prot · FV0915 · 1972-12-31 00:00:00 — a. att ett 25 hektars typjordbruk påskånska slätten ger en timlön ät brukaren av endast kronor 5:70. Ett 40 hektarsjordbruk av samma typ ger kronor 6:70 och ett 75 hektars jordbmk kronor 10:30 itimlön. Som jämförelse kan nämnas att man beräknar en lantarbetarlön till 12 ä13 kronor. Det är alltså endast gårdar pä pä skånska slätten som enligt denna lantbruksnämndens utredning när upp i närheten avlantarbetarlönen. Men den storleksordningen har bara avbruknings-enheterna. Det betyder alltså att av jordbruken i vårabästa odlingsomräden endast ger ungefär halv lantarbetarlön. Det borde mankanske ta i betraktande frän de häll där man utmålar jordbrukarna som skuldentill de höga livsmedelspriserna eller då man kallar jordbrukarna vUket harförekommit för en grtipp som är privilegierad och som har garanteradeinkomster. Skall man tala om någon garanti så har det närmastvarit en garanti för låga timlöner. När emellertid jordbmkarnas låga arbetsersättningardiskuteras bmkar man framhåUa att deras familjeinkomster ju ändå är ganskagoda. Detta tal om famUjeinkomsten borde egentligen bannlysas urjordbmksdebat-ten. Begreppet infördes i samband med jordbmksutredning,men man borde inte ha godtagit det som ett mått vid inkomstjämförelser. IfamUjeinkomsten inräknar man ju inte bara arbetsinkomsten för famUjen; manräknar också ränteersättning på investerat kapital och man räknar s. k.inflationsvinst. Tack vare att jordbmkarna har varit sparsamma och söktkonsohdera sin ekonomiska ställning och sitt företag anses de nu böra ersättaen låg timlön med ianspråktagande av avkastningen från tidigare sparade medel.Var någonstans inom samhäUet eUer i vUken annan beräkning av arbetsersättningentUlämpar man ett Uknande resonemang? Såvitt jag vet ingenstans. Eftersom vi i lantbmksnämndens utredning har att göra medett jordbmk av mycket hög klass kan orsakerna tUl den låga lönsamheten intesägas ligga hos yrkesutövarna eller deras företag, utan de får sökas på annathåU. Den främsta orsaken är också, som jag fömt sagt, den pris-och kostnadsuppskmvningsom andra svarar för och som jordbmkarna till följd av sin av statsmakternastyrda prissättning inte har kunnat Det är klart att sådana fakta kan vara besvärande för kritikerna, ochdärför nämner de dem säUan. Men därför blir också anmärkningarna motjordbmkarparten orättvisa. I en motion tiU detta års riksdag har vänsterpartietkommunisterna framhåUit att prisindex pä livsmedel i detaljhandeln fråndecember 1970 till har ökat med . Ja, denuppgiften är riktig vad beträffar den prisökning som har drabbat konsumenterna.Men den är ofullständig och vilseledande om man inte talar om hurstor del av denna prisökning som har kommit producenten, alltså jordbrukaren,tUl del. som nämns i denna motion har jordbrukarnas priser påverkatsav två justeringar, dels då prisindex för livsmedel höjdes med1,, dels då höjningen av index beräknades tUl 1,8procent, eUer tUlsammans som nämns i motionen. Denövriga höjningen, alltså skUlnaden mellan och , får herrHermansson och andra kritiker söka på annat håll. Den är dock mer än dubbelt såstor som den som jordbmkarna och jordbmkspohtiken svarar för. Om man viU att de människor som sysselsätts inom livsmedelsbranscheni likhet med andra människor skall få kompensation för inflationspolitikensverkningar och att de skall få inkomster som är jämförbara med alla andramänniskors inkomster, ja, då finns det knappast någon annan väg att gå, än attlåta priserna på de varor som de producerar påverkas. Om vi vUl ha livsmedel avhög kvalitet i bekväma förpackningar kostar det något. Men hur många är det somtänker efter vad bekvämUgheten kostar? Plåtburken eUer plastförpackningen som man har köptgrönsaker, kött, fisk eller något annat i och som man ju slänger efteranvändningen har ofta kostat så mycket som de livsmedel somfunnits i den. Men det är väl ingen som vill undvara den service som vi får i våra livsmedelsbutiker. Det är däremot många som inte gärna vUl betalaför den. Det är ganska belysande för denna ökade service att emballagekostnadernaför livsmedel, drycker och tobak är uppgick till . Detär mer än hälften av den totala emballagekostnaden för hela den svenskaindustrin. TUl sist: Det är ingen överdrift att påståatt vi här i vårt välfärdssamhälle håUit och håller oss med en underbetaldarbetskraft för att förse oss med livsmedel och att en del av vårt välståndockså beror på att vi tUläter detta. Därför är prisstegringarna ett synnerligenallvarligt problem, och de förblir ett allvarligt problem så länge som vi fören ekonomisk politik som leder till ständiga kostnadsstegringar. HertANDERSSON i (fp): har partierna sina störstamöjligheter att presentera sin syn på samhället. Regeringen har i sinstatsverksproposition lagt fram sitt program ,oppositionspartierna har i sina motioner redovisat sin syn och sina alternativoch riksdagsmännen har haft fritt fram . M"an har lämnatin över 1 400 motioner, och det är rekord i sitt slag. Jag troremellertid att vi måste bekänna att de politiska partierna trots mängden avregeringspropositioner, partimotioner och enskUda riksdagsmäns motioner intekan ge människoma svar på särskUt många av de frågor som de stäUer sig,frågor som är präglade av oro och osäkerhet . Det finns en oro för ekonomin, för den egnafamiljeekonomin, för företagsamheten, för statsfinanserna. Det finns en oro försysselsättningen, om man får bo kvar och arbeta där man vill arbeta och bo.Politikerna står inför många och stora och svårlöstasamhäUsproblem som vi skaU försöka att klara av. Hur skaU vi skapa enmänskligare mUjö? Hur skaU vi förbättra tryggheten och säkerheten förmänniskorna? Hur skall vi få mera av medarbetarskap i företag, organisationeroch samhäUsarbete? Och hur skall vi fördela växande men ändå knappa resurser påett rättvist sätt? Vi har en besvärlig ekonomisk situation, och inte blir denbättre av att regeringen måste låna upp över 3 miljarder. Och den upplåningenskall tas i konkurtens med det uppläningsbehov som finns inom näringsliv,kommuner och bostadsbyggande. Vi har i den här lågkonjunkturen inte mycketutrymme i form av ökade resurser för ohka förbättringar. Vi vet också attfjolårets nationalprodukt inte steg särskUt mycket. Det var en ökning på 0,3procent, den lägsta ökningen . Med de 85 000arbetslösa som vi hade ser det inte särskUt ljust ut vad gällerdet svenska välståndet. Vi har fått en hårdnande internationell konkurrens, somhar skapat ett delvis nytt läge för svenskt näringsliv, inte minst för mångamindre och medelstora företag, som har att kämpa med en besvärande import frånlågprisländer. har vi levt högt pä det försprång som uppståttgenom en kombination av god tillgång på de klassiska och efterfrågaderåvarorna, hög utbUdningsstandard, hög innovationsnivå och högt teknisktkvalitetsmedvetande. Men råvarornas betydelse har sjunkit, samridigt somsamtliga industrUänder gör satsningar på ny teknik i en takt som det kan varasvårt att följa med i. En fortsatt välståndsstegring förutsätter därföråtgärder för att stärka det svenska näringslivets konkurrenskraft här hemma ochutomlands. Den svenska arbetsmarknadspolitiken är - med rätta berömd vida utöver våra gränser och ses på mänga håll som en förebUd. Varje årsatsar vi stora resurser på arbetsmarknadspolitiska åtgärder av skilda slag föratt skapa trygghet i lågkonjunkturer och vid strukturomvandlingar. Det ärnödvändiga och väsentliga insatser. Men många av dessa åtgärder är defensivatill sin karaktär, avsedda att avhjälpa tiUfälliga eller mera permanentasysselsättningsproblem. För att trygga sysselsättningen på är deoftast otiUräckhga. För detta fordras i stället en mera offensiv politik,inriktad bl. a. pä att ta tiU vara företagens utvecklingsmöjligheter ochstärka deras konkurrenskraft. Inom sjukvården talar vi ofta om vad det skullebetyda om vi hade en bättre utbyggd förebyggande hälsovård. Det skuUe besparaoss stora kostnader om vi sluppe få in patienterna inom den slutna vården. Jagtror att om man på samma sätt kunde vidta förebyggande åtgärder och göra ennärings-pohtisk satsning i ett tidigare skede, skulle detta skapa störretrygghet för människorna och minska samhäUets kostnader när problemen uppstår medarbetslöshet och liknande. I våra partimotioner om de mindre och medelstora företagenhar vi från föreslagit en hel del åtgärder för att förbättra derasmöjligheter och stärka deras konkurrenskraft. Vi anser att deraskapitalförsörjning måste förbättras. Vi har tagit upp problemet medgenerationsväxlingarna särskUt inom familjeföretagen och anser att dessagenerationsväxlingar måste underlättas. Företagsledare och anställda behöver fåen förbättrad utbUdning till rimliga kostnader. Vi anser att de kostnader somde mindre företagen har för den kursverksamhet som bl. a. bedriver äralltför höga. Det är inte rimligt med i kursavgifter, närövrig utbildning är fri. De människor som bara har folkskola bakom sigborde få del av dessa utbUdnings-resurser på ett billigare sätt än vad som nuär fallet. Vi har också tagit upp ett av de största problemen för de mindreföretagen, nämligen produktutveckhngen, som behöver stödjas och stimuleras. Eneffektiv marknadsföring för dessa mindre företag anser vi vara väsentlig ochnödvändig i det skärpta konkurrensläget. I debatten om de mindre och medelstora företagens problemhar ju ofta frågan om kreditförsörjningen kommit upp. Den har ibland fått enalltför dominerande roU, men trots att det finns ett flertal statliga organ förkreditgivning till mindre och medelstora företag är dessa företagskapitalförsörjningsproblem inte lösta på ett tillfredsställande sätt. Vi viUdärför framhålla och understryka vikten av att en samordning av det statligakreditstödet tUl mindre företag kommer till stånd. Bristen på riskvUligtkapital, speciellt i samband med en snabb utvidgning av verksamheten, är jusärskUt svår för de mindre företagen, och det har också framtvingat försäljningav många expansiva företag. Vi har därför från begärt atthöstriksdagen föreläggs förslag om ett särskilt finansieringsinstitut förmindre och medelstora företag. Den konkurrenssituation som vi har stäUer stora kravpå teknisk och ekonomisk och marknadsmässig effektivitet. Många företag slås utdärför att deras traditionella produkter konkurreras ut av nya, bättre ochbUligare alternativ. Det fordras därför bättre kunskaper i företagen för atthålla sig informerad om förändringar i den omgivande miljön, om nyaproduktionsmetoder och om ändrad efterfrågan samt för att anpassa företagetsinriktning och verksamhet efter dessa förändringar. Vi har här föreslagit attutbUdningsmöjligheterna för företagsledare och anställda i de mmdre ochmedelstora företagen skall förbättras. Ett annat problem för dessa företag ärproduktutvecklingen. Vi vet att produkternas livslängd har blivitbetydligt kortare . Många företag behöver därför hjälp att skaffalicenser och nya produktidéer. Ett problem som måste lösas i det sammanhangetär hur de mindre företagen skaU få del av resultaten från forskning ochindustriellt utvecklingsarbete. Det är vidare angeläget att företagen demindre företagen som tar fram en produkt får hjälp med marknadsföringen idessa avseenden. Det är ju förenat med så enormt stora kostnader att komma utmed en ny produkt att en felsatsning kan betyda katastrof för ett mindreföretag. Tillsammansger allt detta en bUd av hur angeläget det är att skapa bättremöjligheter för de mindre företagen, så att de får tillgång tUl rådgivning ochspecialservice i olika former. Visserligen kan företagens behov av experthjälptUlgodoses genom privata insatser men för att nå ut tUl de företag som bästbehöver råd och stöd fordras msatser frän statens sida. En bättre organisationav de statliga näringspolitiska insatserna är en av fömtsättningarna för att demindre företagen skaU kunna ges erforderligt stöd. Enligt vår mening är det bl.a. nödvändigt att, såsom kommerskoUegieutredningen föreslagit, tillskapa encentral myndighet som har ett samlat ansvar för olika delar av den statliganäringspohtiken. Beträffande den regionala organisationen kan enförbättring av servicestödet tUl mindre och medelstora företag inte anstå tillseventuellt ytterligare utredningsresultat föreligger, utan åtgärder ärnödvändiga . För att undvika de problem som sammanhänger med högainitialkostnader, dålig information, företagsägarnas attityder etc. är detviktigt att ta tiU vara och bygga vidare på den regionala organisation och deutbyggda kontakter som finns inom företagarföreningarna. Deras möjligheter attsvara för rådgivning och specialservice tiU mindre och medelstora företag bördärför avsevärt utvecklas. Företagarföreningarnas konsulterande verksamhet harmånga gånger fått karaktären av brand-kärsutryckningar till följd av hastigtuppkomna kriser inom företagen. Ofta har föreningen därvid kommit in på ett såsent stadium att det funnits begränsade möjligheter att klara upp situationen. Verksamhetenhar därigenom kommit att få en mer defensiv och reparativ karaktär. Enligt vårmening är det väsentligt att ge föreningarnas insatser en mer offensiv prägelgenom att tillförsäkra dem resurser för en uppsökande och förebyggandeverksamhet bland företagen. Möjligheterna att skapa trygga och stabUasysselsättningsförhållanden torde vara större genom sädana åtgärder än genom enensidig satsning på nyetableringar eUer omlokaliseringar av företagen. De mindre företagens och då främstindustriföretagens problem och möjligheter är ju föremål för en ökaduppmärksamhet i praktiskt taget alla länder lika väl som här i Sverige.Nödvändigheten av en stark och livskraftig mindre industri har överalltunderstrukits, inte bara som ett komplement och som underleverantörer tiUstörre företag utan även som företag med helt egen inriktning och profil. Frånfolkpartiet framlägger vi därför tUl årets riksdag ett förslag om ett samlatgrepp om de mindre och medelstora företagen, sä att deras utvecklingsmöjligheterförbättras. Jag är medveten om att herr talmannen kan görareflexionen: Vad skall nu finansministern uppe och göra i denna debatt sä härdags ? Jag har ju dessutom av kammarens presidium fått löfte om att ibörjan av mars försvara den ekonomiska politiken i den finansdebatt vi då skallha. Men det känns naturligtvis litet underligt att somfinansminister bara sitta stilla i bänken under den så att säga reguljäraremissdebatten, och därför kan jag nu inte underlåta att göra några småreflexioner i anledning av de inlägg som jag har lyssnat till . Låt mig då först göra det enkla konstaterandet att dagensdebatt i ett väsentligt avseende skiljer sig högst avsevärt från dediskussioner vi förde när vi senast träffades här, alltså före julferierna, dåde borgerliga partierna demonstrerade sin enighet om politiken. Det var i ochför sig en sensation som gjorde att en del politiska journalister, framför aUti borgerliga tidningar, svävade pä molnen i det blå ien aUdeles specifik lycksalighet. Därav har vi inte märkt så mycket. Nuhar man gått tillbaka tiU den gamla hedervärda attityden att varje borgerligtparti pä det hela taget ändå är sig selv nok. Det där andra var följaktligen enganska kort saga, men vi som har varit med rätt länge nu var väl inställda påatt det skuUe gå på det sättet. Om jag får göra en rent personlig reflexionhade jag väl också en känsla av att centerledaren kände signågot malplacerad i sin centrala position med på den ena och herrHelén pä den andra sidan i frontalangreppet mot svensk arbetarrörelse,företrädd av det socialdemokratiska . Det är också möjligt att de politiska skribenter som jagtalade om nu åter har kommit ner på den trista jorden. Även det tror jag i såfall kan ha sitt värde, i den mån vi läser de pohtiska kommentarerna idagspressen, vilket vi naturligtvis gör. Men på en punkt har jag ändå funnit en kvarståendesamstämmighet hos de tre borgerliga partUedarna, nämligen däri att de fråndenna talarstol har vittnat om att om vi bara hade följt det borgerligareceptet för den ekonomiska politiken, så skuUe det mesta ha sett annorlundaut. Då skulle läget ha varit väsentligt bättre med mindre arbetslöshet ochbättre konjunkturprognoser. Det är ganska lätt att säga så, för man behöver jualdrig leda det i bevis. Vi har ju inte prövat det borgerliga receptet - ochkommer inte heUer att göra det. Den tro man håUer sig med på den sidan - ochvar och en har rätt att håUa sig med en tro; det har deklarerats tidigare i dagoch ingen bestrider det är grundad på mycket skralt underlag. Det finnsfaktiskt en nation som i sen tid har prövat det receptet, nämligen , somdet också har talats om i ett par tidigare inlägg här . Redan på våren1971 provade den engelska konservativa regeringen det recept som de borgerligapartierna här i blev eniga om i av lycka . Detinnebar att man sänkte inkomstskatten, inom parentes sagt på ett alldelesspeciellt sätt; Den som hade en inkomst pä 25 000 i svensk valuta fick650 kronor tUlbaka, och den som hade en inkomst på 125 000 i svenskvaluta fick tUlbaka. Det var en skattesänkning i gammal hederligkonservativ stil, och det var ingen dålig skattesänkning; dels sänkte man dendirekta inkomstskatten, dels sänkte man bolagsskatten, dels sänkte manrealisationsvinstbeskattningen och dels sänkte man kvarlåtenskapsskatten, aUttiU en summa av i mnt tal 5,5 miljarder i svensk valuta. När dessa åtgärder hade fått verka ocharbetslösheten bara steg och steg, fick den konservativa regeringeninregistrera att det hjälpte föga, och frampå höstkanten fick den engelskafinansministern gå tiUbaka till parlamentet med ett förslag som i långastycken påminde om den selektiva politik som den presenterat denna riksdag.Där har man ett exempel - vi har inte provat systemet i vårt land, så pånärmare håll kan jag inte hitta något exempel på det troliga resultatet. Jag har sagt, och jag upprepar det: Vi har förhög arbetslöshet, delvis naturligtvis på grund av att vi nu - och det är heltriktigt har en väsentligt mer avancerad ambition när det gäller att avläsaoch registrera arbetslösheten; den ambitionen utvecklar vi år . a. tagit sig i det uttrycket, att man noteras som arbetslös om man bara ringertill arbetsförmedlingen och säger att man är arbetslös. Arbetsmarknadsverkethar nu beslutat att göra en test av den nya registreringsmetoden genom att ifebruariräkningen återgå tUl den typ av registrering man hade : manber folk komma fram så att man får tala vid dem och undersöka möjhgheterna attplacera dem på de lediga platser som dess bättre ännu står till värtförfogande. Det skall bh intressant att se om det kommer att förändrastatistiken i någon nämnvärd omfattning. Jag tror inte att det mera hberalasystemet har missbmkats i sådan utsträckning att man kan tala om missbruk, mendet kan ha spelat en viss roll. En annan omständighet jag har tidigare berört den - äratt vi , då alla våra tankar och ansträngningar varit inriktade påatt komma till rätta med arbetslöshetsproblemet, fanns flera sysselsatta pä densvenska arbetsmarknaden än vi hade , när det rådde uppenbarbrist på arbetskraft, när det fanns tre lediga platser på varje arbetslös - nuär förhåUandet det motsatta, om vi utgår frän den arbetslöshetssiffra som äraktuell nu mitt . har det alltså utförts flera arbetstimmari svenskt näringsliv och i svenskt arbetsliv och funnits flera sysselsatta änföregående år. Detta är betingat av -detta har också sagts tidigare - att vifått ett utbud från nya grupper, som inte brydde sig om att sökaarbete. Vi är utomordentligt tacksamma för detta utbud - det är trots allt så idet längre perspektivet att det här landet kommer att präglas mer av brist päarbetskraft än av överflöd på arbetskraft. Alla de undersökningar som hargjorts av vad näringslivet anser sig behöva och vad den offentliga sektornanser sig behöva visar att vi inte kan tillfredsställa den efterfrågan med denegna befolkningens resurser, varför immigrationen kommer att vara ett aktuellttema också framöver. Och det har sina alldeles specieUa problem. Ett av dembeskrevs alldeles här med hänsyn tiU komplikationerna i språksvårigheteroch annat. När vi har kommenterat arbetslösheten har vi sagt att vihar att följa den politik vi har introducerat och att ansträngningarna skallriktas in på att hjälpa de arbetslösa. Vi är beredda att satsa mer om detbehövs, men själva principen och hnjen är förankrad i det förslag somregeringen har framlagt och accepterat. Det bör emellertid observerasatt i varje fall jag var gäng som jag har talat för regeringens räkning omarbetslöshetsproblemet har varit angelägen om att understryka att vi har atträkna med en ökning av arbetslöshetstalen under framför allt januari ochfebmari på grund av de rent säsongmässiga förhållandena. Jag hörde här att ordförande,riksdagsmannen , som fortfarande håller utomordentliga kontaktermed utvecklingen på arbetsmarknaden för sin arbetargrupp, i ett 6* protokoU 1972. inläggkunde konstatera vUket dessutom verifieras i dagens tidningar att man närdet gäller byggarbetsmarknaden har undsluppit den höjning avarbetslösheten bland byggnadsarbetarna som man varitvan vid. I stället är siffrorna i stort oförändrade; de är höga men de äroförändrade. Jag förmenar att det är ett uttryck för att regeringensstimulansåtgärder nu ändå börjar få sin verkan. Låt oss vidare se på de senaste rapporterna när det gällerantalet lediga platser. Detta antal brukar minska påtagligt mellan månadernadecember och januari. var förändringen i antalet lediga obesatta platserväsentligt mindre än den sedvanliga säsongnedgängen. Om vi skall tro statistiken och vi har inte så mycketannat att hålla oss till är det ännu i denna dag ungefär en tredjedel avföretagen som inte kan tillfredsställa sitt behov av den yrkesutbUdadearbetskraften. Jag hade tUlfälle att personligen få det verifierat när jag förnågon vecka sedan satt nere i och hade möjlighet atttala med både företagare och fackföreningsfolk. Jag skall inte upprepa vad jag sagt tidigare, men jag vUlgärna anföra -och här kommer jag i viss män in på det ekonomiskaprognosmakeriet -att de dystra siffrorna under är 1971 självfallet varbetingade av många ovanliga, ja t. o. m. unika, inslag i den ekonomiskapolitiken. Sådana inslag är bl. a. den omständigheten att samhället stagneradepå gmnd av den olösta avtalsrörelsen och den omständigheten att svenska folketfördubblade sitt sparande ; när man arbetade löneroch i ett prisläge som på grund av omsättningsskattens höjning låg 3,5 procenthögre än tidigare, höjde man sparkvoten från att för hushållen ha varit treprocent av de disponibla inkomsterna till av de disponiblainkomsterna. Naturligtvis återspeglas det i försörjningsbalansen , somhar spelat en viss roll i den tidigare debatten här. Det återspeglas bl. a. iden siffra på vilken man avläser utvecklingen av den privata konsumtionen. Man har emeUertid anledning att tro att vi relativt snartkommer att vara tUlbaka i normala konsumtionsvanor och normala sparvanor. Jagvågar nog säga att julhandeln väl inte skilde sig från julhandeln och1969, dvs. de båda åren med ganska utpräglad högkonjunktur. Det finns andra sådana här intressanta data, där man kanutläsa just utvecklingen av den inhemska efterfrågan. avläser vistorleken av privatbilskonsumtionen i vårt land . I jämförelse med1970 låg den lägre ända . kom mani närheten av oktobersiffra. passerade man 1970 årsnovembersiffra, och den decembersiffra som väl publiceras vilken dag som helstvisar den helt abnorma bilinköpssiffran av 30 000 privatbUar mot normalt 20 000i december. hoppas jag innerligt att detta inte blir någon slagsriktrote . Vi klarar inte upp en balanserad försörjning, om viskall köpa bilar i den utsträckningen. Man använde väl det gamla sedvanligaförsäljningsargumentet, att bUarna förmodligen blir dyrare efter den 1 januarioch att det därför är bäst att passa på. Men en förhöjning avförsäljningssiffran är ju ändå ganska sensationell och talar välytterligare för vad jag här vågade säga, nämligen att ett normaltefterfrågemönster för den egna interna konsumtionen nu förmodligen har kommittUlbaka.