prot · FV0987 · 1972-12-31 00:00:00 — Om vi är medvetna om att vi är tvungna attarbeta även med förbud och övervakning för att komma åt narkotikahanteringenoch minska narkotikatillförseln, blir vår första uppgift att försöka riktadessa åtgärder så hyggligt som vi kan. Vi måste försöka i görligaste månutforma lagstiftningen - även om det skall erkännas att det är svårt så attden träffar dem som den bör träffa. Det är härvid naturligtvis den organiseradeoch kommersialiserade narkotikahandeln som vi egentligen vill komma åt. Deskärpta maximistraff som har föreslagits i denna proposition är ju enbartavsedda för det absolut grövsta klientelet. På denna punkt är det ju heltentydiga uttalanden i propositionen och i utskottsbetänkandet. Till skillnadfrån är jag förvissad om att domstolarna kommer att ta intryck avsådana kraftiga och entydiga ställningstaganden från . På samma sätt är det med de kriminalpolitiska åtgärderna iövrigt. Vi har där tvingats att fastän det är motbjudande vidtaskärpningar. Vi försöker rikta åtgärderna så att de träffar den organiseradesärskilt samhällsfarliga brottsligheten. Det är de som har dömts till mycketlånga straff och som mer eller mindre tillhör den syndikatmässiga brottslighetensom man tvingas att sätta under skärpt övervakning när de vistas påkriminalvårdsanstalterna. Man måste begränsa deras möjligheter tillpermissioner, till villkorlig frigivning, till placering på öppna anstalterosv. vill n}ot den kriminalpolitik som viför på detta område invända att åtgärderna i stor utsträckning är fåfänga. Detär inte nog, menar han, med att ni förvärrar brottsligheten genom förbudslagstiftningenoch ytterligare skärper eländet och därmed åstadkommer en brutalisering avbrotten - en sådan följer ju alltid med ökade straff - Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. utan detär dessutom ineffektivt och något av ett illusionsnummer att försöka komma åtnarkotikahanteringen på detta sätt. är inte ensam om detta sätt att resonera. Dethar sagts att vi aldrig kan komma ål de stora hajarna. Man har återgivit namnenpå den del s. k. kungar i branschen, som sitter tryggt utomlands och ärskyddade för den svenska polisens och tullens uppmärksamhet och intresse. Manhar också framhållit att med de öppnare gränser som vi har och med de livligaförbindelser mellan länderna som tillhör dagens värld är det alldeles omöjligtatt komma till rätta med narkotikan utan ett välorganiserat internationelltsamarbete, där alla länder gör likartade satsningar och tar med samma allvar påproblemen. Man tror inte på möjligheterna att åstadkomma detta. Mot denna kritiska linje vill jag säga att den ändå äröverdrivet pessimistisk. Jag tror visst att det kan vara svårt och kanskeomöjligt att komma åt dem som tidningarna litet dramatiskt betecknar som narkotikakungar.Men nog har den erfarenhet som vi har av dessa problem, inte minst den kraftigtökade satsningen 19681969, visat att det lönar sig, att det går att till endel hejda spridningen av narkotika genom bl. a. polisinsatser och skärptlagstiftning i förening med andra åtgärder. Jag vill ändå beteckna det som framgång att de narkotiska preparat som vi haft mest bekymmer med centralstimulantia har blivit föremål för stor internationell uppmärksamhet.Det finns numera en om s. k, psykotropa ämnen, undertecknad avett fyrtiotal stater, och vi har goda förhoppningar att den skall ratificeras. De länder som försörjer oss med narkotika har vi ocksåförsökt bearbeta bilateralt, och det har inte varit utan framgång, Västtysklandhar skärpt sin lagstiftning, och centralstimulantia ingår numera i denvästtyska narkotikalagstiftningen. har alldeles beslutat att klassaamfetaminerna som narkotika. Det har pekats pä och sagts att därhar vi ändå den stora fristaden för narkotikahajar och där håller den famöseherr Pauksch till. Ja, det må konstateras att våra olika kontakter påregeringsnivå och parlamentarisk nivå än så länge inte har haft effekt. Detfinns emellertid ingen annan väg att gå i det internationella umgänget än attförsöka förklara problemen, att försöka övertyga holländarna, så att deras egnapolitiska instanser bestämmer sig för att ändra kurs. Jag tycker inte att viskall resignera. Vi får fortsätta dessa övertalningar så gott vi kan. Jag har för min del en utomordentligt stor förståelse förde människor som känner ett djupt obehag inför nödvändigheten att dra till medstränga straff Det är beklagligt att vi, när vi håller på att försöka görakriminalvården litet mera inriktad på resocialisering ändå är tvungna attbegränsa permissionerna för en viss liten kategori, att vi är tvungna attinskränka den villkorliga frigivningen osv. för samma lilla kategori. Men jagtror inte att vi kan komma ifrån den motsägelsen. Vi är tvungna att klara ossmed en hygglig differentiering av åtgärderna och försöka att i grunden och idet väsentliga hålla fast vid den sociala eller, som ville kalladet, den humanitära linjen, under beaktande av behovet av en annantyp av åtgärder för ett fåtal verkligt samhällsfarliga förbrytare. När jag alltså har konstaterat att man i justitieutskottetoch socialutskottet faktiskt enhälligt har slutit upp kring grundlinjerna i vårnarkotikapolitik, så ser jag det som en bekräftelse på den syn som jag här harredogjort för. Även om jag tar hänsyn till de reservationer som finns kan jaginte finna någon avvikelse i fråga om grundlinjerna för vår narkotikapolitik.Det tror jag är av utomordentligt stort värde att notera som en behållning avdenna debatt. Så besvärliga som dessa problem är att hantera ipraktiken, så bekymmersamma som de måste upplevas av socialarbetare, läkare ochpolismän som i olika roller har att hantera dem, tror jag att det är en storstyrka att dessa människor kan veta att om uppläggningen av satsningen pånarkotikafrågorna råder det i en så gott som total enighet. Med den grundinställningen från min sida är det rättnaturligt alt jag avstår från att försöka komplettera meningsutbytena på olikamer eller mindre detaljbetonade punkter här . Det är kanske bara någonfråga som jag borde besvara. Det efterlystes från ett par håll besked omutvecklingen under den allra . Hur många narkomaner har vi numera?Och hur har utvecklingen varit? Till det vill jag säga att vihar inga pålitliga siffror. Ett av skälen till att vi i propositionen har föreslagitett utbyggt system med olika s, k. frekvensundersökningar är att vi i framtidenlättare skall få en säker uppfattning om antalet missbrukare och om missbruketsutveckling. Det finns en del undersökningar, och de tillåter vissa allmännaindikationer, men jag vågar inte uttrycka mig i antal narkomaner vid den enaeller andra tidpunkten. Det finns tendenser som är rått oroväckande, bl. a. fårman nog konstatera att missbruket i viss utsträckning går ner i yngre åldrar.Det är rätt oroväckande att morfinbas har dykt upp på den svenska marknaden.Men det är å andra sidan glädjande och får väl ses som ett resultat av desamlade ansträngningarna i kampen mot narkotikan att intresset bland ungdom ochvuxna för centralstimulantia ganska påtagligt har minskat. På den punkten äralla besked i olika undersökningar entydiga. (vpk) kort genmäle: Narkotikaproblemen är besvärliga. Jag haraldrig sagt något annat, men de har förvärrats, och de förvärras ytterligare,genom irrationella och skadliga åtgärder. Statsrådet målade delvis en vrångbild av vad jaghade sag(. Jag är inte någon fånge i illusioner om att man kan avstå frånbrottsbalk, polis och fängelser. Vad jag vände niig emot var tron på att tio åri stället skulle spela någon som helst roll gentemot de farligastemännen i den internationella narkotikahandeln, som man ändå inte får fast. Jag vände mig också mot den spridningseffekt som enstraffskärpning får på brott av mindre allvarlig beskaffenhet. Jag är, och det sade jag, kritisk mot att man jämställerhasch och andra icke narkotiska preparat med heroin och verkligt farliganarkotika. 1 den mån man följer lagen på denna punkt och på detta sätt rör ihopalltsammans luckrar man upp den verkliga respekt som bör finnas för lagarna omnarkotika. Vissa åtgärder mot narko tikam issbru-ket, m. m. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. FruKRISTENSSON (m) kort genmäle: Jag vill först säga att jag lyssnade medstort intresse till i inlägg tidigare. Jag har en känslaav att och jag egentligen står varandra närmare än exempelvis fruSigurdsen och jag. Som många talare anfört är problematiken besvärlig, ochnarkotikafrågan är verkligen inte ett lättlöst problem. Det är möjligen detsom man med statsrådet ord kan beteckna så att debatten numera blivitmera nyanserad. Vi har fått klart för oss att man inte löser narkotikaproblemenpå ett enkelt sätt. Det som särskilt gladde mig i vad i Kungälvsade var de hårda ord som han använde om , och jag instämmerverkligen i det. Jag tycker att bär ett mycket tungt ansvar förall vi fortfarande inte har en genomtänkt vårdpolitik i detta land. När statsrådet förklarar att det ändå är en storuppslutning kring samhällets narkotikapolitik skulle jag till honom vilja säga attdet är rätt på ett sätt, men den centrala frågan i hela problematiken är enligtmin mening ändå vårdfrågan, och där råder det en betydande osäkerhet. Det finnsingen genomtänkt vårdpolitik, och det är det som är den stora bristen i dettasammanhang. Det är framför allt det som gör att jag menar att det verkligen ärhög tid att vi får en parlamentarisk kommitté som sätter sig ner och funderaröver dessa problem. Det är inte alls säkert att det är så svårt att kommaöverens om vi får sitta i lugn och ro och diskutera problemen. Men att försökadiskutera vårdfrågorna fram och tillbaka från talarstol kan inteleda till några konkreta resultat så lätt. Men just en parlamentarisk kommittédär man förutsättningslöst får diskutera hur vi skall lösa dessa frågor ärenligt min uppfattning ytterst angelägen. Jag skulle vilja fråga statsrådet varförinställningen till denna självklara fråga är så negativ. I socialutskottets belänkande hänvisar man tillsocialutredningen. Det har statsrådet eller det kanske varsocialministern tidigare gjort i en debatt. Men att säga attsocialutredningen får lösa dessa frågor tycker jag verkligen är all kringgåproblemen. Då missar man själva poängen, nämligen att frågor om narkomanvårdfår bedömas på ett alldeles speciellt sätt. Jag menar alltså i olikhet mot statsrådet att denieningsskilj-aktigheter som här har funnits inte gäller detaljfrågor utan enkärnfråga, nämligen hur vårdpolitiken skall utformas praktiskt. Till vill jag säga att helaintresset för straffhöjningen från 6 till maximalt är någotöverdimensionerat. För min del kan jag omöjligen se den som ett av deviktigaste inslagen i den proposition jag har lagt fram. En annan sak är attdenna höjning i den allmänna debatten, i press och andra massmedia harframställts som det centrala. De skäl som vi har haft för att föreslå en straffhöjningframgår rätt väl av propositionen. Vi har sagt att när man är så beroende avinterna- tionelltsamarbete på detta område är det rimligt att vi utformar vår lagstiftning någotlitet efter de regler som gäller i de närmaste grannländerna. Det gjorde vi1968 och 1969, och det bör vi göra nu också. Den närmaste anledningen tillstraffhöjningen är, som väl vet, att bland andra våra närmastegrannländer och har höjt straffen till . ÄvenTyskland och en rad andra länder har lagt sig på en högre nivå än vårnuvarande. Jag förmenar inte rätten att vara oensemed mig i fråga om den parlamentariska utredningen om vårdfrågorna. Vad jagville påpeka i mitt tidigare anförande var att vi ändå har kommit varandramycket närmare än tidigare även i denna kontroversiella fråga om frivilligheteller tvång i vården. Ett av tecknen på detta är att det vid socialutskottetsbetänkande inte finns en enda reservation om bifall till någon av de motioner somvill ändra systemet och införa mer av tvångsmöjligheter i lagstiftningen ombarnavård, psykiatrisk vård och nykterhetsvård. Sedan må det vara riktigt att det inte är färdigtänkt ifråga om hur vården skall bedrivas, att det fortfarande fattas en del i frågaom forskning, att erfarenheterna behöver samlas och ordnas och att det behövscentrala anvisningar beträffande vården, så att kommuner och andra ansvarigahuvudmän vet hur de praktiskt skall lägga upp sn verksamhet. Där har efterlystsde råd och anvisningar som arbetar på. Enligt de upplysningar som jag har fått kan man tillhösten vänta att detta arbete kommer att vara färdigt. Vi har från regeringenssida varit väldigt angelägna att hjälpa till på den punkten, och det är inteminst därför som vi nu vill förstärka resurser på narkomanvårdssidan. (vpk) kort genmäle: Att de nordiska grannländerna höjt straffenoch att andra länder har höjt dem ännu mera tycker jag är ett dåligt argument.Jag undrar vart det kommer att leda. Skall vi i fortsättningen, innan viavskaffar lagar som blir obsoleta genom sin brutalitet och genom attmoralregler förändras, vänta på att de som har ännu hårdare och reaktionärarelagar går före? Eller skall vi göra som tidigare - vilket man kunde vara stoltöver i sin egenskap av svensk - när den svenska lagstiftningen reformerades iprogressiv riktning? Man avskaffade lagar mot brott som inte längre betraktadessom brott och man mildrade straffen för andra brott, och vi hyllades världenrunt i kriminologiska kretsar för att vi var framsynta och mänskliga. På det senaste vill jag bara svara, att denhär skärpta strafflagstiftningen, som gång på gång återkommer till,ju siktar enbart på de grövsta, yrkesmässiga förbrytarna inom de internationellasyndikat eller nationella, för all del - som arbetar i narkotikabranschen.Jag tycker inte att det kan vara någonting att vara så förfärligt stolt överatt inte försöka oskadliggöra dessa människor. Åtgärder mot dessa förbrytarekan rädda en hel del. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. rn. 3* protokoll 1972. Vissa åtgärder mot narko tikam issbru -ket, m. m. HerrTORWALD (c): 1 motionen 1572 har jag förordat att man skall skapabättre möjligheter för tvångsvård av narkomaner i de fall där socialarbetareoch föräldrar eller andra anförvanter är eniga om behovet. Talrika kontaktermed såväl föräldrar till narkomaner som företrädare för polisväsen ochsocialvård har övertygat mig om behovet av dylika åtgärder. Samma uppfattninghar också förts till torgs av bl. a. den norske stortingsrepresentanten . Jag citerar vad han har anfört i en artikel i tidskriftenNordisk kontakt: "For det annet må det besorges lovhjemmel fortvangsinnlegging av unge narkotikere og bygges et tilstrekkelig antall avlukkede behandlings- institusjoner som er slik sikret at de utelukker innblandning må narkomane vaere 'motivert' for innlegging. kan de ikke leggesinn. Men langtkomne narkotikere er ikke 'motivert' for noe som helst. Ellerrettere sagt: De er motivert i ett sekund, og ikke-motivert det neste. Derespersonlighet er i de fleste tilfelle så nedbrutt at de ikke representerer noenselvstendig vilje. Utend adgang till tvangsinnlegging vil institusjonene formange bli et slag i luften. Jeg tror det er viktig at de unge, når de ertvangsinnlagt, avkreves disiplin og pålegges arbeid, plikter og ansvar." Många menar att tvångsvård skulle stå i motsatsställningtill den frivilliga vård som bedrivs. Men så är ju inte allsfallet. Givetvis är det ur alla synpunkter fördelaktigast om en narkomanfrivilligt underkastar sig vård, men dessvärre visar erfarenheten att det baraär ett par procent som har vilja och uthållighet att fullfölja en dylikbehandling. Jag hävdar att situationen nu är så prekär att kraftigareåtgärder erfordras. t. ex. redovisades ett flertal dödsfall iSkåne och efter användning av det nya preparatet morfinbas. Det finnsockså ganska samstämmiga uttalanden om att antalet narkomaner som injicerarstimulantia har ökat . Motståndarna till tvångsvård hävdar att dylik vård skullevara ett utslag av en reaktionär inställning till narkomanerna. Låt mig dåcitera vad och K.-A. anför i en artikel i den 4april: "Under de år vi arbetat med s. k. narkomaner har inteen enda frivilligt önskat lägga av. Först i avskildhetfrån sin tidigare miljö har de blivit motiverade och resultaten över förväntan. (Mariapoliklinikens) fasthet ochindividens begränsade valmöjligheter (alternativ ungdomsvårdsskola) har skapatgynnsamma förutsättningar att i avskildhet från sina tidigare miljöer byggaupp positiva känslorelationer till den nya inre och yttre miljön. Detta för senare avspänt skall kunna arbeta (diskutera) igenom utstötnings- processen----- ,rollfördelningen, beteende, social anpassning, framtid Detta är positivt tvång frihet till något frihet (tvång) tillpositiva miljöer frihet (tvång) till positiva relationer till medmänniskorutanför missbruksbilden. Något absolut nödvändigt i värden förungdomsnarkomaner." Många hävdar också att man i första hand måste inrikta sigpå att klara den sociala bakgrunden och att man först därefter har möjlighetatt komma tillrätta med narkotikaproblemen. Detta kan i och för sig vara riktigt, men detutesluter inte behovet av omedelbara åtgärder för att reda upp situationen förden som redan är fast i narkotikaträsket. Låt mig för att belysa detta baraåterge två uppgifter ur häftet . 19 anges att en utredning visat, att av dem som regelbundet injicerarstimulantia har någon gäng gjort inbrott, och drygt trefjärdedelar har varit så djupt deprimerade att de umgåtts med tanken att talivet av sig. Jag menar alltså att tvångsvård i dessa fall kan dels verka förebyggandeur brottssynpunkt dvs. vederbörande kriminaliserar sig inte ytterligare ochallmänheten skyddas mot ökad brottslighet - dels hindrar honom från att begåsjälvmord. I detta sammanhang kan man väl också få litet ledning avdet fall som kommenterats i tidningarna och som gäller en läkare vilkenunderlät att tillgripa våld. En patient var intagen för sluten psykiatrisk vårdmen kom över ett preparat. När sköterskan vände sig till läkaren för att fåråd, eftersom hon inte lyckades förmå vederbörande att frivilligt länma ifrånsig preparatet, sade läkaren att hon skulle försöka få honom att lämna ifrånsig preparatet, men om han vägrade så fick hon inte tillgripa våld. Vederbörande vägrade att lämna ifrån sig preparatet och injiceradedet på sig själv och en medpatient, och medpatienten avled. Jag tror att närvederbörande patient blev medveten om vad han hade ställt till med, såuppfattade han det inte som särskilt humant att man underlät att tillgripa våldi det fallet. Det är många som påstår att tvångsvård alltid ärineffektiv, men detta motsägs av vad och K.-A. har anfört i sin artikel och av de erfarenheter man haft i av en grupp narkomaner som drabbats av gulsot. Dessa narkomaner hade vårdats på sjukhus för sin gulsot och därigenom hindrats att använda injicerad stimulantia, men efter denna vård hade hälften av gruppen slutat att injicera narkotika. I artikeln anges: "som missbrukarna vistades på sjukhuset i betraktades de som vilka kroppssjuka patienter som helst. Detta synsätt hade en positiv inverkan på dem. De stämplades inte som narkomaner.--- Hur man än betraktar missbrukaren, visar under sökningen att man måste ge dessa patienter, när de söker för gulsot inte bara intagning av enbart epidemiologiska och medicinska skäl utan de skall tas in på även rent psykologiska grunder." Det rörde sig här om en grupp på 47 patienter med en medelålder på . Eftersom i denna debatt även många andra talare belyser konsekvensernaav narkotikabruket skall jag nu inte gå djupare in på detta. Jag villavslutningsvis bara framhålla att det förhållandet, att jag förordar bättrelagliga möjligheter för tvångsvård av narkomaner i de fall socialvårdare ochanförvanter är ense om behovet,' inte innebär att jag menar att man därförskall minska ansträngningarna att försöka få narkomaner att frivilligtunderkasta sig vård. Tvärtom tror jag att just den frivilliga vården och kanskespeciellt den frivilliga eftervården, i vilken tidigare narkomaner fårtillfälle att medverka, måste ges kraftigt ökade resurser. Då jag är relativt nöjd med utskottets skrivning med Vissa åtgärder mot narko tikam issbru -ket, m. m. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. anledningav min motion har jag inget särskilt yrkande utan har bara med detta anförandevelat närmare ange bakgrunden till motionen. Den här debatten har med all önskvärdtydlighet återigen visat att narkotikaproblemet inte går att angripa med ettenda radikalmedel. Samordnade insatser behövs beträffande forskning, socialvårdoch direkt narkomanvård liksom beträffande lagstiftningen i allmänhet. Det ärendast beträffande ett särskilt område som jag tänker säga några ord - detgäller behovet av samordning på det internationella fältet. a frökenBergegren och har redan pekat på vikten av detta. Större delen av den narkotika som används i Sverigekommer, som alla vet, in på olagliga vägar utifrån. Det rör sig om miljonertabletter . Polis och tull gör allt vad man kan för att stoppa dennatrafik. gör man också utomordentliga kap, men alltför mycket slinker juigenom. De svenska polismyndigheterna har i många fall ett gottsamarbete med andra länders polis. Via söker man också komma tillrätta med de verkliga marodörerna, narkotikakungarna, stortillverkarna ochstorlangarna av narkotika. Lagstiftningen i en del europeiska länder har emellertidvarit sådan att det inte gått att komma till rätta med dessa marodörer.Statsrådet har redan antytt vad som skett beträffande ochItalien. Det är mycket glädjande att nu har fört upp en del av decentralstimulerande medlen på listan över narkotika. Detta bör göra det möjligtför polisen att på ett kraftfullare sätt ta itu med narkotikahandeln. Vihoppas att denna förändring från sida skall visa sig betydelsefull. Men det största problemet är, som flera talare redanantytt, . Svenska myndigheter har vid upprepadetillfällen sökt få till stånd en bättre samverkan med de holländska myndigheterna.Statsrådet , rikspolischefen , byråchefen irikspolisstyrelsen m. fl. har varit i och påpekat önskvärdheten av attHolland, liksom andra västeuropeiska länder, t. ex. inför fenmetralin undernarkotikalagstiftningen. Därigenom skulle exporten av detta och en del andracentralstimulerande medel kunna effektivare stoppas. Det har varit förvånansvärt svårt att få förståelse fördetta i . Det var mot denna bakgrund som tio ledamöter av ,representerande samtliga partier, riktade följande skrivelse till denholländska regeringen : "Vi, enskilda ledamöter av den svenska , haruppmärksammat att de framställningar som gjorts av den ochrikspolisstyrelsen tiirden holländska regeringen att vidta åtgärder för attlättare komma åt smugglingen av narkotika från inte fått tillräckligtpositivt bemötande. Opinionen i upplever det som ofattbart att Hollandmed sina starka rättstraditioner inte ansett sig kunna medverka tilleffektivare åtgärder. Vi vädjartill den holländska regeringen att skyndsamt vidta åtgärder som kanunderlätta ingripanden mot den upprörande handeln med narkotika." Skrivelsen var undertecknad, förutom av mig själv, avfruarna samt herrar JohannesAntonsson, , Per , , och . TV-nytt hade i det här sammanhanget några utmärktareportage om de upprörande förhållandena i . började ocksåtidningar, tidskrifter, press och TV i att uppmärksamma de framstötarsom gjordes från olika håll. Jag har här ett urval av vad som skrevs under ettpar veckor i , Bildmaterialet är bl. a, hämtat inte så långt frånriksdagshuset. i avvisade, enligt uppgifterav en pressbyrå, den framställning som vi riksdagsledamöter gjorde. En del uppgifter tyder emellertid på att man är i färd medatt överväga en förändring av lagstiftningen, men ingenting definitivt har ännuskett. Statsrådet underströk ju också att ingentingännu har hänt i . skulle jag ha velat begagna tillfället att tillstatsrådet rikta en fråga jag meddelade honom alt jagtänkte göra det, så jag hoppas att jag får ett svar.