prot · FV0978 · 1972-12-31 00:00:00 — Ingenjörsvelenskapsakademien har i sill yttrande överutredningarna orn samordnad teknisk forskning och försvarsforskningrekommenderat att den nuvarande forskningsberedningen ersätts med elt annat rådgivandeoch planerande organ för hela forskningssektorn, etl organ som skall hamöjlighet att behandla och avge yttranden i långsikliga planerings- ochavvägningsfrågor. Det innebär dock inle, betonar verkställandedirektör, att önskar en stark central styrningavall forskning. Jag för min del föreställer mig inle i första hand någotmer eller mindre självhärligl departement eller liknande utan en planering av något slag som mer gör skäl för namnet och arbetar intensivare. Det skulle vara lika långt från att, som statsministern säger, föra en avskild forskningspo litik som ucbildningsdepartemenlel är, föreställer jag mig, från att föra en isolerad och avskild utbildningspolitik som minskar möjligheterna "atl 12 förbättra människornas vUlkor iarbets- och samhällsliv", för all citera vad statsministern säger i svaret. Är ändå inle liden inne, 78 statsminister, att göra en förutsättningslös översyn av forskningsbered- den ningens uppgifter och arbetsformer? (); Ang. forskningsbe- Jag ber att få tacka herr statsministern försvaret pä min reaningens aibete interpellation. Det var visserligen en fylligoch inlres.seväckande redogö- '"' '"' relse för principerna förregeringens forskningspolitik, men de konkreta frågor jag ställde beträffandeden faktiska verkligheten, t. ex. förändringar i forskningsberedningenssammansättning, blev i stort sett obesvarade. Jag framförde vidare denuppfattningen, som inte bara är min egen, atl forskningsberedningen på senaretid faktiskt förlorat i betydelse. Jag syftade bl. a. på att samordningen av detill olika samhällssektorer destinerade resurserna blivit mindre effektivliksom atl samordningen av statens och näringslivets insatser på forskningensområde försvagats. Då jag inte fält något svar på dessa frågor får jag - förall provocera statsministern till en reaktion - lov att nu presentera deindicier som jag grund al mig på. Mot bakgrunden av statsministerns redogörelse för denstarka inriktningen på en sektoriell forskningspolitik är det självfallet avsärskilt intresse att få vela vilken samordnande funktion forskningsberedningeni praktiken har haft och har. För- all en effektiv samordningskall komma till slånd krävs rimligtvis atl de olika sektorer som bedriver,beställer eller på annal sätt främjar tillämpad forskning är aktivt engageradei forskningsberedningen. I direktiven lill beredningens arbete inför dess start1962 fastslogs följande arbetsordning: "Vid beredningens sammanträden,sorn bör ledas av slalsnrinislern, bör däfiämle övriga statsråd som beröres avde frågor sorn behandlas, främst cheferna för forsvars-, finans-,ecklesiastik-, joidbruk.s- och handelsdepar lemenlen närvara." Statsrådet , som ju tog aktiv del iforskningsberedningens tillkornsl, utvecklade den tanken vidare 1965, Avsikten med forskningsberedningen vai, fiamliöll herrPalme, att man "skulle skapa direkt kontakt mellan forskningensföreträdare och regeringen, framför allt med de regeringsledamöter sorn hadeområden av speciell betydelse ur forskningssynpunkt. Meningen var altregering.sle-damöterna därigenom skulle få en injektion i sill arbele, kunskapom forskningens aktuella utveckling och stimulans fill all reparera de bristersom alltid måsle finnas i ett dynamiskt samhälle." Statsrådet fäste stor vikt vid atlforskningsberedningen skulle vara en stimulerande kraft inom kanslihuset ochmenade, all det skulle vara olyckligt om den bleve en frän övrigkansliverksamhef avskild avdelning. Man skulle då riskera atl av ett hjärtaskapa en blindlairn, och det skulle ju inle främja forskningen. Inför denna deklaration frågar man sig naturligt nog hur detblivit med denna stimulerande kraft, om finansministern och hans kolleger fåll den injeklion de skulle behöva, om hjärtat förblivit elt hjärta och inte förvandlats till något så betydelselöst - om än inle alltid harmlöst - som en blindtarm, ' 3 Nr 78 " Jag har gått igenom årsredogörelseroch dessutom de protokoll från Måndagenden forskningsberedningens sammanträdenfrån som varit tillgängliga 15 maj1972 "''' frinil att av de femdepartement som enligt direktiv borde ------------------- medverka så var det endast etl enda departement som var representerat * / * , nämligenutbildningsdepartementet. Det finns inget som tyder /;;, m. redningens arbete p. j, g. mycketflitigare . Man undrar självfallet varför de övriga departementschefernainte varit med. Har forskningsberedningen trots allt inte blivit det pulserandehjärta som man hoppades på? Eller har - mera prosaiskt uttryckt kanske tankenpå en samordnad och övergripande forskningspolitik i praktiken ersatts med ensatsning på sektorsbunden forskning, knuten till fackdepartementen? Ett annat tecken på forskningsberedningens minskadebetydelse utgör det förhållandet atl antalet sammanträden minskat ganskamarkant. var det enligt vad jag kunnat finna endast tresamrnanträtlen. Delta är desto märkligare som ett av skälen lill den minskningav antalet ledamöter som företogs 1969 var en önskan att kunna hålla flersammanträden. Det kan också noteras att den redogörelse som tidigareinfördes i riksdagsberätlelsen inte längre finns med. Jag vet inte hur manskall tolka tienna förändring. Är det kanske en önskan att hålla heltutanför beredningens arbete, eller är del i stället ett tecken på all det intefinns något av intresse att redogöra för? En annan konkret fråga som jag berörde i mininterpellation var forskningsberedningens sammansättning. Jag frågade om detskett någon förändring av betydelse efter beredningens tillkomst och fick inlenågot svar på den frågan. I de direktiv till beredningens arbete som lämnades1962 påtalades forskningens och det industriella utvecklingsarbetets avgörandebetydelse för vårt ekonomiska, sociala och kulturella framåtskridande. Detframhölls vara av särskild vikt att få till stånd "en samordning avstatens och näringslivets insatser pä grundforskningens ----------------------------- ochdet industriella utvecklingsarbetets områden". näringslivoch annan viktig samhällsverksamhet borde därför ingå i beredningen. I den första uppsättningen ledamöter var ocksånäringslivet väl företrätt. Där fanns inte mindre än sex representanter förviktiga industriföretag, bl. a. ASEA, Mo och och . I den nyauppsättningen finns en enda representant för näringslivet, nämligen chefen fördirektionsslaben på AB Atomenergi. Det innebär att del nu inte finns nägonrepresentant för det enskilda näringslivet i forskningsberedningen. Med tankepå det omfattande och avancerade forskningsarbete som bedrivs inom svenskindustri är detta verkligen uppseendeväckande. Är regeringen inte längre likaangelägen alt salsa på industriell utveckling? Eller är regeringen merainriktad på att uteslutande satsa på det statliga näringslivet och vill därförinte ha någon samordning med det enskilda näringslivet i vad beträffarlångsiktigt forsknings-och utvecklingsarbete? Det finns flera tecken som tyder på atl uteslutandet avrepresentanter för det enskilda näringslivet är ett uttryck för en nyinriktning från regeringens sida. I de nya direktiven finnsinte elt ord om samordning av statens och näringslivels insatser pä forskningens Nr 78 område ochinte heller något om betydelsen av industrins utveckling - den två tingsom var centrala direktiv. Frågan orn näringslivsrepre- jj . sentanternaär väsentlig, och jag ber atl få upprepa den. Motbakgrunden av dessa indicier - jag har ju i huvudsak inget annal Ang. forskningsbe- "bevismaterial"- skulle jag viUa formulera min bedömning på följande ' ningens ar e e m m sätt och dessutom presentera några egna funderingar. Forskningsberedningens betydelse för och inflytande överden svenska forskningspolitiken har av många tecken alt döma minskal avsevärtunder senare år. I Unje med grundtankarna bakom den sektoriella forskningspolitikenhar ansvaret för forskningsplaneringen i stället förskjutits till i första handfackdepartemenlen. Frågan är emellertid om delta är en riktig utveckling. Finnsdel inle längre behov av att göra avvägningar och bedömningar förforskningssektorn i dess helhet? För egen del vill jag hävda att det föreligger ell sådantbehov. Del behövs ett organ sorn kan överblicka hela forskningsfältet ochföreträda en helhetssyn när del gäller anslagsfördelningen mellan olikaområden. På många håll upplevs det också som en brist all det inte finns någotorgan som kan utforma och uttrycka en uppfatlning om den långsiktigainriktningen och avvägningen av landets forskning. En viss förskjutning mot ensektoriell forskningspolitik gör inle behovet av ell sådant organ mindre. Allforskning kan inle på etl naturiigt sätt hänföras lill olika samhällssektorer.Det gäller framför allt grundforskningen eller - med ett annal namn - denspontana nyfikenhetsforskningen, som utgör grundvalen för all annanforskningsaktivitet. Men del gäller också viktiga samhällsproblem. Detförhåller sig ju så all många av dessa går så alt säga på tvärs Och inle följernågon departementsindelning. Frågan om hur stora anslag som skall satsas pä forskningav detta slag rör inle bara de framlida forskningsmöjlighelerna inom olikasektorer. Den rymmer också besvärliga avvägningsproblem både gentemot andraangelägna samhällsbehov och mellan (Uika forskningsområden. Av-görandel omanslagens storlek och fördelning är därför inle enbart en angelägenhet för ettenskilt departement. Det måste ske i ett sammanhang, där man kan överblickaforskningssituationen i dess helhet och bedöma konsekvenserna för olikasektorer. Etl annat skäl för etl övergripande forskningspolitisktplaneringsorgan är framväxten av stora, tvärvetenskapliga forskningsprojekt.Sädana projekt kräver stora ekonomiska satsningar och binder resurser i formav personal och apparatur . De måste därför vägas mot andraangelägna forskningsuppgifter. Och delta kan bara ske i ett organ som har tUluppgift alt föreslå avvägningar för hela forskningssektorn. Två instanser som aktivt deltagit i denforskningspoliliska debatten är TCO genom rapporten och utveckling sanil (). Båda har starkt påtalat behovet av en samordning av forskningspolitiken. TCO har för sin del föreslagit att ansvaret för forskningsplaneringen läggs på statsrådsberedningen, till vilken knyts ett organ av samma typ som den nuvarande forsknings beredningen. IVA har å sin sida förordat att forskningsberedningen ersätts med ett rådgivande och planerande organ för hela forsknings- 15 Nr 78 sektorn med möjUghel all behandla och avge yttrande i långsiktiga Mandagenden planerings- och avvägningsfrågor.Ett sådant organ bör enligt IVA arbeta 15 mai1977 direkt under regeringen. -------------------- Jag har velat dra fram de här förslagen för att visa att det finns tankar Ang.jorsKiimgsbe- yj, |.,u samordningen av forskningspolitiken rent konkret kanäslad- reaningens arbete kominas. Men även andra vägar är tänkbara. Det finns i dagingen '" "' anledning atl binda sig för den enaeller andra lösningen. motionerförordat alt frågan om samordningsorganets ställning och uppgifter tas upp isamband med översynen av forskningsorganisationen, och jag anser det naturligtatt frågan tas upp i samband med den aviserade utredningen om forskningsråden. Jag vill i detta sammanhang beröra en speciell fråga,nämligen roll i beslutsprocessen och möjligheter att görasitt inflytande gällande. ! dag är reella möjligheter att påverkaforskningspolitiken starkt begränsade. Det förslag som föreläggs förbeslut är ju resultatet av en lång avvägnings- och prioriteringsprocess.Möjligheterna att formulera en alternativ syn eller göra mer onifatlandeompriorileringar är praktiskt tagel obefintliga under de hektiska vårmånader dåstatsverkspropositionen mals genom riksdagskvarnen. V.n ännu fastareförankring av etl forskningspolitiskl samordningsorgan lUl t. ex.statsrådsberedningen skulle innebära en ytterligare begränsning. Utvecklingenborde snarare gå den motsatta vägen. Ett forskningspolitiskt planeringsorganmåste arbeta under stor öppenhet, så atl dess beslut kan ställasunder debatt. Det får inte heller bli en dialog enbart mellan forskarna ochpolitiker från regeringspartiet. Även andra i rikstlagen företrädda grupper börges en möjlighet atl delta i arbetet. Ett alternativ till en parlamentarisktförankrad grupp skulle vara etl samordningsorgan som presenterar alternativaavvägningar och utvecklingsalternativ, mellan vilka sedan riksdag och regeringhar att välja. Mot bakgruntlen av dessa förhållanden måste del framstå somangeläget att den kommanile utredningens arbete inte blir alltför begränsat. Jag vill utöver detta, fru talman, ocksä något beröra denproblematik som i hög grad präglat den forskningspolitiska debatten i vårt landunder den allra , nämligen frågan orn relationen mellan forskarnaoch politikerna. Det frågekomplexet inrymmer både frågan om styrningen av denmed allmänna medel bedrivna forskningen och forskarnas samhällsansvar.Problemet är självfallet alltför gigantiskt för att penetreras i dettasammanhang, men det kännsmed tanke på de senaste årens livliga debatt svårt attinte alls beröra frågan. Del måste självfallet vara så, alt målen för samhälletsutveckUng samhällsmålen - fastställs på politisk väg i enlighet med dendemokratiska beslutsprocess sorn vi praktiserar i andra sammanhang. Dettainnebär dock inte att diskussionen om dessa samhällsmål skall vara tabubelagdför forskarna. Det är tvärtom värdefullt att forskarna i egenskap av forskareanalyserar dessa mål och klarlägger de förutsättningar som finns attförverkliga dem och de konsekvenser ett förverkligande kan ha i olikaavseenden. När det gäller att fastställa forskningsmålen, som måste skiljasfrån samhällsmålen i vidare bemärkelse, är det 16 rimligtatt forskarna tar en mera aktiv del. Detta gäller i aU synnerhet forskningsom inte är av direkt tillämpningskaraktär. Det förhåller sig ju så, alt endastden som själv befinner sig på den främsta forskningsfronten har möjlighet attse de problem som skymtar vid horisonten eller allra helst kan antecipera deproblem som ligger ännu längre bort . Det föreligger ju alltid enbetydande risk för atl vi politiker ser alltför kortsiktigt, att vi alltförlätt låter oss ledas av tillfälliga opinioner och kanske också av smartaPR-aktioner. Samverkan och en ständig dialog mellan forskare och politiker ärdärför nödvändig när det gäller att fastställa forskningsmålen. Och det ärsjälvfallet på just denna nivå som ett organ som forskningsberedningen har sinuppgift att fylla. När vi kommer till nästa beslutsnivå, frågan omtilldelning av medel till specifika forskningsprojekt, måste forskarnas ordväga än lyngre, då de inomvetenskapliga kvalitetskriterierna måste lUlmätas enavgörande betydelse. Dålig forskning är inte bara onödig utan faktiskt sämre äningen forskning alls. Jag har med tillfredsställelse noterat alt statsministern.sä klart slagit fasl den principen. Det kan också i detta sammanhang vara avintresse att uppmärksamma den uppfattning om forskningsråden som förutvarandestatsministern gav uttryck för riksdagsdebatt om forskningsråden.Herr deklarerade följande beträffande forskningsråden; "De är för att under friare former än de som hör under kanslersämbelet ge stöd åtforskningen, atl möjliggöra nya initiativ, att satsa på ting som man kanske kantänka sig inte kommer all lyckas men som kan innebära betydande framsteg. Jagtror att tillkomsten av forskningsråden och denna ökade rörelsefrihet varutomordentligt betydelsefull. Men det är klart att det innebär risk för en vissplanlöshet. När man på detta sättet släpper forskningen fri, finns det naturligtvisen risk för att man kan råka ut för vad som för 'vänner av ordning' kan te siglitet stötande. Vi har därför sagt oss följande", fortsatte :'Forskningsrådens frihet vill viinte inskränka på därför att vi tror att det är någonting konstruktivt och ävennågonting ganska säreget atl stalsmaklerna nu anslår somforskarna fär handha - ulan kontroll, höli jag på att säga. Det får de visstinle. Men de fär själva bestämma om utformningen av den forskning som de villstödja. Låt oss slå vakt om den friheten! " Och jag skulle själv vilja tillägga: Må de som utformardirektiven för den kommande utredningen om forskningsråden och de som får iuppgift att verkställa den utredningen komma ihåg dessa ord av den politikersom så aktivt har medverkat vid utformningen av den svenska forskningspolitikenunder efterkrigstiden. Vad slutligen beträffar forskarens uppgift och ansvar somforskare och som samhällsmedlem torde man hell kort kunna säga följande. Forskarensegentliga uppgift beslår självfallet i alt söka ny kunskap och att presenteraväl grundade och relevanta fakta. Men det räcker inte med detta. Forskaren haringen exklusiv rält att ställa sig vid sidan av de moraliska och socialarealiteterna i samhället. Han bör därför på grundval av sin kunskap slå larm dåde värden som bär upp vårt samhälle hotas. Forskaren bör med andra ord ocksåfungera som väckarklocka. Del är emellertid utomordentligt svårt atl göra enriktig avvägning mellan å ena Ang. forskningsberedningens arbete m. m. Ang. forskningsberedningens arbete m. m. sidankraven på vetenskaplig tillförlitlighet och relevans och å andra sidanangelägenheten av att sä snabbt som möjligt slå larm. Det är självfallet intemöjligt att fastställa någon generellt riklig avvägning i dennaintressekonflikt. Man bör dock som politiker kunna säga, att det är ytterstangeläget att de falska larmen inte blir alltför många; det skulle ofelbartleda lill all forskarna som varnare och väckare skulle förlora sin betydelse.Och det skulle vara verkligt ödesdigert för samhäUsutveck-lingen. Respekten förforskarnas ansvar och integritet får inte äventyras. Frågan om forskarnas integritet och lojalitet gentemotsina uppdragsgivare har också kommit i blickpunkten. Man har främst riktatstrålkastarljuset på de statsanställda forskare, som vid sidan av sittordinarie arbete verkar som konsulter i del enskilda näringslivet. Fråganförtjänar förvisso uppmärksamhet, men den bör därför inle blåsas upp tillorimliga proportioner. Jag vill i detta sammanhang instämma i den deklarationsom statsrådet gjorde i ett anförande vid ett symposium anordnat av Riksbankensjubileumsfond . Han förklarade därvid att han fann dentanken ganska främmande, atl "vi skall ålägga den enskildevetenskapsmannen någon speciell rapporteringsskyldighet". Det finns emellertid anledning att också beakta andrafrestelser och lockelser, t. ex. frestelsen att flirta med massmedia för attdärigenom vinna den uppmärksamhet som del trägna arbetet i studerkammare ochlaboratorier så sällan ger. Och det är inte så alldeles säkert all är enfarligare rival till sanningen än den nutidens sjuka, som i brist på bättrenamn skulle kunna benämnas för kändishysteri. Det kan också förfiänauppmärksammas att det ingalunda är så, att det endast är inom näringslivet somman har behov av exploaleringsbara forskningsresultat. Det förhåller sig dessvärre så att makllystna politiker eller troheten mot ideologiska system inte såsällan kräver "sanningar" som passar in i det politiska mönstret ochinga andra. Fallet med den ryske ärftlighets-forskaren framstår kanskesom det mest flagranta exemplet på sådan vetenskaplig prostitution under senarelid. Jag har därmed kommit in på en annan aspekt påforskningens frihet, och den utgör ingel problem i värt land. I denna betydelse- frihet i betydelsen förutsättningslöst sanningssökande och fripubliceringsrätl när det gäller forskningsresultaten finns ingeninskränkning. I den meningen måsle forskningen vara fri, absolut fri. Om densaken lär del inle finnas några delade meningar inom vår kulturkrets. Jag har här med inlresse lyssnat på herrarNordstrandh och . Vad beträffar var del med återseendetsglädje, efter de många debatter vi hade i annan miljö, nämligen i det gamlariksdagshuset, om undervisnings- och forskningsfrågor. Det var delvis ocksä ellåterseende vad angår, och det är ingen sidovördnad om jag nuinte hinner kommentera alla hans synpunkter på forskarens uppgifter ochforskarens vandring på den smala vägen mellan och . De ärutomordentligt beaktansvärda. Men jag skall la upp några problem. Först och främst några sakliga påpekanden. Det är inte såall det enskilda näringslivet är utestängt från forskningsberedningen. Det varbara det att dels hade vi byggt upp en rad nya samarbelsorgan av typen STU fören samordning av den tekniska forskningen, dels sade man sig alt det iforskningsberedningen skulle sitta aktiva forskare från olika områden; mansökte forskningsområden och icke intresseanknylningar. Men man gjordeundantaget att man tog med en arbelslagarrepresenlant, förbundsordförande , och en renodlad representant för näringslivet, bankdirektörenBrowaldh, som dock sedermera avgått och ersatts av en forskare. kom atl representera tekniken var direktör för därmed på många sätt nära knuten till forskningsverksamheten inom detenskilda näringslivet. Vidare har det aldrig varil avsikten atlforskningsberedningen skall vara elt beslutande organ. Vi klarlade i ell tidigtskede alt det inte är den enskilda budgetfrågan, miljonen till det ena ellerandra projektet, avvägningen mellan departementen som forskningsberedningenskall ta ställning till. Den kan inte bli ell beslutande organ ovanförregeringen, och den kan inte heller gärna bli ett superplaneringsorgan, utanden blir i mycket naturligtvis ett diskussionsforum, som diskuterar centralaoch vikliga problem, framför allt långsiktsproblem, och som ger råd i olikafrågor av aktuellt intresse, bl. a. på del internationella samarbetets område. Jag hade alldeles glömt bort mina anatomiska liknelserfrån 1965 som här drog fram i ljuset. Tanken är att beredningenäven orn den inle har några beslutsfunktioner skall kunna påverka dem somfattar besluten genom att initiera forskning på olika områden, som jag sade iinterpellationssvaret. a. miljövårdsforskning, u-landsforskning ochframtidsstudier har direkt initierats av forskningsberedningen och den vägenförts in i den administrativa världen, och del har varit mycket viktigt. Likasåhar forskningsberedningen när det gäller alla våra besvärligaställningstaganden i olika internationella forskningsproblem varit enreferensbas av mycket stor betydelse. Innan jag kommer in pä de långsiktiga perspektiven villjag klara upp något som jag tror är ett missförstånd. Herrarna framställer densektoriella forskningen som någonting farligt som kunde förhindra en effektivforskningsplanering. Det är den inte. Jag är själv medskyldig till all hadragit upp den problematiken. Har man varit verksam inom statUgtutredningsväsende har man inte kunnat undgå att upptäcka alt om det finns statlig utredning på nägot område så initierar den en rad olikaforskningsprojekt. Det är många människor här i landet .som blivit doktorer påatl vara experter åt olika statliga utredningar. Men när utredningen är färdigoch alltså inle mer behöver något forskningsunderiag har det funnits risk föratt forskningsverksamheten på området plötsligt skulle dala. Jag kankonkretisera det med ett område där vi alla varit verksamma, nämligenutbildningsområdet. Så länge vi hade den stora skolberedningen, så länge vihade gymnasieutredningen fanns det inom dess ram en rad myckel framståendeforskningsprojekt. Men när dessa utredningar var slutförda och det var så attsäga färdigutrett på utbUdningssektorn för framöver, dalade den Ang. forskningsberedningens arbete m. m. Ang. forskningsberedningens arbete rn. Delta är elt irrationellt syslem. Vi måste i stället förain forskningen på de olika samhällsområdena för att följa upp utvecklingen ochplanera för framlida uppgifter så atl forskningen blir en naturlig del av deolika sektorernas verksamhet. Därför börjar vi mycket systematiskt försökabygga in etl anslag för pedagogiskt utvecklingsarbete och forskning inom ramenför och universitelskanslersämbetets verksamhet.