen mot större och större enheteräven inom själva samhäUsorganisationen. Den pågåendekommunsammanslagnuigsreformen har självklart spelat en stor och avgörande roUhär. Reformen är beslutad och skall tvångsmässigt varagenomförd 1974. Ät det är nu ingenting att göra. Men fler och fler har blivitövertygade om att motstånd mot denna jättereform var välgrundat. Dekommunaldemokratiska effekterna var inte klarlagda och beaktade vare sig vidprincipbeslutet eller ens vid tvängsbeslutet trots att regeringen i1961 års proposition lovade att dessa frågor skulle bli särskilt belysta. Denarbetsgmpp som då tiUsattes framlade påtagligt inga resultat. Först nu hardessa grundläggande frågor blivit föremål för utredning. Vad händer därutöver? Jo, redan nu går statligalänsmyndigheter ut tUl stora kommuner i s. k. storstadsalternativ och anmodardem att överväga samgående i ännu större block - med sammanslagning som mål.Det är en intressant fråga om dessa initiativ av de statliga länsmyndigheternaär animerade av regeringen. Det verkar som om samarbete inte skuUe ansesgångbart ens meUan kommuner. Är vi nu på väg mot vad som har nämnts i olikasammanhang, nämligen en krympning av antalet kommuner tUl 60 - 70, och är detdå meningen att man på det sättet lättare skall kunna uppnå styrning ochinriktning av den kommunala verksamheten? Detta är frågor som kräver en öppendebatt och en öppen redovisning. Motivet för tillskyndarna av den genomgripandestorkommunrefor-men var att man på denna väg vUle och kunde stärka denkommunala självstyrelsen. Jag vUl mte förneka att reformen skulle kunna få enviss effekt av denna innebörd, men det förutsätter att statsmakterna gerkommunerna större inflytande över planeringen och störte möjligheter att verkasjälvständigt inom givna ramar. har klart markerat sin inställning genom att krävaen avveckling av den statliga detaljkontroUen över kommunerna och en minskningav den statliga styrningen över huvud taget. Dessa krav har framställts ipartimotioner både vid årets rUcsdag och tidigare. Något gensvar fränregeringens sida har inte erhållits. Tvärtom kan man hysa farhågor för attavsikterna går i motsatt riktning. Att frågestäUningen är aktuell framgår senast avfinansplanen och framför allt av direktiven tUl den utredning om kommunernasekonomi som tillsattes i sista konseljen . Behovet av en sådanutredning bestrids inte från något håU, aUra minst från , som underflera år begärt ett sådant initiativ. Men det väsenthga är utredningensinriktning. Av duektiven får man närmast intrycket att statsmakterna vUlfrånsäga sig sitt ansvar för den ekonomiska situation som uppstått och attregeringen är mera benägen att klämma åt kommunerna än att söka finna positivalösningar som gagnar den kommunala demokratin. Finansministern framför bl. a. tanken på att begränsakommunernas urgamla beskattningsrätt genom någon form av skattetak. För oss somser den kommunala självstyrelsen som ett omistligt inslag i vår demokrati ärdetta omöjligt att acceptera. Andra vägar måste sökas. Detta mäste för övrigtockså tidigare ha varit regeringens mställning, då den i direktiven förgrundlagberedningen uttalade att kommunernas beskattningsrätt bordegmndlagfästas. Innan man pekar ut lösningar pä problemen, bör man göraklart för sig hur problemen har uppkommit. Vad är det som har drivit inkommunerna i deras nuvarande ganska trängda ekonomiska läge? Ett generelltsvar kan vara den starka expansionen inom den kommunala sektorn. Delandstings- och primärkommunala uppgifterna domineras av tre tungaområden: hälso- och sjukvård, utbUdning och social omvårdnad. En grov analysvisar att hälso- och sjukvården har ökat starkast. Nettoutgiften perskattekrona var för landstingen och vissa kommuner med dessa uppgifter 4 kronorår 1960 för att vara . TiU detta har bl. a. tvåstora reformer medverkat: provinsiaUäkarväsendets och den psykiatriska vårdenskommunalisering. På detta område har utvecklingen drivits fram av efterfråganpä tjänster frän människor som vUl ha bästa möjliga hjälp och vård. Även medhård rationalisering och bestämda prioriteringar kommer denna sektor att varabetydande också . Inom utbUdningssektorn har den kommunalanettoutgiften per skattekrona ökat frän tiU under1960-talet. Detta är utveckhngen på ett område som staten i princip bör ha detstörsta ekonomiska ansvaret för. Inom flera andra områden är utvecklingenlUcartad. Detta har, som alla vet, medfört att den genomsnittligakommunala utdebiteringen är . Staten kan intefrånsvära sig ett drygt medansvar för detta. av kommunernasutgifter avser uppgifter som är styrda av staten. Sker inga radikala förändringar av kostnadsansvaretsfördelning mellan stat och kommun, kommer kommunalskatternas ökning attfortsätta. Detta är som vi ser det inom inte acceptabelt.Kommunalskatten drabbar, som alla vet, mycket hårt de lägre inkomsttagarna. Denutveckling som pågår måste därför brytas. Någon positiv lösning på problemet anvisas emeUertidknappast i utredningsdirektiven. Man har t. ex, inte alls tagit upp möjlighetenav sådana ändringar i kostnadsfördelningen som jag nämnde. Det är enligtmin mening lätt att peka på uppgifter som staten snarare än kommunerna bordebekosta. OtiUfredsstäUande är t. ex. det ekonomiska ansvaretför barntillsynen. Även efter uppräkningen av statsbidragen tiU ärden kommunala kostnadsandelen omkring dubbelt så stor som den statliga. En annan viktig och ekonomiskt tung verksamhet är deskyddade verkstäderna. Här ställs självklara och berättigade anspråk på enbetydande förstärkning. Jag har den uppfattningen att både barntillsynen ochden skyddade verksamheten är arbetsmarknadsfrågor som staten helt skall ta detekonomiska ansvaret för. En tung fråga är även kostnaderna förde kommunalabostadstUläggen tUl folkpensionärerna. Dessa tUlägg drar över 1 skattekrona i utdebitering.Både och har rest bestämda krav på ett statligtgrundbidrag. Det är också angeläget att statsmakterna själva beaktarvUka kostnader de förorsakar kommunerna genom beslutade reformer. Det har oftahänt att regering och riksdag eller rent av regeringen ensam fattat populärabeslut, som kommunerna ensamma fått bära kostnaderna för. Jag skaU ta ettexempel på ett område, där effekterna inte är så stora men ändå heltOtUlfredsställande, nämligen när regeringen höjde fickpengarna tillfolkpensionärerna. Denna åtgärd var i och för sig berättigad, men det varkommunerna som ensamma fick ta det ekonomiska ansvaret. därför medtUlfredsstäUelse att en lagbestämmelse, som reglerar denna fråga, trädde ikraft . Det står klart att statsbidragen måste komma att spela enbetydelsefull roH i kommunernas verksamhet även . Det är då av viktatt de ges en ändamålsenlig inriktning. Utpräglade stimulansbidrag måste - pådenna punkt vUl jag instämma med finansministern undvikas. Det finns åtskUligt mera att säga om dettaämne, men den tid jag själv tillmätt för mitt anförande medger inte detta.Sammanfattningsvis vUl jag säga att de kommunaldemokratiska problemen intefått den uppmärksamhet från regeringen som de förtjänar. De sköts, som jag sadetidigare, åt sidan i samband med kommunindelnings-reformen och det vUl jagframhåUa de har lämnats helt obeaktade i direktiven för denkommunalekonomiska utredningen. Några positiva lösningar på dagens problem harinte anvisats. Det är en stor brist, eftersom dessa problem i så hög grad angårde enskUda människorna. Hert i Skegrie (c); Jag skaU först be att få tacka för hans våldsamma angrepp mot . Det är aUtid bra när enmotståndare så klart röjer sig. Den är mycket lättare att bekämpa då än denannars är. Sedan skall jag övergå tUl en annan sak. De ständiga kostnadsstegringar vi har i vårt samhälle ärtill bekymmer för många - inte bara för konsumenterna utan också för deproducenter som har sina varor låsta inom vissa gränser. Dit hör bl. Den ca 85-procentiga självförsörjning vi nu har frambringas i dagtUl timlöner som är rekordlåga i jämförelse med andra yrkesgmp-pers. I våraallra bästa jordbmksområden ligger tyvärt timersättningen för huvudpartenav jordbmkarna på ungefär hälften av lantarbetarlönen. Det finns anledning atterinra om detta nu när klagomålen höjs över hvsmedelspriserna. Jag vUlingalunda bagatellisera prisstegringarna vare sig på livsmedlen eUer på andravaror. Det är inget tvivel om att de för många kan vara mycket betungande. Manmåste dock bestämt reagera, när folk med ganska höga inkomster talar om attströmming och blodpudding skall rädda dem i dessa vargatider. En liten erinran om ändringama i våra kostvanor på senaretid kanske kan tillåtas. Dessa ändringar är inte utan intresse i det härsammanhanget. ökade vi vår konsumtion av mjölkoch grädde med , vi ökade konsumtionen av bröd och liknandeprodukter och av kött men vi ökade konsumtionenav kaffe, te och choklad och av öl och läskedrycker med 84procent. Trots att öl och läskedrycker är dyrare per hter än mjölkkan vi notera en tjugo gånger starkare ökning av konsumtionen på de förstnämndadryckerna. Inga invändningar har hörts när dessa produkter stigit i pris, mendet hörs ganska kraftiga klagorop när mjölkpriset stiger med några ören. Det är också ganska intressant att notera att kaffebröd,bakverk och konditorivaror svarar för ungefär hälften av våra utlägg för brödoch spannmålsprodukter. Visst är det tacknämhgt att vi kan kosta på oss dessagodsaker, men det betyder också att pengarna räcker sämre tUl för 6 protokoU 1972. viktigareoch mera oumbärliga livsmedel. Man begår , som så , den orättvisan skjuter skulden på jordbmkspohtiken och jordbmkarna när man skall förklaraprisstegringarna. Ett av de mest beklämmande inslagen härvidlag var enpresskonferens i TV , där ett par manliga redaktörer blottade enhäpnadsväckande okunnighet om den problematik som omger vårlivsmedelsförsörjning och den jordbrukspolitik som vi måst skapa för att tryggaett visst mätt av självförsörjning. Det skall dock noteras att man från mångahåll bemödar sig om att klarlägga att de justeringar av priserna pä livsmedelsom jordbmksprisavtalet åstadkommer inte ger jordbrukarna en reeU förbättring.Det blir bara en ersättning för förluster som jordbrukarna lidit tidigare. Mentyvärr finner många, främst på regeringssidan, det vara fördelaktigare attförtiga sädana upplysningar. Det är kanske förklarligt eftersom det väl är såatt det är regeringspolitikens inflationsdrivande karaktär som främst är skuldtill de ständiga kostnadsstegringarna på alla områden och då också då detgäller prisstegringarna på livsmedel. Den upplysningen borde kanske SverigesRadio/TV vara angelägen om att meddela efter klavertrampet . För jordbrukarna vore det bättre med en ekonomisk politiksom åstadkom en så stabil pris- och kostnadsnivå att någon utlösning avinflationsregeln i jordbruksavtalet icke blev aktuell. I 1967 årsjordbmks-beslut uttalades en förväntan om en sådan prisstabilitet, och detgjordes också ett uttalande om det värde som en sådan skulle ha. Vad som äraktuellt och nödvändigt är en offentlig utredning och ett klarläggande av denprisstegring som sker pä livsmedlen sedan de lämnat jordbmksledet. Det ärnämligen sä, att av det pris som konsumenten betalar vid handelsdisken försvenskproducerade livsmedel får jordbrukaren , dvs. På vägen från jordbmkaren till konsumenten fördyras alltså livsmedlenmed , och det sker på . Det tar fören jordbrukare att producera det kött han säljer, det tar kanske föratt det sedan skall ligga färdigt ute på handelsdiskarna, och då har det i pris. Av den prishöjning som där sker tar förädlingen 54 procentoch momsen av konsumentpriset. Det är arbets-, transport-ochdistributionskostnader, emballage m. m. som jämte momsen svarar för huvudpartenav priserna. En redogörelse för denna prissammansättning bör kontinuerligtmeddelas allmänheten, och vid årets riksdag har det från sida begärtsi en motion att sådan redovisning skall ske. Det kanske också kan nämnas att mellan åren 1950 och 1970har livsmedelsprisindexet, dvs. det som gmndar sig på det pris som konsumentenfår betala i butiken, ökat , men index för det pris somjordbrukaren får för sina produkter har bara ökat eller baranågot över hälften av ökningen i konsumentledet. Stegringen av alla konsumtionsvaror uppgick till 136procent, alltså även här avsevärt mer än den stegring som jordbrukspriserna harundergått. Därför träffar denna kritik mera förädlmgs- ochdistributions-företagen än den träffar jordbmkarna. Trots att vi har toppmodernaförädlingsindustrier i vårt land är de anställda där liksom inom handeln närmastatt räkna till låglönegrupperna. De som sysslar med denna detalj ilivsmedelsbranschen skall därför inte klandras om de får en rättvis förbättringav sin lönestandard. Om vi menar allvar med talet om jämhkhetssträvanden, fårvi nog vara beredda att ytterligare förbättra dessa gruppersinkomstförhällanden. Hur är det då med jordbrukarna? Ja, mänga tycks tro att desitter och skär guld med täljknivar. Faktum är i stället att jordbmkarnasrealin-komster praktiskt taget varit stillastående . i har gjort en intressantundersökning av jordbrukets förhållanden i länet, varvid man bl. a. har klarlagtden låga timlöneersättningen. Ändå har nämnden haft att göra med ett jordbruksom framgångsrikt kan tävla med vilket som helst i vår värld. 1 produktivitetoch effektivitet torde det inte överträffas någon annanstans, inte ens där dekhmatiska förhåUandena är avsevärt gynnsammare. De redovisningar som lantbruksnämnden gör måste tiUmätasett betydande bevisvärde. Man visar bl.