prot · FV0914 · 1972-12-31 00:00:00 — Den naturliga frågan för dessa människorär; Vad blir det kvar av en ökad inkomst, vilka blir de familjeekonomiskaeffekterna av att t. ex. hustrun i en familj återtar sitt förvärvsarbeteutanför hemmet, vad blir det kvar av inkomster från ett extraarbete? Det ärredan orimligt att enbart den direkta skatten tar av varje nyhundralapp från en helt vanlig inkomsttagare. Tar man sedan med i bilden högre avgifteroch mindre bidrag kan nettoeffekterna t. o. m. bli negativa - dvs. det bliringet alls kvar av en inkomstökning eller i extremfallet t. o. m. sämre än föreinkomstökningen. Den översyn av skattesystemet som vi begär måste givetvista fasta på att skatte- och bidragssystemet hänger samman som en enhet. Vianser att man med förtur måste se över vilka möjligheter det finns att mildraverkningarna i marginalerna. Även människor i helt vanliga inkomstlägen måsteju få känna att de har någon möjlighet att förbättra sin situation. Vår gamladevis "det måste löna sig att arbeta" finns säkert som enresignerad suck hos många i det här landet som sliter och jobbar. Genom inflationsskydd i skattesystemet blir det slut medatt ta skatt på luft. Skatten blir den har beslutat. Ettinflationsskydd i skattesystemet har också en annan effekt som blir alltviktigare, nämligen att det tvingar fram prioriteringar. Vi vet att utrymmetför nya reformer är minst sagt begränsat. Och nya skatter orkar snart ingentänka på än mindre bära. Den automatiska kostnadshöjningen i redan etableradoffentlig verksamhet eller i den redan beslutade är så enorm att den slukar denautomatiska inkomststegringen. Ja, mer än så. Om ingenting görs åt automatikenär prognoserna oroväckande. Det finns beräkningar som pekar på en genomsnittligkommunalskatt 1980 av och en genomsnittlig marginalskatt på 78procent. Ett sådant läge är otänkbart. Trenden måste därför uppfattas som envarningssignal. Enligt min mening måste fältropet bli: död åt automatiken! Inflationsskyddet, som jag talade om, är en del.Därigenom är regeringen tvingad att gå tUl och föreslå höjningar avskatten, om regeringen inte förmår skära ner utgifterna. Vi kan inte stå tillsvars inför väljarna, om vi utan mycket tvingande skäl ytterligare höjerskattetrycket. Den nuvarande ordningen utan inflationsskydd innebär att skattenpå luften i lönekuverten används för att ställa ut löften. Det är oansvarigt.Regeringen måste tvingas presentera vUka prioriteringar den vUl göra bland alltdet som i och för sig kan vara angeläget. Finansministern vägrar att inse värdet av att lyftablicken något bortom det närmaste budgetårets horisont. Och gör han det någongång är han inte beredd att välja väg. En långsiktig ekonomisk planering ärnämligen den andra metod jag skulle vilja stryka under som botemedel mot spöket"automatiken". Ätt välja vilka verksamheter och reformer somskall sättas före andra och vilka medel man är beredd att använda för attuppfylla mål och löften som ställs upp är ett effektivt medel att undvikamisshushållning. Ett av de viktigaste motiven för en bättre ekonomisk planeringar också att driva fram en öppen debatt om anspråk och olikaframkomstvägar. Det är möjligt att regeringen är lika rädd för en sådan debattsom för inflationsskyddet. Jag tror annars att man också numera ganska allmäntinser både indexregleringens och den långsiktiga ekonomiska planeringens värdeför att tvinga fram bättre, billigare och riktigare hushållning. brukar möta de besvärliga frågor, som deskattetyngda löntagarna ställer, med att gå till offensiv mot kommunerna. Ja,anfall är bästa försvar. Han hotar kommunerna med att sätta dem underförmyndare, om de inte begränsar utgiftsflödet. har orsakssambandenklara och domslutet utskrivet: Det är kommunernas fel att svenska folketknorrar, alltså måste jag ryta till så att det blir ordning. Men finansministernglömmer att det framför allt är genom finansministerns egna åtgärder somkommunalskatterna har drivits i höjden. Det är säkert så att regeringen i de internaöverläggningarna har sett en tröst i, att när det ärdags för val har vi med all säkerhet betydligt bättre konjunkturerän . Dä ser människoma ljusare på tUlvaron, då kan vi utlova nya reformer, dåfår oppositionen svårare att kritisera. Men det är tyvärr så att de två typerav problem som jag här har rest den allt högre strukturella arbetslöshetenoch automatiken i de offentliga utgifterna som klämmer människorna allt hårdare kommer inte att lösas automatiskt i en högkonjunktur. Där finns, herr talman,ingen hjälp att påräkna; lösningarna är uteslutande beroende på vår vilja ochvår förmåga att gripa oss an problemen trots alla de besväriigheter och iblandockså obehag som det kan innebära. HertBURENSTAM (): I slutet av årets finansplan säger herrSträng: "Vår nation har tUlräckligt med kunskap, yrkesskicklighet,arbetsvilja och tro för att vi skall ha alla utsikter att försvaravår plats som en av världens högst utvecklade nationer. Vi bör kunna hålla denställningen också i av allt starkare integrerad väridsekonomi och enallt hårdare internationell konkurrens." Det tål väl att sägas. Men för att det skall komma attrimma med verkligheten fordras det en politik, som till en del skiljer sig frånden som regeringen bedriver. Det har sagts här tidigare, och jag tror att detär riktigt, att det i vårt land finns en modlöshet, en känsla avatt något gått på tok. Man väntar sig inte längre förbättringar, utan man hyseroro för att det skall gå ät andra hållet. Ätt avslutar finansplanensom han gör, visar att också är medveten om denna nedstämdhet hosallmänheten, som är ett resultat av vad folk själva upplever och kan se. Till ganska stor del beror förändringarna i stämning påsaker och ting som ligger utanför partipolitiken. Den sekelgamla utvecklingsläranoch dess enkla optimism har försvunnit. Ätt tekniken innebär faror, t. ex.genom de nya massförstörelsevapen som kan framställas, är någonting som vilänge varit medvetna om och som länge oroat oss. Men vad som inträffat påsenare tid är att man fått en känsla av att även det som man upplevtsom självklart goda resultat av den tekniska utvecklingen kanske innebärallvarliga risker. Man undrar alltså vart den ekonomiska utvecklingen för ossoch vad den innebär för oss . Sådana frågor pressar sig på.Ställningstagandena i dem går långt från partigränserna. Denförsta generationens miljödebatt befinner vi oss mitt i, och dengäller engångsglas, oljehamnar och fabriksrök. Den andra generationensmiljödebatt kommer att gälla en omformulering inte av medlen för de mänskligaaktiviteterna utan av själva målen för dem. Men den debatten har ännu integjort sitt intåg i politiken. Vad har i åtanke när han ifinansplanen antyder en oro hos svenska folket är mera omedelbara frågor: enkvardröjande hög arbetslöshet, prisstegringar som äter hål i hushållskassan,skatteökningar som lägger beslag på löneökningarna och gör prisstegringarnaännu kännbarare, en sviktande framtidstro i företagen. Det är sådana förhållandensom sysselsätter allmänhetens tankar och som , klok som han är, ärstarkt medveten om. Men om finner behov av att uttala lugnandeord, herr talman, måste han ändå vara medveten om att det är regeringensekonomiska politik som till åtminstone en del har förorsakat de bekymmer somför närvarande gör sig gällande. Jag tiUhör inte dem som viU kritiserasocialdemokraternas politik i alla olika avseenden socialdemokraterna hargjort många bra saker, det finns anledning att understryka det - men jag troratt det är riktigt att säga att det nu är någonting som har gått på tok medregeringens ekonomiska politik och skapat de förhållanden som stora folkgrupperför närvarande upplever som oroande. Och gäller det för oss här att funderaut vad man i stället skulle kunna göra för att styra i en bättre riktning. Om vi börjar med att titta på arbetslösheten kan vi fråga:Vad är det egentligen man kan göra för att minska arbetslösheten utan attsamtidigt hamna i en snabb inflation? Den arbetslöshet som vi för närvarandehar beror till en del på att konjunkturiäget är dåligt, men jag tror att viockså kan se - när vi studerar vad som hänt attdet är något mer än konjunktursvängningar som gör att arbetslösheten är ettmycket pressande problem. Vid varje konjunkturtopp har arbetslösheten legathögre än under den föregående, vid varje konjunkturnedgång har arbetslöshetenvarit djupare . Vad skall man göra ät det? - Jag tror att ettviktigt område för aktivitet härvidlag är att finna inom näringspolitiken.Socialdemokraterna har talat mycket om näringspolitik, och det är bra, men jagtror att det finns ett strategiskt fel i den socialdemokratiska näringspolitiken.En uppgift för näringspolitiken är att mildra verkningarna av de olikaomställningar som sker, men regeringen har på något sätt glömt bort att detbästa sättet att mildra verkningarna är att inrikta sig på att söka förhindraen lång rad smärtsamma omställningar. Och det kan man faktiskt förhindra nämligen genom att inrikta näringspolitiken på att ge bra förutsättningar förde företag och branscher som befinner sig i ett utvecklingsskede där de skullekunna erbjuda en snabbt ökande sysselsättning. Jag tror att regeringen på någotsätt har tappat bort denna mycket enkla sanning i sin näringspolitik. Vad skulle det då i praktiken innebära att se saker ochting på det viset? TUl att börja med tror jag, herr talman, att det förregionpolitikens del skulle innebära att man satsade mer på generellaekonomisk-politiska åtgärder såsom t. ex. att ta bort arbetsgivaravgiften istödområdet i stället för att plottra med den ena eller andra insatsen,exempelvis när något statsråd försöker göra sig en rubrik genom att åka mnt ochdroppa en miljon här och en miljon där. Den politiken har inte den framgång somvår regionpolitik måste ha, herr talman, för att vi skall kunna undvika mycketsmärtsamma omställningar för alla de människor som lever i de områdena av vårtland. Vad man också måste göra i högre grad än regeringen gör äratt ge rimliga förutsättningar för mindre och medelstora företag. Alla undersökningarvisar att de mindre och medelstora företagen bär upp mycket mer av denekonomiska utvecklingen än man vanligen tänker sig, när man ju mest hör talasom , SKF osv. De mindre och medelstora företagen är utomordentligtbetydelsefulla för att vi skall få ett framgångsrikt näringsliv. Men jag trorfortfarande att regeringens inriktning på selektiv politik gör att man oftatycker att det är så besvärligt att hantera en lång rad av små och medelstoraföretag att de nästan glöms bort i hanteringen när det gällerinvesteringsfonder, stöd till lagerproduktion och andra näringspolitiskaåtgärder som kan vidtas. Det är en sak tiU som behövs för att man skall fånäringspolitiken mer inriktad på att ge goda förutsättningar för de företag ochbranscher som kan ge stark ny sysselsättning, nämligen att man visar en störreförståelse för industriell forskning och utveckling. Den internationellakonkurrensen tvingar ett höglöneland, om detta fortfarande vill varahöglöneland, att ligga långt fram i den tekniska utvecklingen. Jag skall göra ett citat: "Konkurrenskraft påvärldsmarknaden är i dagens läge inte enbart en fråga om produktionskostnader.När det gäller högt utvecklade produkter är det i lika eller kanske i ändåhögre grad en fråga om teknisk modernitet. Produkter på toppen av tekniskutveckling kan säljas med god framgång, men sackar man efter i denna utvecklingblir produkterna snart osäljbara även om produktionskostnaderna är låga." Jag tycker att detta är mycket kloka ord. De återfinns iLandsorganisationens skrivelse till regeringen. Det är kloka ord, ochdet är därför nödvändigt att ta bättre hänsyn till dem i den näringspolitik sombedrivs än man gör . Hur lättvindigt socialdemokraterna har tagitpå just denna fråga visar sig av de patetiska skriverier och uttalanden somgjordes, när man för ett eUer annat år sedan bUdade det statligautvecklingsbolaget, vilket som kammaren vet från en debatt mereller mindre har havererat, sä att inte längre vill ha det kvarinom sin domän utan det har placerats tillbaka till industridepartementet. Detfinns vittsvepande och underbara formuleringar om vilket härligt bidrag dettabolag skulle komma att ge tUl den tekniska och ekonomiska utvecklingen. När mantar det så lättvindigt, menar jag att man syndar mot en idé som så väl harformulerats i skrivelse, som jag citerade. En näringspolitik, som vUl vara inriktad på att skapa godaförutsättningar för sysselsättning , måste ta fasta på att ettutbildningsväsende skall ge UtbUdning tUl ett mycket stort antal människor.Men det måste också vara en god utbildning. Det får inte bara vara fråga omkvantitet, dvs. att man räknar efter hur många människor som har varitinskrivna vid universitet, utan människorna skall också ha möjlighet att lärasig på topp, så att speciellt inte ett land som , som avser att ställasig vid sidan av den övriga europeiska gemenskapen, blir en satellit beroendeav teknisk och ekonomisk utveckling på andra håll. Jag tror att här finns enallvarlig fara. En näring.spolitik med den inriktning som jag här försökerskissera måste också satsa på att det skall finnas en rimlig tillgång påriskvilligt kapital, pengar som vågar något. Det måste finnas ensjälvfinansiering. Alla undersökningar visar fortfarande att självfinansieringoch riskvilliga pengar i ett företag är mycket betydelsefulla för att detverkligen skall bli några investeringar. Jag tror att en förklaring till attindustriinvesteringarna har varit så pass dåliga att ifinansplanen litet resignerat talar om dem är att det har rått brist påriskvilliga pengar. Investeringsviljan har varit för dålig, och jag skulle,herr talman, vilja göra ett citat till. Det är alltid trevligt när man på annathåll finner stöd för sina egna idéer. "En väsentlig ökning" avinvesteringsviljan aUtså -"som resulterar i en ökad kapacitet erfordrasredan tiU nästa konjunkturuppgång för att vi inte skall tvingas att än en gångpå grund av betalningsbalanssvårigheter bryta högkonjunkturensinvesteringsvilja." Det är klokt sagt, och det är på nyttLandsorganisationen som säger detta i sin skrivelse till regeringen.Landsorganisationen drar också den helt riktiga slutsatsen att"ytterligare åtgärder för att på lång sikt stärka industrinsinvesteringsvilja är nödvändiga". Men det ser vi ingenting av när vi läserherr Strängs finansplan . Det menar jag är allvarligt. Regeringen ger inganya signaler. Jag tror det är riktigt att säga, att regeringen inäringspolitiken har hamnat i en återvändsgränd av förlegat tänkande. Av doktrinära skäl socialistiska i detta fall innebärutvecklingsföreställningarna mest att man pillar med en serie förlustbringandestatliga företag, som aldrig kommer att bära upp några framsteg, herr kommunikationsminister,för att nu vända sig till den ende närvarande regeringsföreträdaren. Det är avden anledningen som vi kan acceptera resonemang ända framtill den slutliga idén att man av pensionärernas pengar i AP-fonderna skallsatsa på en form av statlig företagsamhet. Det skulle innebära en allvarligfara för folkpensionärernas pengar, pengar som vi har haftanledning att tala om. Det är mycket betydelsefullt att dessa pengar inteschabblas bort i regeringens näringspolitik. Om man skulle följaLandsorganisationens idé fram tUl dess slutliga förslag, tror jag det skullekomma att föra landets ekonomi ut ur den aska som anser attvi nu befinner oss i in i den eld som har förbränt ett antal statliga företag. Som jag sade tas det i finansplaneninte alls några grepp av den här sorten. Det enda som där nämns är"undersökningar och utredningar om strategiska industribranscher".Jag tror, herr talman, att sådana undersökningar inte gör någon fet - mer änmöjligen utredaren. Jag anser att det med en så liten satsning på detutvecklingsbara inte är att undra på att regeringens näringspoUtik i så höggrad har kommit att inrikta sig på att avveckla i stället för att utveckla. Detär något felaktigt i detta. Det är nämligen då man får en smärtsam omställningsprocess.De omställningar som det så ofta talas om från denna talarstol är betydligtmera kännbara än de skulle behöva vara, på grund av att man i näringspohtikenicke skapar tillräckliga förutsättningar för att omställningarna mera skallske inom olika företag. Det är därför det i stället blir som angav,nämligen att det i förekommer jämförelsevis flera konkurser iföretagsamheten än i andra länder. Sådana jämförelser är svåra att göra, menjag antar att det ligger mycket i den i detta fall, och förklaringen ligger iatt näringspolitiken är inriktad på att avveckla i stället för att utveckla.Följden blir omflyttningar, omskolningar och omlokaliseringar. Det senast framlagda förslaget, att staten skall lämnadriftbidrag till konkursföretag under avveckling, har, herr talman, nästansymboliska övertoner som en karikatyr av hela den ekonomiska politik sombedrivs Bristen på en utvecklande näringspolitik blir desto merakännbar när regeringens EEC-politik ställer oss utanför ett nära och säkertsamarbete med EEC. Regeringens EEC-politik är det mest motsägelsefulla som kantänkas. Man ställer sig vid sidan av EEC därför att man menar att neutralitetenkräver det, men minskar man det svenska försvaret, trots att alla vetatt en neutralitet kräver ett starkt försvar. Det är motsägelsefullutrikespolitik att göra så. Regeringen ställer vid sidan av EEC trotsatt det försämrar vårt näringspolitiska läge, men man är ändå inte beredd attanpassa sin näringspolitik i en riktning som krävs för att ekonomin skall kunnautvecklas under sådana sämre förhållanden. Jag begär inte att den interpellation om näringspolitiskaändringar som jag framställde i samband med att vi då hade en EEC-debattskall besvaras men det hade varit nödvändigt att i den debatten ta upp sådanafrågor, vilket icke och icke heller var beredd att göra.Och det är lika nödvändigt . Är vi medvetna om att ett sådant arrangemang somvi kommer att få här i icke är tillräckligt och detta harsagts också från regeringsbänken ur ekonomiska ochnäringspolitiska synvinklar då måste vi väl dra några slutsatser om vad vi kangöra på det ekonomisk-politiska området för att vi under de sämreförutsättningar som då uppstår inte skall råka i marvatten. Det är alltså enmotsägelsefullhet på det ekonomisk-politiska planet att regeringen inte gördet. Sedan, herr talman, finns det också en tredje motsägelse.Regeringen ställer vid sidan av EEC därför att man tror att detta påsikt skulle befrämja vårt oberoende. förefaller det emellertid förnärvarande som om man inte var beredd att acceptera en fri debatt om dessafrågor, trots att en fri debatt är det säkraste kännetecknet på att ett landverkligen har ett oberoende. Det är svårt att förstå de tankar som har kommittill uttryck här , exempelvis från , då man på något sätt villgöra gällande att det skulle vara odemokratiskt av olUca människor sådana somhar andra uppfattningar än de som tUl en del har kommit tUl uttryck i att ge uttryck för dessa uppfattningar. Jag förstår inte detta; det innebärför mig ett övergrepp i alla möjliga avseenden att ens antyda sådanatankegångar. Jag har synnerligen svårt att förstå hur man kan göra det. I går ägde en debatt rum i . Den handlade i höggrad om EEC och självfallet då också om neutralitetspolitiken. Från dennadebatt har jag genom samstämmiga uttalanden fått rapporterat att frågan kom uppom hur det var möjligt för att gå med i EEC utan några speciella förbehåll,trots att är ett neutralt land. Vi skall nu inte ge oss in i någon diskussion om Irlandoch dess utrikespolitik och göra jämförelser med , men det anmärkningsvärdaär att handelsministern på den frågan i försökte svänga sig med attsäga att irländarna har sagt att de är beredda att tumma på sin neutralitet.Irländarna skulle dessutom enligt ha antytt att de till och medkunde vara beredda att gå med i NATO. Jag är icke informerad om de diskreta samtalen närregeringsrepresentanter träffar varandra. Jag vet inte om irländskeutrikesministern eller någon annan sagt något sådant till . Men jagvet en sak, nämligen att någon sådan deklaration icke har gjorts i officielltsammanhang från irländsk sida eller av ministerrådet. Då undrar jag hur det ärmöjligt för ett neutralt lands representant i regeringsställning att stå upp ien offentlig debatt i vårt land och göra sådana uttalanden som ettdera ärfelaktiga eller också en grov indiskretion. Är detta tillåtet? Regeringens endarepresentant här i kammaren är nu . Låt oss fråga : Ärdet förenligt med er definition av neutralitet och rimligt mellanfolkligtumgänge? Jag har stoppat in huvudet i korridoren där det"starka samhället" sitter, dvs, regeringsrepresentanterna, jag harstoppat in det i rum för att tala om att jag tänkte ställa dennafråga. Men är inte här. Jag kan inte kräva att han skall vara häräven om det är allmänpolitisk debatt , men kanske kan ge enkommentar till dessa frågor. Nåväl, det var några synpunkter på hur vi genomnäringspolitiken kan ta oss ut ur en typ av återvändsgränd som inneburit attdet spritts ett missmod häri landet. En annan återvändsgränd återfinner vi på det skattepolitiska området. Jag tror inte att det är acceptabelt av regeringen atticke vUja inse att också detta är en form av återvändsgränd. Man vet attskatteledan i landet är stor, och man låtsas därför som om det inte sker någonskattehöjning , som man dock vet att kommunalskatten kommer atthöjas ganska kraftigt i genomsnitt och som man vet att de statligaskatterna stiger på grund av den inflationsmekanism som många redan talat om . Det innebär att vi kommer ytterligare ett steg in i denna skatternasåtervändsgränd. En ny skattepolitik måste innebära lägre skattesatser. Ochlägre skattesatser, herr talman, kan faktiskt innebära högre skatteinkomster.Det sambandet får man aldrig bortse ifrån när man talar om skattepolitik. Fårjag snabbt klargöra detta enkla samband. Om t.ex. , som har mycket höga kommunalskatter,skuUe höja dessa tiU i stäUet för nuvarande 28-29, är jag övertygadom att den ekonomiska utvecklingen på skulle bli avsevärt sämre än denredan för närvarande är. Jag är också övertygad om att den skulle bli så passdålig, att de skatteinkomster, som kommunerna på fick, skulle bli lägreän de är. När man talar om skattepolitik, är det mycket viktigtatt påminna sig det samband som finns mellan skattesats och skatteinkomst. Vadsom gäUer för en landsdel som gäller också för landet som helhet. Dettror jag är en enkel sanning. Socialdemokraterna och , som befinner sig därborta, har gjort gällande att man behöver de höga skattesatserna för attfå mycket stora skatteinkomster åt det allmänna. Men hur är egentligen läget?Ja, visst har det allmänna mycket stora inkomster, men kanske dessa skulle varaännu större om man hade haft lägre skattesatser och därmed nationalinkomsten ilandet varit större än den är. Om det hade varit sammatUlväxttakt i som i jämförbara länder så hadenationalinkomsten varit många miljarder större än den är. Det skulle hainneburit att också det allmänna skulle ha haft mycket mer pengar i sin hand.Det hade i sin tur inneburit att man hade kunnat sänka en del skattesatser föratt ta sig en bit ur återvändsgränden på det skattepolitiska området. Jag tror alltså att den socialdemokratiskahögskattepolitiken har motverkat en riktig ekonomisk utveckling och kommit attföra oss in i en återvändsgränd och, hert , på det viset har Er politikblivit reformfientlig. Hade vi haft en bättre ekonomisk utveckling här i landetoch därmed större skatteinkomster så hade faktiskt det nuvarande reformstoppetinte varit nödvändigt. Jag tror det är på det viset. Här har talats en del om sparsamhet, och harbett om det ena förslaget efter det andra om hur sparsamhet skall kunna visas.Ja, man skuUe kunna spara både på det ena och det andra området, och det ärsjälvfallet vår uppgift som politiskt parti att anvisa sådana områden. Men Nimåste komma ihåg att de som genom sin ekonomiska politik har tvingats attuppträda på ett sätt som har inneburit väsentliga nedskärningar i de rimligaambitioner som man borde ha från den offentliga