prot · FV0917 · 1972-12-31 00:00:00 — TUl de grundläggande principerna i en demokrati räknar viden enskildes rätt att fritt och utan inblandning av utomstående ta ställning ipolitiska frågor och utöva sin rösträtt, VaUagens bestämmelser är ett uttryckför denna tanke. Utifrån denna princip måste det anses högst otillfredsställandeatt fackorganisationernas medlemmar genom majoritetsbeslut kan anslutas tillett politiskt parti utan att de själva ansöker om medlemskap eller samtyckertUl detta. Individens rätt att fritt och självständigt välja pohtiskt parti ärgrundläggande för demokratin. Vi vill väl alla förbättra och fördjupademokratin. Då bör vi kräva mer av samhäUeliga garantier för den enskUdesfrihet, rättigheter och medinflytande. Det måste vara vår angelägenhet att setUl att de enskilda människornas individueUa rättigheter garanteras. Frihetenför individen att själv avgöra frågan om anslutning tiU och ekonomiskt stöd åtpolitiskt parti borde vara självklar i en demokrati. Därmed borde det ocksåvara givet att de politiska partierna själva accepterade principen omindividuell partianslutning och således såsom medlemmar endast registreradepersoner som själva begärt inträde i partiet, FN:s konvention om de mänskliga rättigheterna, vUkenantogs , överensstämmer helt med den principen. uppfattningenär vars och ens ensak. Vi vet att många som kollektivansluts tiU pohtisktparti är mycket tveksamma om lämpligheten av koUektivanslutningen, och somjag nämnde i början av mitt anförande - även många inom fackföreningarna ärirriterade över och negativt inställda till tillämpningen avkoUektivanslutning, Jag har den uppfattningen att ett stort och starkt partiinte borde behöva den formen av partianslutning. Det hela blir inte mertUltalande av att fackföreningar sammanslås tiU storavdelningar, vUkasrepresentantskap äger besluta om kollektivanslutning. Medlemmarna har mindreän någonsin möjlighet att direkt ge sin menmg till känna. En ändring av de härberörda problemen borde komma till stånd. Efter statsministerns deklarationi går om regeringens strävan att ständigt vidga den enskildes möjligheter tillsjälvbestämmande över sin egen tillvaro - enligt kärnan iregeringens program - borde vi ha anledning att förvänta enrättelse av det här berörda problemet. Under detta anförande övertog herr talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. HertJONSSON i Ahngsås (fp): Det har i samhällsdebatten de senaste årentalats mycket om kapitalism kontra socialisering. Men mycket talar för att denstora frågan i stället blir om vi skaU bygga ett samhälle somär starkt centrahserat eller ett samhäUe där besluten fattas nära människorna. Liberalismens uppfattning i denna grundfråga är klar. DenenskUda människan har förmåga och vilja att ta ansvar och att aktivt delta ibeslutsfattandet. Det är inte som de konservativa tror, att medbestämmanderättenmåste förbehållas en mindre grupp inom företagen, och det är inte sommarxisterna tror, att en hten elit bättre än den enskilde kan avgöra vad manbör konsumera. Vi bör i stället sträva efter en långtgående decentralisering isamhället. Besluten kommer på detta sätt närmare de människor som berörs avdem. Genom att verka i den mUjö där besluten skall tillämpas kan de bättre änandra bedöma vilka beslut som är bra. Jag skaU här försöka peka på ett par områden där det ärangeläget att sprida beslutsfattandet: inom landet och inom företagen. Det ärallvarligt att en mycket stor del av de personer som fattar beslut i frågor somberör viss region befinner sig på långt avstånd från den regionen. Det lederlätt tUl att beslutsunderiaget bhr dåligt och att synpunkter av stor betydelseför människorna i regionen inte blir tiUräckligt beaktade. Detta är ett starktargument för att försöka sprida en del av den beslutsmakt som finns ansamladi ut i landet. Det är också angeläget att människors valfrihet blir reellnär det gäller sysselsättning och bostadsort. Den valfriheten innebär för mångaatt man väljer att bo kvar på den nuvarande bostadsorten. En regionalpolitikoch en näringspolitik som ger sysselsättning i olika delar av vårt land ärdärför nödvändig för att man skall nå målet om valfrihet för den enskUde. Ensnabb avfolkning av stora regioner ute i landet ökar trycket på de stora den 3 febmari 1972 tätorterna.För den enskilde betyder den omstäUningsproblem, som kunnat undvikas om detinte varit tvingande nödvändigt att bryta upp från den invanda miljön. Den som bor kvar får ofta vara med om att samhälletsservice i stor utsträckning försämras. Det gäller såväl värd, kommunikationeroch undervisning som exempelvis kultur och fritidsaktiviteter. Dä det för mängai glesbygdsområdena skuUe vara förenat med uppenbara svårigheter att flytta,och dä en total avfolkning av vissa bygder skuUe få allvarliga konsekvenser förjord- och skogsbruket samt i fråga om natur-och miljövården, måste det vara ensamhällsangelägenhet att på allt sätt motverka att människor tvingas flyttafrån en för dem naturlig miljö. Decentralisering av verksamheter och beslutsuppgifter fräni första hand är ett verksamt medel att ge människorna både ökadvalfrihet i boendet och ökade möjligheter att påverka beslut som angår dem nära.Det är viktigt att runt om i landet bygga upp ett antal orter som hartillräckligt stora fördelar i fråga om inte minst kommunikationer för att kunnadra till sig sådana verksamhetsgrenar som orsakar storstadsregionernas snabbabefolkningstillväxt. Här måste också samhället medverka både genom att skapagoda förutsättningar i form av bl. a. kommunikationer och genom att sprida egnaverksamheter och beslutsuppgifter ut i landet. Jag tror man mäste vara medveten om att en utflyttning avt. ex. ett statligt verk inte automatiskt innebär att besluten har kommitnärmare människoma eller att koncentrationsutvecklingen har motverkats. Självautflyttningen av ett verk innebär bara att det centraliserade beslutsfattandetäger rum pä en annan ort än . Det kan i och för sig vara bra för deorter som får del av utflyttningen, men det räcker inte. Följden kan t. o. m.bli att centraliseringen förstärks genom att allt fler beslut kommer att fattasi departementen. Och en delvis utlokaliserad verksamhet kan visasig ha ytterligare centraliserats. Då det beslöts att skuUedecentralisera sin verksamhet blev resultatet i stället en ytterligarekoncentration i fråga om både personal och bygginvesteringar till storstaden,medan landet i övrigt, dvs. distrikten, fick mycket små smulor. Mycket av det som handläggs i departement och ämbetsverkskuUe med fördel kunna överföras till regional och primärkommunal nivå. Men detär inte länsstyrelserna som behöver förstärkas. Det är i stället det folkvaldalandstinget som bör fä ökade uppgifter när det gäller främst samhällsplaneringoch som bör utvecklas tUl ett länsparlament. Inom ramen för en riksplaneringbör länsparlamenten få ansvaret för en effektivt samordnad regionplanering. är det angeläget att framhålla att krav inteuteslutande kan ställas på kommunerna. Samhället i sin helhet måste solidarisktgöra vissa åtaganden för att motverka den pågående utflyttningen från glesbygdsområdena.Även om det statliga skatteutjämningsbidraget spelar en viktig roll är det intetillräckligt. Ytterligare och mera kraftfuUa åtgärder måste sättas in. Kravet på vidgad arbetsdemokrati grundas också på den högavärdering av individens vilja och förmåga till ansvarstagande, som aUtid legatbakom liberalismens demokratiseringssträvanden. Att ge den enskilde makt överförhållanden som berör honom nära är att frigöra en fond av outnyttjademänskhga resurser. Därmed är också sagt att vidgat inflytande ochmedbestämmande för de anställda inte kan ses som ett önskemål som strider motkravet på effektiv produktion. Tvärtom är det en nödvändig fömtsättning för attföretagen skall utvecklas i positiv riktning - att de resurseri form av kunnande och intresse som de anställda har bättre utnyttjas än vadsom varit fallet. Inte minst för att företagen skall kunna fä det tillskottav unga människor som är nödvändigt, måste de ta tUl vara människors vilja tillmedskapande och ge dem en god arbetsmiljö. Bristen pä arbetstillfredsställelsehar medfört att särskilt industrin har fått stora svårigheter att rekryteraungdom. Alltför många människor i produktionslivet upplever i dagfysiska risker på sitt arbete av arbetarna enligt enLO-undersök-ning. Bullerproblemen är allvarliga på mänga arbetsplatser.Belysningen är ofta dålig, vUket är särskilt besvärande och riskfyllt för äldrepersoner. Farliga ämnen förekommer utan att det finns tillräckligakontrollmöjligheter. Personalutrymmena har på många arbetsplatser storabrister. Själva arbetet framstår vidare för mänga människor som någotnödvändigt ont eUer likgiltigt som man mäste stå ut med. Det kan vara frestandeatt lösa sådana problem enbart med kortare arbetstid och ekonomisk kompensation.Ett sådant synsätt kan dock inte accepteras. Lösningen måste ligga i attomvandla arbetslivet. Och tyngdpunkten i den arbetsdemokratiskareformverksamheten mäste ligga i de frågor som den enskUde arbetstagarenupplever som nära och påträngande. Ett viktigt medel för att förbättra arbetsmiljön är att deanställda får insyn, inflytande och medbestämmande på alla nivåer i företag ochförvaltning. Kravet på arbetsdemokrati har just som den mest näraliggandemotiveringen att ge människor inflytande över en verklighet som de dagligenupplever och som utgör en central del av deras liv. För att verklig förbättringav alla undermåliga arbetsmiljöer skall komma till stånd fordras det att deanställda genom t. ex. utvidgad lokal förhandlingsrätt får del i besluten idessa frågor. Läget är som regel att de flesta arbetsmiljöer äreftersatta. Det gäller i särskilt hög grad arbetsplatser där man har tungt ochsmutsigt jobb. Att arbetsplatsernas utformning och kroppsarbetarnas vUlkorförändras och förbättras innebär självfallet kostnader som produktionen ochsamhället måste bära. Men det är insatser och kostnader som det gäller att interygga inför. innebär det fördelar som vi inte har råd att vara utan. Det är med tillfredsställelse vi frän folkpartihållnoterar att LO och TCO nu tillsammans går till offensiv för en arbetsdemokratisom omfattar alla nivåer också företagens styrelser. Man mäste ha klart försig att arbetsdemokratins utformning måste komma att variera mellan förvaltningaroch företag, mellan olika företagstyper och mellan företag av olika storlek. stora företagen måste andra former sökas än i de små, där en nära ochnaturlig kontakt ofta finns och där man t. o. m, kan peka på en fungerande arbetsdemokrati som fanns redan före den har i en stor partimotion till årets riksdagangett några vägar som är lämpliga att gå vidare på för att utvecklaarbetsdemokratin. Vi anser liksom våra två största löntagarorganisationer atten snabbutredning nu bör tillsättas, som skall kunna lägga fram sådana förslagtiU ändringar i aktiebolagslagstiftningen, och eventuellt annan lagstiftning,som ger de anstäUda rätt tUl inflytande och insyn i bolagen. Vi hävdar ocksåatt en mer systematisk prövning av olika modeUer för styrelserepresentationför de anställda bör komma tUl stånd. De anställda mäste vidare få ökatinflytande över personalpolitiken, även i fråga om urval av personer tiUpersonalledande befattningar. Företagsnämndernas stäUning bör stärkas och derasarbete om möjligt decentraliseras genom inrättande av underorgan. Också inomden kommunala sektorn bör företagsnämnder kunna ges beslutsuppgifter. Försökenmed förändrad arbetsorganisation i form av s. k. självstyrande grupper börutökas sä att de omfattar också förvaltningsuppgifter och arbetsuppgifter avvarierande svårighetsgrad. Det här är några exempel på att man genomåtgärder av ohka slag sprider makten från de få tUl de många. Men detförutsätter också att det finns företag med betydande utrymme för självständigtbeslutsfattande inom de ramar samhället ställer upp. Annars finns det ingenbeslutsmakt att fördela på de anställda. En ekonomi som är planstyrd ochcentraliserad ger inte stort utrymme för inflytande för de många människornaute i produktionslivet. Detsamma gäller i fråga om decentralisering inom landet.Om man vill föra besluten närmare människoma och skapa livskraftiga regionerockså utanför storstadsområdena får man överge tron på en väldig ansamhng avbyråkrati och beslutsfattare i kanslihus och ämbetsverk i . HertJADESTIG (s): Jag hörde i televisionen att herrtalmannen inte var nöjd med våra remissdebatter och att frågan om attåstadkomma en bättre tingens ordning skuUe övervägas av talmanskonferensen. Jagdelar herr talmannens uppfattning och önskar honom lycka tUl när det gäller attfinna sådana arbetsformer att vi kan få arbeta under betydligt bättreförhållanden än . Fröken tog upp frågan om kollektivanslutningen isitt anförande . Jag vet inte vilken erfarenhet hon har avdet fackliga arbetet och de demokratiska principer som där råder, men jagskulle nog vilja ge henne en liten rekommendation att något mera studerametoder, innan hon analyserar sä tvärsäkert som hon gör. De frågorna kommer uppi samband med motionens behandling, och dä får vi ta upp den diskussion som honså gärna vill ha. Jag tror att hon också skaU titta något på hur kollektivanslutningsmetodernaär ur demokratisk synpunkt inom jordbrukets egna organisationer. Mitt anförande skulle behandla ett tema med variationer.Grundtemat skulle vara arbetsmarknadspolitik med tonvikt på de renasysselsättningsfrågorna. Debatten och i går har varit mycket omfattande,och man har med olika metoder försökt analysera dagens situation på arbetsmarknaden.Jag hade också arbetat med ett manus, som skulle behandla frågan om enförbättrad arbetslöshetsstatistik. har inrikesministern svarat på enenkel fråga i det ämnet, och jag tycker dä att det är onödigt att beröra detytterligare. Arbetsförmedlingsstatistiken ger bara uppgift om antaletarbetslösa. I den allmänna debatten i landet har numera framförts det förslagetatt man skulle följa sysselsättningsproblemet med utgångspunkt i antalet ledigaplatser vid arbetsförmedlingarna. Personligen måste jag erkänna, att det är enmycket god vägledning vid bedömningen av arbetsmarknadssituationen. Men dåmåste man ha fullt klart för sig vad som döljer sig bakom dessa siffror. Vi hari den allmänna politiska samhäUsdebatten fått ett statistiktänkande, som harblivit ett sifferkombinationstänkande. Om vi skall använda statistiskt underlagsom grundmaterial för vår bedömning, bör vi också i det politiskavardagsarbetet förklara vad materialet omfattar. Tyvärr slarvar vi pohtiker enhel del på den punkten. Inrikesministern berörde rätt ingåendearbetsmarknadsstatistiken. Jag skulle vilja redogöra något förstatistikunderlaget vad gäller de lediga platserna. De lokalaarbetsförmedlingarna redovisar de lediga platser som finns anmäldavid respektive arbetsförmed-hngskontor. Dessa siffror omfattar sålunda inte dettotala antalet arbetstUlfällen som förmedlingen har haft att erbjuda undermånaden utan de gäller vad som på räkningsdagen inte har kunnat tillsättas,dvs. det är fråga om ett överskott. Självfallet innebär det att antalet lediga platser bhrbetydligt lägre vid dessa räkningsrillfällen när det finns gottom arbetskraft. Sä är fallet . Detta beror på att vi befinner oss i enlågkonjunktur, men det beror också pä att statsmakterna viaarbetsmarknadsverket har bedrivit en uppsökande verksamhet, dvs.man har bl. a. bedrivit arbetsmarknadsutbUdning och stimulerat stora grupperatt söka sig ut på arbetsmarknaden, att ställa sig till arbetsmarknadensförfogande. Det har ansetts vara en viktig uppgift i en konjunktur med godsysselsättning. Givetvis har inte denna aktivitet minskat under enlågkonjunktur, för det gäller ju även för statsmakterna att förbereda sig fören stigande efterfrågan på arbetskraft. Ännu har ingen vederlagtlångtidsutredningens prognos att vi skall räkna med brist på arbetskraft i vårtland under 1970-och 1980-talen. Det är ju också ett känt faktum, fast vi ofta döljer det iden aUmänna debatten, att vi har haft en mycket stor doldarbetslöshet eller man kan säga en dold arbetskraftsresurs. har dessagrupper kommit fram i ljuset. Det är ju glädjande. Men man glömmer bort att dettill stor del beror på den höga ambitionsnivå som vi har i vårt land när detgäller den aktiva arbetsmarknadspolitiken. - och det har den härremissdebatten klart visat - råder det ingen strid om att satsa på den aktivaarbetsmarknadspolitiken. Det gjorde det första år, men harman även från borgerligt håU insett dess värde, och det är ju alltid ettframsteg. har också massmedia - TV, radio,press, både dagspressen och veckopressen och t. o. m, den kolorerade veckopressen- ägnat sysselsättningsfrågan sitt stora intresse. Det är också bra ochytterligare ett framsteg. Min personliga förhoppning är att detta den 3 febmari 1972 intresseinte skall svalna utan att man även kommer att bevaka de härfrågorna även när vi nusakta men säkert möter en bättre konjunktur och därmeden ökad efterfrågan på arbetskraft. närkonjunkturen nu vänder att vi alla medverkar till att den arbetskraft vi har inom vårt land verkhgen får sin chans att komma ut i arbetslivet. Man borde inte behöva påminna om att vi, oberoende avkonjunkturläge, haft stora sysselsättningsproblem för vissagrupper. Debatten synes tyvärr vara begränsad tUl ett tUlfälligt problem,helt beroende av den lågkonjunktur vi har . Det är en felbedömning. Vi harkommit dithän, att oberoende av det rådande konjunkturläget så finns detsamlingsgmpper som har svårigheter och kommer att fä svårigheter. Det är förstfrågan om den tilUcommande unga arbetskraften ochtidigare gällde det speciellt dem som haft en dålig yrkesutbildning, 1 denna lågkonjunktur har även den tiUkommande unga arbetskraften med god yrkesutbildning kommit att få känna av dessa problem. Vi har vidare de gifta kvinnorna som vUl återkomma tiU arbetslivet, vi har den äldre arbetskraften och vi har stora grupper av handikappade. Det är också svårigheter för dem som bor i glesbygderna.Glesbygds-frågan är inte enbart en Norrlandsfråga, Varje län har sitt s, k.Norrlandsproblem problemet finns även i så industrialiserade län somVästmanland, På många orter har vi också ett näringsliv som är fögadifferentierat. Det ensidiga näringslivet utgör ett hinder för många att få detlämpliga arbete man vill ha. Egentligen är det endast ett fåtalstorstadsalternativa kommunblock där man har ett så rikt differentieratnäringsliv, att de krav den enskilde ställer på samhället att kunna fåett lämpligt arbete kan realiseras. Detta faktum är också en av grundorsakernatill att vi måste räkna med högre arbetslöshetssiffror än vi kan acceptera. Ettannat skäl det finns naturligtvis mänga är att det blivitbetydligt svårare att finna lämpliga arbeten för de s. k. udda människorna,dvs. de som har sociala svårigheter. Det talas också betydligt mera om arbetslöshet,om nedläggande av industrier och om permitteringar. Det kanske inte är såkonstigt. Arbetslösheten upplevs av de många människorna som dagens storaproblem. Massmedia trycker på och skapar på sitt sätt ännu större oro. Dettakunde man balansera om man ville. Det finns industrier som har behov avarbetskraft. Det startas nya industrier och andra industrier finns som hållerpå att vidareutvecklas. Men då blir rubrikerna mindre om det ens blir någrarubriker. Arbetsgivarna har också ett betydligt högre krav påarbetskraften än vad man hade för bara något är sedan. räcker det intebara med att man är en bra fackman, man skall också vara A-människa pä mängaandra områden. Det har också i tidningarna framförts kritik och vissa anklagelsermot såväl arbetsgivare och arbetstagare som massmedia att man ser alltförliknöjt pä dessa frågor. Erfarenheterna av den halvskyddade sysselsättningen den var ju också fröken inne på styrker dessa anklagelser. Lät mig också få säga att det har förts en aktivarbetsmarknadspolitik under många är. har detta aktiva arbete börjat geresultat. medförtökade krav på samhället, och jag hoppas att vi alla är beredda att se till attvi får resurser att fortsätta det arbetet. Tittar man litet närmare på årets rika motionsflod, somskall utgöra underlag för prövning och kanske för mänga hetadebatter, så finner man att de flesta motionerna stäUer ökade krav på samhälleti form av större samhällsutgifter. Få är de motioner som enbart förstärkerstatskassan. En annan liten notering som jag gjort är att motionerna ihög grad kretsar kring frågor som berör den sociala sektorn: arbetsmiljö,arbetsmarknadsfrågor, familjepolitiska frågor, hälso- och sjukvårdsfrågor,ökat stöd åt de handikappade m. m. Att vi som ledamöter av , oberoendeav vilket parti vi tillhör, tillmäter just dessa sociala frågor så storbetydelse måste betyda att vi är inne på en-ändring av debattvinkeln tUl enmera positiv syn på de sociala utgifterna och inte så ensidigt skjuter in osspä socialhjälpen som man gjort i mänga kretsar. Det måste betyda att vi får enändrad debattmiljö i dessa frågor. När man analyserar de ökade arbetslöshetstalen, skall manockså beakta att arbetsmarknadspohtiken inneburit att arbetsförmedlingarnasarbetsuppgifter även varit av uppsökande natur. Så har också tiotusentals ochåter tiotusentals människor, som varit beroende av samhällets socialaomvårdnad fått arbete, ett arbete som de enbart intekunde drömma att just de skulle ha en chans till. Det är positivt. Men detnegativa är att det fortfarande finns enskUda och stora gmpper som väntar ochhoppas på sin tur. Själv är jag mycket intresserad av en liten gmpp som jag viUnämna i sammanhanget, nämligen de dövblinda. Faktum är det vill jag slå fast här i remissdebatten -att oberoende av konjunkturläget måste vi värna rätten för människorna att fåarbeta. Vi måste värna den fulla sysselsättningens politik. Oberoende avkonjunkturen finns det svårigheter förvissa grupper. De mäste lita på detstarka samhällets förmåga. Våra s. k. restarbetslösa, en följd av vissakonjunktursvackor, bara ökar för varje sådan period. Vi har anledning attbevaka de frågorna när nu konjunkturen går uppåt. Jag vUl slå fast att en av de väsentliga anledningarna tUlvåra höga arbetslöshetssiffror är samhällets ambitionskrav att förstärka rättentill arbete. Både samhällsekonomiska och sociala skäl talar för att denuppsökande verksamhet som arbetsmarknadsorganen bedriver måste utbyggas, så attde svaga grupperna i samhället kan hjälpas till ett lämpligt och meningsfyUtarbete. Men utvecklingen ser tyvärr ut att bara gå pä ett sätt; allt fler av desvaga grapperna slås ut från arbetsmarknaden, som allt flermänniskor söker sig ut på arbetsmarknaden. Vi måste vara medvetna om att dessatendenser är oberoende av konjunkturläget. Därför tror jag det är nödvändigtatt vi inriktar våra krafter på att bygga ut vår arbetsmarknadspolitik och gevåra handläggare vid arbetsförmedlingarnas fältorganisationer ökade resurser.Därmed tryggas deras uppsökande arbete sä att de kan ge den enskilde en sådanarbetsmarknadsservice som han har rätt att kräva. Detta var, herr talman, vad jag skulle vilja ha sagt omsysselsättningsfrågan. Jag vill avslutningsvis kort ta upp ytterligare ettspörsmål. statsverkspropositionsaknar jag förslag om utökade ekonomiska resurser tiU den svenskafolkrörelseverksamheten. De enskilda riksdagsledamöterna uppvaktas ofta avrepresentanter för dessa ideella intresseorganisationer, som vi i regel ärmedlemmar av och inom vilka vi fått vår egentliga skolning. Vi har stortintresse för dem och vet att de verkligen behöver bättre ekonomiska resurser. Det råder inget tvivel om att årets budget har krävt enhård ekonomisk prioritering och att det har varit många svårigheter attöverbrygga för att över huvud taget få fram en så stark budget som det ändå ärfråga om. Men i en levande demokrati krävs det just att våra folkrörelser skallha möjligheter att utvecklas, engagera och aktivisera medborgarna. Jag villsäga att en ekonomisk satsning på dessa ideella krafter är en verkligt godsamhällsinvestering. Det finns folkrörelseorganisationer som under många årinte fått någon förstärkning av sina resurser.