prot · FV0960 · 1972-12-31 00:00:00 — b. fröken () och herrWennerfors (m), som vid bifall till utskottets hemställan under 19 - ansett att utskottets yttrande i viss del skulle ha av reservanterna angiven lydelse, c. i (vpk), som- vid bifall till reservationen nr 7 - ansett att utskottets yttrande i viss del skulle ha av reservanten angiven lydelse, 9. beträffande omfördelning avtomträttsavgäld av fröken () och (), vilka ansett att utskottet under 20 bort hemställa, att riksdagenskulle avslå motionen 1972:605, 10. beträffande läneunderlag ochpantvärde av herrar () och (), som ansett att utskottet under 2 I bort hemställa, att med bifall tUl motionen 1972:1430 som sinmening gav Kungl, Maj:t till känna vad reservanterna anfört, bttr'aiiar\de övre lånegränser a. av herrar Grebäck (c), i (c). (), () och Äkerfeldt (c), som ansett att utskottet under 23 borthemställa, att i anledning av motionerna 1972:609 och 1430samt med avslag å motionen 1972:606, samtliga såvitt nu var i fråga, som sinmening gav Kungl, Maj:t till känna vad reservanterna anfört. b. av fröken () och herrWennerfors (m), som ansett att utskottet under 23 bort hemställa, att med bifall till motionen 1972:606 och medavslag å motionerna 1972:609 och 1430, samtliga såvitt nu var i fråga, som sinmening gav Kungl, Maj:t till känna vad reservanterna anfört, 12. beträffande ränta på amorteringspliktiga tilläggslånav (), fröken () samt herrar i (c).Ullsten (fp), Wennerfors (m), () och Äkerfeldt (c), som ansett attutskottet under 25 bort hemställa, att med bifaU till motionerna 1972:609, 1417 och1430, den förstnämnda och den sistnämnda såvitt nu var i fråga, som sin meninggav Kungl. Maj :t till känna vad reservanterna anfört. Anslag till bostadsbyggande, m. m. 13. beträffande maximibelopp förvissa förbättringslån, m. m. av herrar Grebäck (c), i (c). (), () och Äkerfeldt (c), som ansett att utskottet under 27 bort hemställa, att med bifall till motionen 1972:386 .såvitt nuvar i fråga hos Kungl. Maj:t skulle anhålla om förslag i enlighet med vad imotionen anförts, 14. beträffande inkomstgräns förvissa förbättringslån samt stimulans till kommunerna av fröken () samt herrar (), Wennerfors (m) och (), som ansett att utskottet under 28 bort hemställa, att med bifall till motionen 1972:386 såvitt nuvar i fråga som sin mening gav Kungl. Maj:t till känna vad i motionen anförts, 15. beträffande förbättringslån förvissa låginkomstgrupper av herrar Grebäck (c), i (c). (), () och Äkerfeldt (c), som ansett att utskottet under 30 bort hemställa, att med bifall till motionen 1972:609 såvitt nuvar i fråga som sin mening gav Kungl. Maj:t till känna vad reservanternaanfört, 16. beträffandeinvalidbostadsbidrag m. m. av herrar () och (), som ansett att utskottet under 32 bort hemställa, att med bifall till motionen 1972:160 hos Kungl.Maj:t skulle anhålla om a, initiativ för att främja byggande och drift avservicebostäder för handikappade, b, utvidgad rätt till invalidbostadsbidrag sä att dengällde alla som hade behov av särskilda arrangemang, c. attnuvarande maximibelopp slopades, d. attbidrag lämnades även för fritidsboende, 17. beträffande anslag förmarkförvärvslån av fröken () och (), som ansett att utskottet under 34 bort hemställa, att med bifall tillmotionen 1972:606 såvitt nu var i fråga skulle avslå Kungl. Maj:ts förslagommedelsanvisning till Lånefonden för kommunala markförvärv. beträffande sammansättningen av statens råd förbyggnadsforskning av fröken () och (), som ansettatt utskottet under 36 bort hemställa, Anslag till bostadsbyggande, m. m. att med bifall till motionen 1972:617 som sinmening gav Kungl. Maj:t till känna vad reservanterna anfört, 19. beträffande obligatoriskkommunal bostadsförmedling av i (vpk), som ansett attutskottet under 38 bort hemställa, att med bifall tiU motionen 1972:608 som sinmening gav Kungl. Maj:t till känna vad reservanten anfört. TUl betänkandet hade fogats ettsärskilt yttrande av fröken () och (). betänkande nr 9 tar upp debostadsfrågor som väckts i statsverkspropositionen under inrikesdepartementetshuvudtitel och de motioner som anknyter till dem. har vi attbehandla bostads- och samhällsplaneringsfrågor som närmast faUer underjustitie- och civildepartementens områden. Jag finner det angeläget att redan inledningsvis fåuttrycka min tillfredsställelse över att den nya utskottsorganisationen gjortdet möjligt att inom ramen för ett utskotts behandling kunna debattera och taståndpunkt till frågor som berör den helhet som samhällsbyggnadsområdet trotsallt utgör. Vi har i utskottet förutsatt att denna grundtanke även ifortsättningen skall beaktas vid remittering av propositioner och motioner, t.ex. i hyresfrågor som är förenade med bostadspolitiska bedömningar. Bostadsbetänkandet innehöll hemställan i 50punkter, 25 punkter i samband med reservationer och två särskilda yttranden. Iår lägger vi fram ett bostadsbetänkande med hemställan i 41 punkter, 19reservationspunkter och ett särskilt yttrande. Denna utveckling beror inte päatt den demokratiska oppositionen gett upp några positioner. Den är väl snarareett uttryck för att den bostadspolitiska debatten i mycket är på väg att merkoncentreras till grundläggande frågor och inte i så hög grad som tidigarehandlar om vad man ironiskt brukade kalla "bostadsmaffians" inbördesuppgörelse om tekniska och byråkratiska lösningar i ett invecklatadministrativt system. Utvecklingen beror till viss del också på attmittenpartierna kunnat samordna sina konkreta alternativ i störreutsträckning . Vad är nu huvudlinjerna i respektive riksdagspartiersståndpunkter, i den mån de blivit aktuella vid riksdagsbehandlingen? Först ochfrämst bör strykas under att enigheten och uppslutningen är i det närmastetotal när det gäller övergripande bostadspolitiska målen. När det sedan gällerkonkreta åtgärder för att nå dessa mål kan vi urskilja olika huvudlinjer. Regeringen och regeringspartiet har ju traditionelltfunnit att allt vad de hittat på och tillskapat varit bra och av denanledningen bör behållas. Reformförslag har därför regelmässigt avvisats, ivart fall intill den dag då man eventuellt sett sig tvungen att handla, men iså fall först sedan man gjort re form förslagen till sina egna. Men i det sammanhanget får man väl trösta sig med attopposition trots allt lönar sig. Jag har t. ex. med viss glädje kunnatkonstatera i uttalandefrån inrikesministern att han är på glid mot en större förståelse för ett ökatsmåhusbyggande. Ett ytterligare andmm, som väl räcker över nästa valrörelse,har regeringen skaffat sig genom boendeutredningen och den aviserade nyaöversynen av finansieringssystemet. Därmed vill jag inte på något sätt ha sagtatt dessa utredningar är onödiga. Tvärtom kan de vara framkomliga kanaler föratt föra in tidigare nedröstade förslag i handlingen. De konkreta och genomförbara alternativen står somtidigare center och för. har, likaledes som vanligt,ställt sig utanför en mer ingående diskussion om samhällsbyggnadsproblemen ochupprepar sina beklaganden över tingens hopplösa tillstånd. kommunisterna är i princip på sammaståndpunkt och upprepar dogmatiskt samhällsägandets fördelar. Den bostadspolitiska debatten har alltmer koncentrerat sigtill bomiljön, produktionskostnaderna och hyresnivån. I detta sammanhang harman ofta behandlat de regionalpolitiska utgångspunkter som i sig kan förklaraoch ge nyckeln till lösningar av viktiga frågor på det bostadspolitiskafältet. Bostadsfrågan är en av de mest centrala samhällsuppgifterna. Dettaförhållande får dock inte leda till att vi inte vill eller vågar tala omuppenbara bristfälligheter i det nu rådande bostadspolitiska systemet ellerfattar beslut om prioriteringar, som kanske endast innebär tillfälliga fördelarmen som i det längre perspektivet snarare är till skada än till nytta förbostadskonsumenterna. En mera realistisk bedömning innebär ibland att vi måsteavstå ifrån att räkna fram trenden och i stället försöka nyttiggöra de givnaresurserna på annat sätt än genom att fortsätta en expansionspolitik av barafarten i vissa orter och regioner, särskilt då storstadsregionerna. Eftersom enav de grundläggande faktorerna för att bedöma investeringsbehovet är deensidigt inriktade resursinsatserna till dessa orter och regioner, blir ocksåhärvidlag den regionala utvecklingsplaneringen den minsta gemensamma nämnaren.I ett samhälle med mindre centraliseringstendenser skulle det vara mycketlättare att ta itu med den fortsatta höjning av bostadsstandarden både inom ochkring lägenheten som ju ytterst är målet. De höga hyrorna i nyproduktionen har stått i centrum sedanden akuta bostadsbristen började sin vandring ut från den politiska arenan. Detborde vara höjt över allt tvivel att allt som kan göras också skall göras föratt sänka de kostnader som skaU bestridas med hyran. Vad är det då som kan göras i denna del? Drift-,underhålls- och räntekostnaden kan knappast påverkas på annat sätt än genomrationaliseringar och genom nya tekniska lösningar. Kapitalkostnaderna beror på produktionskostnad ochräntenivå. Utgår man ifrån att dessa faktorer i stort sett är givna, återstårbara att välja mellan subventionsformerna eller kombinationer av dessa. Dåinställer sig den politiska balansaktens huvudnummer, dvs. att sänka kapitalkostnadeni hyran. Denna kostnad ingår på grund av paritetslånesystemet redan nu tillendast cirka två tredjedelar i hyran, vilken trots detta upplevs som alltförhög. Den endarimliga slutsatsen måste då bli att fråga sig om räntenivån är den 19 aprU 1972 Anslag till bostadsbyggande, m. m. Anslag till bostadsbyggande, m.m. Med all respekt för de nationalekonomiska naturlagarna och detinternationella inflytandet fär väl ändå erkännas att räntenivån är enslutprodukt av en mer eller mindre ofullkomlig mänsklig avvägning och attmöjligheter finns att anpassa den länga räntan så att den inte skall behövainnebära en subvention. Någon skall ju ytterst ändå betala allakostnader. Jag tror att debatten skulle tjäna på att vi såg på denhär frågan som det fördelningsproblem den innerst inne ändå är. Även om bådeboendeutredningen och den nya utredningen om finansieringssystemet kan komma inpå och förhoppningsvis finna konstruktiva lösningar på de här frågorna, börändå debatten i väntan härpå föras i realistiska termer. Kraven pä realism i deekonomiska sammanhangen får inte och bör inte vara ett utslag av defaitism. Hurvi än senare kommer att lösa de här frågorna, byggs det under tidenbostadsområden som såväl vi själva som våra barn och barnbarn skall leva medoch i. Vi måste därför aktivt engagera oss i bomiljönsutformning. En av de mest brådskande frågorna i det sammanhanget är att se tillatt långdragna och invecklade planeringsprocesser inte får ett järngrepp överde människor som skall styra dem. Även i det fallet får vi sätta vårt hopp tillbygglagutredningen. Det är dock klart att vi som politiker redan nu måste tavårt ansvar för att den debatt om samhällsbyggandet som så engagerat ochstimulerande förs på alla nivåer i vårt samhälle inte bara stannar vid att blien lång lista av osorterade synpunkter och krav. Vi måste från vårt håll hjälpatill, så att debatten blir konstruktiv och inte lika svår att överblicka somden planeringsverksamhet samhällets olika organ bedrivit och som såhårt kritiseras. Vi måste därför inte minst för vår egen del försöka nå framtill en ordning, där samspelet mellan olika beslut står fullt klart. En, om jag förstår saken rätt, grundläggande förutsättninghärför är att forskningen rörande samhällsplaneringsfrägor får en inriktningsom leder fram till alternativ vilka kan begripas av vanligt folk men också kanomsättas i det praktiska livet. Detta krav förutsätter i sin tur att de som äransvariga för de administrativa frågorna i planeringsprocessen kan marknadsföraolika lösningar och alternativ utan att vara alltför snävt bimdna inom sinsektor. Målsättningar för planeringsarbetet måste konkretiserasute i de olika kommunerna. kan lämna sitt bidrag genom alt ge ökademöjligheter och bättre resurser därtill inom den kommunala självbestämmanderättensram. Utgångspunkten i framför allt en debatt om boendemiljö och närmiljö måstebli en fortsatt strävan mot det decentraliserade samhälle som ger människornaen praktisk möjlighet att påverka och delta i planeringsbesluten, naturligtvismed hänsynstagande även till riksintressen. Andra talare kommer att behandla de särskildautskotts-och reservationsståndpunkterna. Jag vill dock redan nu yrka bifalltill reservationerna I a, 2, 3, 4, 8 a, 11 a, 12, 13 och 15 samt i övrigt till utskottets hemställan. HerrULLSTEN (fp): De yrkanden som ställts i civilutskottets betänkandehandlar alla om tekniskt invecklade problem kring låneramar, finansieringssystem,konkurrensvillkor, hyreslagstiftning och markanvändning. Det är ofrånkomligtatt det blir på det sättet, eftersom det är denna typ av frågor som riksdagenskall ta ställning till när vi diskuterar bostadspolitik. Men egentligen handlar detta betänkande om att byggaomkring 100 000 nya hem för familjer med barn, för familjer ulan barn, förensamstående, för dem som har goda inkomster, för dem som har sämre inkomster,för de välanpassade människorna och för de socialt utstötta. Det handlar ocksåom att nyskapa och omskapa vad som är och kommer att bli några hundratusenmänniskors hembygd. För de beslut vi fattar under ärendembriken Bostadsbyggandehar inte bara att göra med de tekniska och ekonomiska förutsättningarna för hurman bygger hus, även om de problemen är viktiga nog. Husen vare sig de är högaeller låga, vare sig de är byggda för en eller flera familjer är ju ändå baraen del av den boendemiljö som för att fungera även måste innehålla andra saker- hyggliga vägar, kollektivtrafik, arbetsplatser, butiker, skolor, grönområden,lekplatser, fritidsanläggningar etc. Dessutom handlar det om att av de ungefär 100 000 nyabostäder som kommer att påbörjas innan vi igen skall diskutera anslagtill bostadsbyggande m, m. skapa miljöer som fungerar också socialt. Då rör det sig om att t. ex, de barn och ungdomar somskall bo i de lägenheter som ryms inom våra garanterade minimiramar och konjunkturreserverkommer att trivas, att den samhällsservice som vi också anslår statligalånemedel till kan ge dem en meningsfull fritidssysselsättning och attresultatet inte i stället som vi har sett så ofta blir fallet blir slum,tristess och trasiga människor. Formellt är det alltså bara de 55 yrkandena om anslag ochlagstiftning som vi skall ta ställning till . Resten lämnar vi åtkommuner, bostadsföretag, bostadsrättsföreningar och åt enskilda att sköta. I realiteten kräver en framgångsrik bostadspolitik ändåatt vi ser bostadsbyggandet som en del i den totala boendemiljön. Det är frånden utgångspunkten vi skall bedöma frågan om bostadskostnader ochbostadsstandard, administrativa former för långivning till kommunerna,upplåtelseformer och hustyper, hur mycket vi skall bygga och var vi skall byggaetc. En av förutsättningarna för att bostadspolitiken skall kunna bidra tillatt skapa en socialt riktig miljö är alt byggandet anpassas till de boendesönskemål. Detta är en märkvärdigt ny frågeställning ibostadsdebatten. Under de tre decennier som gått har ett problem dominerat överallting annat i den bostadspolitiska debatten bostadsbristen. Allt som byggtshar kunnat hyras ut, i regel redan på ritningsstadiet. På knappast något annatområde har vi sä renodlat haft en säljarens marknad som när det gällerbostäder. Ansvarsmedvetna bostadsplanerare och bostadspolitiker har intesaknats vare sig inom den kommunala, den kooperativa eller den enskildasektorn, och mycket av efterkrigstidens bostadsarkitektur är nog ändå bättre änsitt rykte. Men man har i stor utsträckning ändå byggt utan att Anslag till bostadsbyggande, m. m. den 19 aprU 1972 Anslag till bostadsbyggande, m. m. frågabostadskonsumenterna hur de egentligen vUl bo. När man ändå ibland mött enkonsumentopinion har planerare och politiker saknat vanan att lyssna. Den justnu intensiva debatten om markbostäder är ganska typisk. Det konsumentintressetär ju i och för sig långt ifrån nytt. Folk har väl egentligen alltid velat bo ilägenheter med markkontakt, som vi nu formulerar det även om vi inte gjorde dettidigare. Höghusen aren eftergift åt en byggteknik som vuxit fram ur, som detnu har visat sig, delvis tvivelaktiga ekonomiska kalkyler. När i den debattendet enda alternativet till höghus var villa med den egna tomten värdet alltförlätt att visa hur den sortens byggande var ett kommunalekonomiskt dyrt sätt atttillgodose en bostadsform som ändå bara stod öppen för folk med relativthyggliga inkomster. Med det resonemanget lät man sig alltför ofta nöja. Därförhar också de betonggrå flervåningskolosserna spritt sig i ringar kring våratätorter och fyllts med folk som egentligen inte alls har velat bo där men sominte haft något annat val. vet vi att det ensidiga höghusbyggandet även frånkommunalekonomisk synpunkt i stor utsträckning varit en felsatsning. stårrunt om i landet tusentals lägenheter i de nya flervåningshusen tomma, medanfolk köar för att komma åt egnahemstomter, radhus eller andra former avbostäder med markkontakt. Den situationen har redan på sina håll tvingat framett nytänkande. Plötsligt har det visat sig möjligt att bygga småhus med .sålåga insatser att de är tillgängliga även för folk med måttliga inkomster. Ivissa kommuner bygger man radhus för uthyrning. har en vetenskapligt upplagd undersökning av dens. k. SCAPE-gruppen vid i visat att den koncentrerade låghusbebyggelsentvärt emot de teorier som under styrt bostadsplaneringen i mångaav våra kommuner inte alls ställer sig dyrare än flervåningshusen, även om manräknar in de kommunala investeringarna och de boendes privatatransportkostnader, som givetvis blir något högre om man skall bo längre bortfrån arbetsplatsen. En slutsats av detta måste naturligtvis vara en ökadsatsning på låghusbebyggelse i olika former. En annan lärdom, minst likaviktig, måste vara att man också i fortsättningen som man fått göra i annanproduktion tar reda på vad det är för produkter som konsumenterna egentligenvill ha. Vill vi öka valfriheten på bostadsmarknaden är detnödvändigt med en målmedveten satsning också för att hålla kostnaderna på enrimlig nivå. Trots relativt förbättrade möjligheter att få bostadstillägg ochtrots ett paritetslånesystem som gömmer undan en avsevärd del av denegentliga bostadskostnaden upplevs hyran som en alltför tung post även förmänniskor i vanliga inkomstlägen. I själva verket är situationen i detta avseende på mångahåll i landet mycket alarmerande, och det skulle förvåna mig om inte vinternsproteststorm mot de höga livsmedelspriserna kommer att få en efterföljare ihöst, när de nya hyrorna blir klara. Departementschefen har naturligtvis intekunnat undgå att ta upp kostnadsproblemet i årets proposition. Men utöver enhänvisning till pågående utredningar och en del rationaliseringar på detadministrativa området, som han visar på, har han inte mycket att komma med. Med tanke på att kapitalkostnaderna spelar en sådominerande roll för hyresnivån ligger det naturligtvis nära till hands atlkräva en sänkning av bostadslåneräntan. Då måste man emellertid ha klart för sigatt paritetslånesystemet i viss utsträckning neutraliserat effekten av räntan,om man ser till den faktiskt utgående hyran. När vänsterpartietkommunisterna t. ex. föreslår att vi bör ha en, som de säger, låg och fastränta på bostadslånen måste de, om de menar allvar, ha i tankarna enbostadslåneränta som gör kapitalkostnaderna lägre än vad som motsvaras av dens. k. basannuiteten, alltså . Först om man gör det leder enräntesänkning till en sänkning av hyrorna i den dyra nyproduktionen. Men dåhandlar det också om en sänkning långt under vad som är marknadsmässigtmotiverat, och det kommer i realiteten att bli fråga om en mycket kraftiggenerell subventionering, vilket kommunisterna sägersig inte vUja ha. måste givetvis de som förordar attparitetslånesystemet skall avskaffas de må ha aldrig så bestickandesamhällsekonomiska argument för det förslaget räkna med att den i dagutgående hyran då kommer att stiga med effekten av de som skiljerkapitalkostnaden inom paritetslånesystemet och den verkliga kapitalkostnaden.Det skulle betyda att hyrorna i somliga fall ökade med . Vi har för vår del föreslagit en ökad andel i statliga låni enskilt byggda småhus och flerfamiljshus. Det skulle skapa Ukvärdigarekonkurrensvillkor mellan aUmännyttiga och kooperativa företag på den ena sidanoch de privata företagen på den andra, vUket bör ha en kostnadspressandeeffekt i sig. Dessutom menar vi att låneunderlaget för alla statsbelånade husborde räknas upp så att det sammanfaller med pantvärdena, vilket ökar den delav byggnadskostnaderna på vilken statliga lån utgår. En sådan här åtgärd skullesänka boendekostnaderna i framför allt de nu ofta mycket dyra saneringsprojekten. Vi menar att man över huvud taget skall bättre ta vara påmöjligheterna att pressa boendekostnaderna genom att skärpa kravet påkonkurrens inom bostadsbyggandet. Det gäller på byggmaterialssidan, där ettfåtal jätteföretag nu behärskar en marknad där pris- och kartellövervakningenär ganska bristfällig. Men det gäller även i själva byggledet, och då bådeflerfamUjshus och småhus. I partimotion föreslås att anbudskonkurrens iprincip skall uppställas som villkor för statliga lån. Principen bör alltså,enligt vår mening, vara att statliga lån skall utgå till det företag som efteren öppen anbudstävlan visat att det kan bygga billigast. Det bör varaprincipen, även om det ibland kan finnas skäl att göra undantag. är detinte på det viset. Bara av flerfamiljshusen byggs efteranbudskonkurrens, och när det gäller småhus är anbudsdelen förmodligen intestörre. Det är anmärkningsvärt, tycker jag, att intresset för anbudskonkurrensär så svagt, när man i flera undersökningar klart visat att de hus som byggtsefter det att man har infordrat anbud från flera företag är klart billigare ände som byggts utan sådant anbudsförfarande. Den s. k. låneunderlagsgruppen i harunder följt den här saken och t. ex. konstaterat att av15 undersökta projekt där kostnaden låg under det s. k. lånetaket. den 19 aprU 1972 Anslag till bostadsbyggande, m. m. Anslag till bostadsbyggande, m. m. dvs.anmärkningsvärt billiga byggen, så var det 12 som var konkurrensprojekt. Ingetav de här billiga projekten hade man räknat fram i en s. k.förhandlingsentreprenad, som är en mycket vanlig metod att bestämma vem somskall få bygga ett visst område. I en artikel i nr 6 av tidskriften redovisar AntsNuder och en undersökning om byggkonkurrens när det gällersmåhus, som grundar sig på ett arbete som utförts av institutionen förbyggnadsteknik vid tekniska högskolan i . Den visar först och främsten anmärkningsvärt stor skillnad i kostnad mellan privatfinansiera-de ochstatligt belånade grupphus. 1 var prisskillnaden i medeltal 1970 för likvärdiga projekt. Men undersökningen visar också påanmärkningsvärt stora prisskillnader mellan olika statsbelånade småhusprojektberoende på om de byggts efter anbudskonkurrens eller inte. 1 den här undersökningen tog man ut projekt som hadeåsatts samma pantvärde, dvs. sådana projekt som av lånemyndigheterna bedömts hasamma värde i vad gäller utförande och standard. Produktionskostnadernavarierade från över detta värde till under, eller mellan140 000 och . Det betyder lägre produktionskostnader idet fall där man byggt med effektiv konkurrens. Undersökarna påpekar att detvisseriigen finns många andra faktorer som bestämmer vad ett småhus kostar attbygga, men finner i de undersökta fallen att priset genomgående sammanhängermed på vilket sätt producenten skaffat sig rätten att bygga, dvs.konkurrensförhållandena. Det system som vi nu förordar innebär t. ex. att man i enkommun inte som kan tUldela låt oss säga ett visst område ochsedan överlåta åt det företaget att bestämma att t. ex. BPA skall fåentreprenaden. BPA måste först i en öppen anbudsgivning visa att man kan byggabilligast.