prot · FV0914 · 1972-12-31 00:00:00 — Ytterst finns, menar jag tiU sist, trots orättvisor ochberättigade krav på en annan fördelning av inkomster och ägande en klarintressegemenskap, en gemenskap som utgör en långt bättre grund för en politikför välstånd, trygghet, sysselsättning och framåtskridande än den konfliktpolitiksom svensk socialdemokrati har vädjat tUl framför allt . Jag kan därför instämma i förhoppningar omen ny positiv folkhemspolitik. Jag kan också väl förstå statsrådet patetiska förklaring uppe i , nämligen att "kan visocialdemokrater inte hjälpa folk att förstå vad politiken betyder förmänniskorna och vårt samhälle, då kommer vi knappast att få fortsätta vår politikefter val". Jag förstår oro och deras oro somframkallade hans, därför att den är ett uttryck för folkstämningen i dagensSverige, för den låsning av läget som den hittiUsvarande pohtiken skapat. Denmåste vi komma ur. Befria - för att tala med . BefriaOlof ur den osaliga fångenskap, där han liksom ettskogsrå endast kan sjunga förledande sånger för den ungdom som håller på att gåvUse i obygderna åt vänster! Hert (vpk); har här citerat en rad författaresom han försäkrar att han inte är ideologiskt befryndad med. Hur är det, är detalldeles omöjligt för ledaren för moderata samlingspartiet att hitta en enda författarei dag i som är högerman? Jag tror emellertid inte att de sånger somherr sjungit här lockar den ungdom som viU gå åt vänster. HerrBohman behöver alltså inte vara så orolig. Oro finns däremot bland vanliga arbetande människor, ochdet är framför aUt tre problem som bekymrar och trycker dem. Det är den storaarbetslösheten, som slår hårt mot hundratusentals män, kvinnor och ungdomar,och vars skugga utgör ett hot över många andra. Det är hårda och pressandeförhåUanden på många arbetsplatser, slit och stress i arbetet, som gör mångaförbmkade och gamla . Det är de ständigt stigande priserna, de högahyrorna och de tunga skatterna, som gör det svårt för många enskUda och famUjeratt få inkomsterna att räcka tiU det nödvändiga. Det är framför aUt om dessa tre problem som politiken handlar. AUt fler stäUer frågan varför det måste vara på det här sättet.Varför är så många arbetslösa, ställda utanför det produktiva arbetet, när aUavet att detta skapar stora förluster både för de arbetslösa och deras familjeroch för stat och kommun? Varför skaU så många arbetare, män och kvinnor,tvingas att shta ut sig i ett samhäUe som säges vara världens nästrikaste? Varför tUlåtes ständiga stegringar av priserna, och varför är hyrornaså höga i nybyggen att många familjer inte har råd att flytta in där? Allt fler protesterar mot att det är så här. De tycker detär orimligt och orättvist. De anklagar med rätta politikerna och de pohtiskapartierna för att dessa inte skapar bättre förhåUanden. För det är väl riksdagoch regering som har ansvaret, det är väl de som bestämmer här i landet? Ja, hur är det, var ligger makten? Ligger den hosriksdagen som är vald av folket eUer hgger den hos den hlla gmpp som äger ochkontroUerar storföretagen, storbankerna och försäkringskapitalet, bl. a. dendär nya helyUesvenska banken som skattebetalarna subventionerar? Vi menar attansvaret får utkrävas gemensamt hos stat och storfinans. Det är kapitalismensekonomiska system, det som de borgerliga partierna och ävensocialdemokraterna viU bevara, som med jämna meUanmm skapar ekonomiska kriseroch arbetslöshet. Men detta system kan förändras. Det kan genom människornasaktiva handlande ersättas med ett annat, som garanterar arbete, som garanterarfull sysselsättning. De poUtiker och partier som bekämpar övergången tUl ettsådant nytt ekonomiskt system, som måste vara socialistiskt, bär ansvaret förden nuvarande arbetslösheten. Stat och kommun kan även under kapitaUsmen handla på olikasätt. Det finns grader också i helvetet. Regeringspartiets ekonomiska politiknonchalerade krisen och arbetslösheten under en stor del av . Man vUleliksom inte låtsas om att det fanns en växande arbetslöshet. Den innebar ju ettdråpslag mot de löften som utfärdats och de ekonomiska teorier som utvecklats,enligt vilka en omfattande arbetslöshet aldrig mera skulle förekomma. Och så fördes den helt galna politik som medförde attunder av ekonomisk nedgång och kris de kommunala investeringarnakraftigt minskade, den kommunala konsumtionen gick tillbaka och bostadsinvesteringarnaminskade. Summan av den offentliga sektoms inverkan på samhällsekonomin blevdärigenom klart negativ. Den samlade och sammanlagda pohtik som stat och kommunförde försvårade alltså den ekonomiska krisen och ökadearbetslösheten. Den förändring i regeringspohtiken som framtvingades undertrycket av den växande arbetslösheten har hittiUs haft endast begränsadeverkningar. Arbetslösheten ligger fortfarande på en mycket hög nivå. väntas t. o. m. en fortsatt ökning. Talet om att dennaökning är säsongmässig är inte någon hjälp för de människor som förlorar sittjobb. Och varför skaU man över huvud taget behöva acceptera en storsäsongmässig arbetslöshet i ett genomorgani-serat samhälle? Den faktiska arbetslösheten är vida större än vad somframgår av de siffror från arbetsförmedlingarna som vanligen bmkar anföras iofficiella sammanhang och som också har nämnts här . , somär en erkänd forskare i arbetsmarknadsfrågor, beräknar att det finns mer än enhalv mUjon människor som går arbetslösa eller är undersysselsatta. TUl dessamänniskor hör de 120 000 direkt arbetslösa, 112 000 som är dolt arbetslösaeller som det heter "latent arbetssökande", 98 000 som ärundersysselsatta och önskar heltidsarbete i stället för deltid, 98 500 inomberedskapsarbeten, omskolning och liknande samt ca 100 000 som inte ingåri arbetskraften och som inte är förhindrade att arbeta av andra verksamhetersom studier, vårduppgifter, sjukdom eller liknande. Jag förstår inte hur man påborgerligt och socialdemokratiskt håll kan försvara ett ekonomiskt system manmå kaUa det biandekonomi eller vad man vUl som så Ula behandlar människor ochså dåligt utnyttjar möjliga produktiva insatser. Regeringen säger sig nu räkna med att utvecklingen iSverige skall bli uppåtriktad. Och denna utvecklinghoppas man sedan skall byggas på av en internationell konjunktumppgång. Mantalar redan om risken för överhettning i konjunkturen, vUket måste låta som etthån i de arbetslösas öron. Räknar man på regeringshåll medvetet med attreservarmén av arbetslösa och utslagna även skall vara större underden nya högkonjunkturen, som kommer, än under den förra? Vad som är uppgång i konjunkturen och när en sådan kommeravhänger i mycket av hur man räknar. Skulle man gå efter bankernas och vissaandra storföretags bokslut så hade de en högkonjunktur , närlönarbetarna drabbades av avskedanden och sänkta reallöner. I stället för attsöka planera den ekonomiska utvecklingen sätter regeringen sin lit tUl enmöjlig förbättring av den internationella kapitalistiska konjunkturen. Istället för att utnyttja den uppgång som den väntar ur denekonomiska krisen för en långsiktig planläggning, så låter den det privatakapitalistiska näringslivet bestämma grundvalen för den fortsatta utvecklingen.Spekulation, profitjakt, anarkiska och motsättningsfyllda beslut skall även ifortsättningen få vara avgörande. De privata företagen beviljas en rad olikasubventioner, skattelättnader och rena gåvor om de investerar och ökar sinproduktion, oavsett om investeringen och den framställda produkten behövs ellerinte. I stället för långsiktig planering får också i fortsättningenkortsiktig konjunkturpolitik. Regeringen har inte i varje faU inte offentligt - dragitnågra lärdomar av den utveckling som lett fram till den ekonomiska krisen ochden stora arbetslösheten. Dess krispolitik har inte inneburit något ökatinflytande för staten över investeringarna, över lagemppbyggnaden eller överproduktionen. Ännu mindre har den inneburit något ökat inflytande förlöntagarna. Jag stäUde i höstens remissdebatt frågan tiU statsminister de av regeringen föreslagna konjunkturpolitiska åtgärderna skulle ökaarbetarnas inflytande, vUket han hade påstått. Jag vill upprepa samma fråga ; Menar verkligen att den konjunkturpolitik som regeringen förtunder ökat löntagarnas inflytande inom näringslivet? Såvitt jag kunnat finna har den, fömtom en fortsättningoch utbyggnad av den traditioneUa arbetsmarknadspolitiken, inneburit enanpassning tUl det privata näringslivet och dess intressen. Man har med olikamedel sökt hålla uppe vinsterna och investeringarna hos dé privata företagen.Och därvid är det i första hand storföretagen som har gynnats. De som gärna vUl representera den mindre företagsamhetenklagar över denna sneda fördelning av håvorna; det har vi hört också här i dag.Herr har anmärkt på att regeringens ekonomiska poUtik inneburitfördelar främst för de stora företagen och kapitahntressena. Men då måste jagfråga honom: Om vill ändra på denna politik så att de storamonopolföretagen i fortsättningen inte har en gynnad stäUning och inte fårdominera näringslivet, som de nu gör inom industri, bankväsende osv., om niverkligen vill en sådan ändring, tror ni då att ni kan genomföra den i samarbetemed och moderata samhngspartiet? Vi vet ju aUa att dessa partier isvensk politik i varje faU inte företräder någon kamphnje mot storfinansen. Omcenterpartiet menar allvar med vad det säger, måste det nog pröva om sinabundsförvanter. 1 det nuvarande sällskapet blir dess uttalanden inte tagna påallvar av dem som verkligen vUl begränsa storföretagens makt. Det finns, herr talman, många underligheter i deborgerliga partiernas politiska framträdande. Det är inte många månader sedande skuUe överta regeringen. ställde sig tiU förfogande och erbjödädelmodigt den gamle statsministern fritt avtag. Mervärdeskatten skuUe sänkasmed och konsumenterna få mera pengar att köpa för. Var finns nu dessaglada stridssignaler och dessa pockande krav på regeringsskifte? 1TV skröt med att förslag tUl årets riksdag baragäUer av statsbudgeten. Men då ställer folk frågan; Är det verkligennågonting att byta en hel regering för? 1 promUle, en tiondel av en procent,den skillnaden i fråga om politik kan väl på sin höjd värderas lika med ettkonsultativt statsråd därmedingenting ont sagt om dem. Nog måste man uppskatta regeringsmakten till litetmera pengar, nog har den litet större betydelse. Och vart har kravet på en sänkning av mervärdeskattentagit vägen, de krav som ännu var så avgörande för de borgerligapartierna? Det kravet vUl man inte låtsas om. VUka är orsakerna? Är detatt julhandeln är över, julhandeln vars uppmuntran var ett av folkpartietsviktigaste argument? Men arbetslösheten finns kvar, och det var ju den detgäUde att bekämpa. Man kan inte dra någon annan slutsats än att kravet i höstaspå en sänkning av mervärdeskatten var taktiskt betingat och att de borgerligapartierna nu av någon anledning ändrat taktik. kommunisterna anser att kampen motarbetslösheten och för att hindra att krisens bördor läggs på de arbetandeaUtjämt är en huvuduppgift. Det behövs en ny politik som garanterar allas rätttill arbete. Det kan inte accepteras att hundratusentals människor är helteller delvis arbetslösa. För att bekämpa arbetslösheten måste resurser urstatskassan och AP-fonderna sättas in för arbeten på olika samhälls-nyttigaområden och för att skapa statliga basindustrier framför allt i de nuvarandeavfolkningsområdena. Målsättningen måste vara att göra slut på arbetslösheten.Någon lägre målsättning kan inte godtas. Detta kräver också en ny regionpolitik, eftersom enbetydande del av arbetslösheten är betingad av den regionala krisen. Att detjust nu blivit en dämpnmg i utflyttningen från skogslänen och tUlstorstadsområdena får ju inte tolkas som någon varaktig förbättring.Konjunkturnedgången och den aUmänna ökningen av antalet arbetslösa innebär isjälva verket en fördjupning av den regionala krisen. Dämpningen iomflyttningen är inte ett uttryck för ett förbättrat sysselsättningsläge iavfolkningsområdena. När konjunkturen nästa gång vänder uppåt kommerflyttningen att kraftigt öka igen om det inte blir en annan regionpohtik. Ochjust inför en sådan vändning är det mera berättigat än någonsin att söka få enannan pohtik tUl stånd, annars tvingas på nytt en utflyttning fram med aUa dessskadliga följder. RegionpoUtikens gmndprincip bör enligt vår mening vara: åtvarje län fuU och effektiv sysselsättning utan flyttningsförluster.Storstadsregionernas tillväxt måste stoppas. Länsplanerna och utkastet tiUfysisk riksplan bör omarbetas med utgångspunkt från de nya regionpoUtiska målenoch utifrån miljöpohtiskt riktiga grundlinjer. kommer om det inte sker några avgörandeförändringar 4 000 arbetare att dödas, 23 000 att invalidiseras och 1250 000att skadas på sina arbetsplatser. Då måste man ändå räkna med att dagensbristfälhga statistik underskattar problemets verkliga storlek. Någon statistiköver hur många som bhr utslitna på sina jobb finns inte. Indirektabelägg för hur stort problemet är utgör det faktum att närmare 100 000människor remitteras tUl arbetsvärden och att omkring 200 000 blivitpensionerade . Man räknar också med att 400 000 människor eller av den arbetande befolkningen är sjukskrivna vid ett och sammatiUfälle. Vanliga orsaker tUl långtidssjukskrivning är just sjukdomar sombetingas av en pressad arbetsmUjö, exempelvis ryggbesvär, magsår och nervösabesvär. av aUa LO-medlemmar anser sig vara utsatta för hälsoriskerpå sina arbetsplatser. De åtgärder som genomförts och som föreslås är motdenna bakgrund helt otillräckUga. Om så stora risker fanns på den härarbetsplatsen är jag övertygad om att det snabbt skuUe bh ändringar. a. att beslut fattas om lägsta tolerabla hygieniska gränsvärdenbeträffande buUer, vibrationer, dammförekomster, partikelföroreningar, gaseroch lösningsmedel m. m., att företagen skaU ha skyldighet att bevisa nyakemiska produkters oskadlighet innan de införs i arbetslivet och att det skaUbli föreskrifter om regelbundna pauser vid arbete vid löpande band och ikontinuerliga arbetsprocesser liksom om högsta tillåtna hastighet vid löpandeband. Det finns inget försvar för att dröja med sådana grundläggande saker. Det aUvarligaste hindret för förbättringar har varit attdet saknats en genomtänkt strategi, en genomtänkt plan, grundad på insikten attden försämrade arbetsmUjön måste ses i sitt sammanhang med det rådandeekonomiska systemet. Frågan om arbetsmiljön har setts som en samarbetsfrågameUan arbetsköpare och anställda. I själva verket är en god arbetsmiljönågonting som de anstäUda i de flesta faU måste tillkämpa sig genom facklig ochpolitisk kamp. Arbetsmiljön är också den en maktfråga. § 32 och liknandebestämmelser som gynnar arbetsköparna måste bort och de anställda och derasfackhga organisationer tillförsäkras grundläggande demokratiska rättigheter.Lagstadgad rätt bör införas tUl förhandlingar i aUa frågor, tiU strejk när inteförhandlingar ger resultat, att avbryta hälsofarligt arbete, att välja löneformsamt att säga nej tiU produktions- och tidmätningsmetoder som används för attöka utsvett-ningen, rätt tUl möten och agitation på arbetsplatsen, rätt atthindra uppsägningar och omplaceringar. Lagarna stöder nu arbetsköparna. Demåste förändras så att de i stället stöder de anstäUdas kamp. pressades den genomsnittliga konsumtionenner. För de arbetslösa och för låginkomstgmpperna i allmänhet var sänkningenstörre än genomsnittet. beräknar man en uppgång av den genomsnittligakonsumtionen, men den är i hög grad oviss. Den beror på hur mycket priser ochhyror kommer att höjas. Vad som hände är iUavarslande. Då steglivsmedelspriserna , kläder och skor , hyroma medöver . En väsentlig del av denna prisstegring berodde ju på höjningenav mervärdeskatten. Mot en genomsnitthg ökning av konsumentpriserna med6,, varav mervärdeskatten svarade för nära nog hälften, beräknas höjning . Hur mycket den siffran kommer att överträffas vet vi somsagt var inte. Handelsmmisterns uttalande att företagen i fortsättningen fårhöja priserna på sitt eget ansvar lugnar knappast bamfamiljerna, pensionärerna,löntagarna och andra som tvingas betala de höjda priserna. Priskontroll är inteeffektivt, det låter sig sägas, men ingen kan rimligen bestrida att även enofuUkomlig priskontroll är bättre ur konsumenternas synpunkt än att släppapriserna helt fria. Äterinför därför prisstoppet och vänta inte med det tUlnästa valrörelse! kan det vara för sent - ur mångasynpunkter. Då kanske får ett ännu större inflytande, han som gUlarparollen lönerna ner, priserna upp. Vårtpartis krav att mervärdeskatten skall bort på maten vinner en aUt starkare anslutning blandaUmänheten. Man tycker det är orimligt att de höga priserna på livsmedel skaUförhöjas ännu mera genom att staten tar ut skatt på varje limpa och på varjeliter mjölk. Vi vet att denna skatt hårdast drabbar dem som har de lägstainkomsterna och den lägsta levnadsstandarden, att det är en skatt som har sintunga vikt nedåt i inkomstskikten. Motargumentet att det av tekniska skäl integår att befria livsmedel från moms anser jag däremot inte ha någon vikt aUs.Vad man kan göra i andra länder borde gå också här. Det svåra är däremot attomedelbart ersätta det stora inkomstbortfaUet i statskassan. Men nog måste väläven andra än kommunisterna kunna säga, att det går att ta ut mera skatt avstora förmögenheter, av arv och gåvor, av bolagsvinsterna, genom en skärptkontroU mot skattefusket, genom beskattning av reklamen, genom att manbegränsar den nuvarande avdragsrätten för skuldräntor, som gynnar ett litetprivilegierat skikt i samhället, osv. Politikär under givna betingelser alltid ett val mellan olika möjligheter. Om jag fårstanna vid några sådana val som man måste göra på skatte- ochfinanspohtikens område, så anser vi följande. Ivalet meUan att ta ut mervärdeskatt på aUa matvaror eller att hårdare beskattakapital och bolagsvinster väljer vi det . De som i stäUet föredrar att taut skatt på maten bör tala om för bamfamiljerna varför de vUl ha det så. Ivalet mellan att sänka pensionsåldern tUl för aUa eller att fortsätta attha nuvarande höga militämtgifter väljer vi det förra. Stora grupper får redannu pension vid eUer tidigare. Hur kan man vägra dem, som allmänt sett hardet tyngsta och mest slitsamma arbetet, denna förmån? Det kostar pengar, det ärsant, men det är ett rättvisekrav som mte kan avvisas. Denna sänkning tiU 65 årbör kunna genomföras . nuvarande militärutgifteruppgår på fjärde huvudtiteln till nära , i verkligheten tillöver 10 miljarder. (Medanledning av att en åhörare ropade slagord från läktaren yttrade fru andre vice talmannen, somövertagit ledningen av kammarens förhandlingar; JagvUl erinra om att meningsyttringar från åhörama inte är tillåtna.) Ioch för sig är det riktigt att skäUa på aUa regeringar, i varje fall när de fören felaktig pohtik vUket de flesta gör och jag skaU också fortsätta med detnär det gäUer mUitärpolitiken. Jagsade att nuvarande mUitämtgifter uppgår på fjärde huvudtiteln tiU nära7 miljarder kronor men i verkligheten tiU över 10 mUjarder, om man räknar inaUa mihtärkostnader. SkuUe det föreligga ett samband meUan en statsmUitämtgifter och dess säkerhetspohtiska läge, så skuUe vara enav världens mest hotade stater. En nedskärning av mUitärutgifterna är båderimlig och möjlig. 1valet mellan att ha en mera balanserad statlig budget eller att effektivt kunnabekämpa arbetslösheten väljer vi det . Kan man tränga tUlbakaarbetslösheten och säkra fler människor arbete och normala inkomster, så ökarju automatiskt statens inkomster och sjunker dess utgifter. En lika storupplåning som det här budgetåret kan därför vara motiverad även under nästabudgetår. Man kan, som jag redan har framhåUit, diskutera gränsernaför vad som är möjligt att åstadkomma inom nuvarande ekonomiska system, mensärskUt på ett område förefaller det vara en bra bit kvar innan man når dessagränser. Jag tänker här på bostadspohtiken. Hyrorna har stigit med inte . Det är betydligt mer än dengenomsnittliga prisnivån. Denna hyrespohtik har skapat svära socialamissförhåUanden som snabbt måste botas. Det är ingen tiUfällighet atthyresgäster går tiU kamp mot de höga hyrorna också med användande av nyakampmetoder, t. ex. hyresstrejk. En statlig bostadsbank och totalfinansieringav aUt bostadsbyggande tiU en låg och fast ränta, ändring av det nuvarande s.k. paritetslånesystemet som fastställer hyrorna, så att diskontosänkningarockså följs av sänkningar på de långa lån som berör fastighetsbelåningen, ärnågra omedelbara åtgärder som vi anser bör genomföras. Förstatligande avbyggnadsmaterialindustrin, kommunalisering av aU tomtmark och överförande avalla hyreshus i eller annan aUmännyttig ägo är nästa steg. Men för attlösa bostadsfrågan måste man bryta den kapitalistiska marknadsekonomins greppoch genomföra målsättningen att en rymlig hälsobostad till rimUgt pris skaUvara en grundläggande social rättighet för aUa människor. Man kan, fru talman,självfallet inte lösa problemen på det sätt som föreslog i sittanförande. viU ha en egen järnväg. Men det kan inte alla få. Detriktiga sättet att lösa de problem som finns är i stäUet att de som utför detskapande arbetet tar makten i företagen och tar hand om bestämmanderätten. Dålöser man de problem som och andra här har talat om. Men då villinte de borgerliga vara med. Vi diskuterar här olika möjligheter att lösa brännandeproblem utifrån de intressen och värderingar partierna företräder. De politiskapartierna lägger i motioner och tal fram sina förslag. Många människor ringereller skriver tiU riksdagsmännen och ber dem framföra olika krav. Riksdagenborde enligt vår mening ha större befogenheter; dess makt är tillbaka-trängdtill förmån för byråkrati och storfinans. Men det finns inom grundlagens rammöjligheter att öka denna makt, och vi menar att man bör sträva därtill, liksomtill att använda det reella inflytande nu har. Regeringen har, i polemik mot bl. a. den nyligengenomförda mobUiseringen av storfinansens män för EEC, med skärpa påtalat attmedlemskap i icke går att förena med bevarad alliansfrihet. Medlemskapeller nära anknytning tiU EEC hotar emellertid mte bara den nationellasjälvständigheten. Det hotar också folkens övriga demokratiska rättigheter. Iett uttalande inför en studiegmpp från det norska under ledningav nuvarande statsminister sade för sedan EEC-kommissionensvicepresident följande om utvecklingen inom organisationen: "DenationeUa parlamentens inflytande kommer efter hand att bli mindre. Detsammakommer att gälla de nationella partierna." Sverigebör begränsa sina förbindelser med EEC tiU ett handelsavtal. Folkens nationeUa självbestämmanderätt står inte imotsättning tUl internationalismen, utan är tvärtom en förutsättning för denna.I motsättning tUl internationahsmen står däremot stormaktspolitik och nationeUtförtryck, var de än förekommer. Väpnat angrepp och krigshandlingar är en grov och brutalform för förtryck av ett annat folk. Sådant förtryck kan endast upphöra genomatt angriparen tvingas att dra sig tiUbaka. USA-imperialismen måste upphöra attdöda folk och fuUständigt dra tUlbaka sina styrkor, sina bombplan,sina hangarkryssare, sitt stöd åt marionettregimen i . När presidentNixon beslutar att göra det, då kan han möjligen för taordet fred i sin mun. Till dess så sker kommer världens folk att betrakta allahans s. k. fredsplaner som smutsiga tricks för att förlänga ett barbariskt ochbrottsligt anfallskrig. Vi har i lyssnat tiUoppositionens företrädare. Det är debattekniskt litet svårt att bemöta demsamtidigt; det är något av ett simultanparti i schack - jag beklagar mig mteöver det, för det är den debattordning vi har. Låt miginlednmgsvis bara helt kort beröra några frågor som togs upp. ägnade en avsevärd del av sin knappt utmättatid åt att tala om justitieombudsmannainstitutionen, och det hedrar honom i ochför sig. Men när han riktade sina appeUer mot regeringen gick han väl ändå pågrundlagens gräns, för jag viU erinra om att det är riksdagensjustitieombudsman. JO:s arbetsformer och praxis är alltså något som det i förstahand ankommer på att behandla, och regeringen brukar inte lägga sig idet.