prot · FV0914 · 1972-12-31 00:00:00 — I det här sammanhanget, herr talman, vill jag skjuta staten har en olöst avtalsfräga hängande sedan den förra avtalsrörelsen.Två huvudorganisationer befinner sig i ett avtalslöst tUlstånd i förhållandetill staten. har en av dem, SR, vänt sig tUl regeringen och tiU partiernaför att söka normalisera förhållandena. Med tanke på den bitterhet det vållatbland många statstjänstemän att just de organiserade gått miste om deretroaktiva pengarna på gmnd av sin lojalitet mot den egna fackliga rörelsenmåste det finnas anledning för staten att se efter om det går att finna enengångslösning. Arbetsdomstolens utslag gör ju att en generositet från statenssida inte rimligen kan ges någon prejudicerande innebörd. Någon skyldighet förstaten att betala ut den retroaktiva lönen finns inte. När jag gav besked här i kammaren omfolkpartiets instäUning tUl det lagförslag som regeringen efter jämkningar ladefram, sade jag ut att staten måste vara angelägen att undvika kvardröjandemisstämningar bland statstjänstemännen på gmnd av det övertag som man skaffadesig genom lagen. Jag vädjar därför nu tiU regeringen att efter överläggningar iriksdagens lönedelegation och självfallet också i den s. k. OAS, som ju är ensamarbetsdelegation mellan kommunförbundens lönedelegation och avtalsverket,söka finna en lösning, som gör att staten och huvudorganisationerna kommer urdet här avtalslösa tUlståndet. Att arbetsmarknadspolitiken i stort måste inriktas på atti större utsträckning än nu satsa på förebyggande åtgärder är också någontingsom är utomordentligt angeläget för löntagarorganisationerna. Vi har lagt framett program för en sådan uppmstning. Dit hör utbyggnad av arbetsförmedhngarna,större möjligheter att förmedla arbeten mellan olika orter och en skyldighetatt anmäla lediga jobb med undantag för företag med upp tUl tio anställda. Vihar ju fått en öppen kundservice på arbetsförmedlingarna som i och för sig ärutomordentligt värdefull och som passar mycket bra i ett läge med överskott avlediga platser, men det gäller nu att utforma den så, att arbetsförmedlaren haren chans tiU en aktiv förmedlingsinsats även i det motsatta konjunkturläget.Och nog tror jag att många förmedlare sänder en varm tanke tUl generaldirektörÖberg i invandrarverket som vUl göra den utländska arbetskraften meralättplacerad genom att driva på regeringen så att svenskundervisningen blir avi effektiva former. Jag lämnar det här avsnittet, herr talman, särskUt somCecUia Nettelbrandt i sitt anförande kommer att närmare belysa en rad frågor. Men vad jag inte kan lämna är den utveckling mot ett litetantal stora företagsjättar som mer och mer har präglat svensk ekonomi. Deninnebär risker för försämrad dynamik och konkurtens i ekonomin. De mindre och medelstora företagen är nödvändiga; de som arbetar där gör ovärderligatjänster för folkhushållet och har samma rätt som andra att ställa krav påtrygghet. Ett grundproblem för dessa företag är bristen påriskvUligt kapital. fick vi höra att den sittandekapitalmarknadsutredningen skuUe komma fram med förslag om åtgärder, men ingetmer har hänt. Vi kan inte vänta år ut och är in på den utredningen. Därför bör man inrätta ett särskilt finansieringsinstitutför de mindre och medelstora företagen. Ett sådant förslag har arbetats fram avden statliga delegationen för dessa företag men av någon anledning stoppats ikanslihuset. Ett dyhkt institut skulle kunna vara tUl betydlig hjälp inte minstför de familjeföretag som brottas med väldiga finansieringsproblem. Om sedaninvestmentbolagen kunde inrikta sig på att i större utsträckning köpaminoritetsposter i medelstora företag i stället för att helt ta över, skuUemånga famUjeföretag kunna leva vidare med förstärkt ställning. Här är alltså en situation där sakläget i stort sett ärkänt. Utredningar finns, förslag finns, men ingenting händer. Vad tänker densocialdemokratiska regeringen egentligen göra för småföretagen? De har rätttill ett besked. Den sociaUiberala biandekonomin bygger på tiUtron tUl deenskUda människomas initiativkraft, deras förmåga och vUlighet att satsa och taansvar för näringslivets utveckling. Ett tryggt näringsliv kan inte kommenderasfram. Det är från den utgångspunkten som vi kräver ett klart och entydigterkännande av löntagarnas rätt tUl medbestämmande i arbetslivet också ilagstiftningens form. Det är och jag riktar mig direkt till statsministern ganska fantastiskt att höra statsministern tala om industriell demokrati, miljöpolitik,riksplanering och en näringspoUtik som ger sysselsättning och trygghet för deanstäUda som om det vore ett monopol för socialdemokratin. Den socialaliberalismen har ju under fört fram dessa frågor och ofta varit pådrivande.Tag nu exemplet med styrelserepresentationen för de anställda! Vem var det somlåg i täten därvidlag - socialdemokratin eller ? Men vad vi harmotsatt oss är ju den övertro på socialistiska lösningar som har funnits inomsocialdemokratin även och som i så hög grad präglade er politikoch er propaganda meUan 1967 och 1969. Vi lägger fram ett socialliberaltalternativ tUl den regeringspolitik som så många har fått pröva i praktiken ochblivit besvikna på. Men vi är väl medvetna om att även om vi skulle få igenomden form av arbetsdemokrati på olika nivåer som vi syftar tUl, så kommer viinte att kunna lösa intressekonflikterna och skapa någon sorts glättig harmoni.Det viktiga är ändå att dessa nya former för medbestämmande ger möjligheter attsprida makt och ansvar så att man förlöser krafter hos de människor vUkaskunnande och erfarenhet i många fall har lämnats outnyttjade i de störreföretagen. Vi har en situation som innebär ett naturligt tUlfälleatt ta ett viktigt steg mot en bättre arbetsdemokrati. Men då har det lagtsfram ett förslag tiU en ny aktiebolagslag som inte tUlgodoser de härsynpunktema. 1 likhet med bl. a. TCO och LO finner vi det naturligt att fråganom de anställdasrepresentation i företagens styrelser trots det här förslaget nu får sinlösning. Därför bör lagförslaget i berörda delar stoppas så att vi genomsnabbutredning kan få fram underlag för en riktig lösning. Det har tyvärr rätt länge varit så att socialdemokratinhar förnekat en del av de problem som har uppkommit genom att, som jag sade ibörjan, människorna frågar efter service och stöd från det aUmänna i ökadutsträckning som de anmäler en påfallande skattetrötthet. Det äringet tvivel om att många nu är oroade över de höga marginalskatterna och desamlade effekterna av nedtrappade bidrag och upptrappade avgifter ochskatteskalor. Från socialdemokratin har vi fått höra attmarginalskatterna egentligen bara är ett problem för höga inkomsttagare, trotsatt de går upp tiU bortemot redan vid inkomster kring 30 000.Socialdemokraterna har sagt att människor egentligen inte bryr sig om den högaskatt de får på extrainkomster eUer lönetUlskott utan bara ser till den totalaskatten. Det skulle betyda att människor inte är intresserade av löneökningar,och det stämmer inte. Finansministern har visat sitt ointresse för desamlade marginaleffekter som uppstår genom å ena sidan avtrappade bidrag ochupptrappade avgifter, å andra sidan höga marginalskatter. Men det är just dessadubbla marginaleffekter som i själva verket slår så hårt. Det går inte längreatt skjuta de här problemen ifrån sig. Vi sätter då två åtgärder främst. Den första gällerindexskyddade skatteskalor. Den innebär att man sätter stopp för automatiskaskattehöjningar som beror på inflationen. Den andra huvudfrågan gäller stödet tUl barnfamiljerna. Vikan inte acceptera att den utvecklingen, att barnfamiljerna drabbas av enaUvarlig förskjutning tUl sin nackdel, får fortgå. Vi vill inte nu i detaljer binda oss för hur stödet skallutformas, eftersom vi tycker det är riktigt att avvakta resultatet avfamiljepolitiska kommitténs arbete. Men vi menar att det är en absolutnödvändighet att fatta beslut om de första stegen mot en systematiskupprustning av stödet till barnfamiljerna, och vi tänker inte lämna regeringennågon ro på den punkten. De här reformerna av skattesystem och barnstöd hängersamman med vårt krav på rättvisa åt kvinnorna. Vi har utförligt utvecklat dettai motion tiU årets riksdag, och jag skaU därför inte nu gå in på saken. Men vad som är viktigt, herr talman, är att denskatteutredning som har begärt verkligen kommer i gång. Och den härgången vill vi inte vara med om den typ av kanslihusstyrda utredningar som dethar funnits så många exempel på . Finansministern ochregeringen förlorade en viktig votering om det här. Acceptera , herrfinansminister, beslut och försök inte bakvägen styrautredningsarbetet med ritningar som i hemlighet faststäUs i kanslUiuset! Vi hartiUsammans med pekat ut hur de direktiv bör vara beskaffade somskaU utfärdas. De är helt offentliga de finns i vår gemensamma skattemotion. Men för att klara den här ekvationen är det nödvändigt attgripa tUl en bättre offentlig hushållning och systematiskt undersöka allamöjligheter Vi har låtit en särskUd arbetsgrupp gå igenom detta och har pekatbåde på konkreta besparingsmöjligheter och på en sådan förbättradperspektivplanering att på lång sikt verkligen en riktig prioritering skullebli möjlig. Men ingenting av allt det här får vara självändamål. Vibehöver en bättre hushåUning för att få råd med reformerna, vi behöver enekonomisk tillväxt för att över huvud taget svara mot människornas krav. Detsom vi kanske har försummat både i debatten och i handlandet är ju attse tiU att tUlväxten får det rätta innehållet, och jag kan där i mycket anslutamig till slutavsnittet i statsministerns anförande. Vi behöver en merautvecklad teknologi för att undvika de skador på människor och miljö som enmera primitiv teknologi åstadkommer. Då kommer hela den väldiga mUjökris in som så mångadebattörer har fört fram och som skuUe innebära att vi genombefolkningsexplosionen, genom otiUräcklig tUlgång på födoämnen, genom misshushållningmed energiresurserna skuUe gå mot en förödande kris vid mitten av2000-talet. Jag tror, herr talman, att det är angeläget att vi inte löser upphela den politiska debatten genom att tro att vi nu skuUe kunna klara det härhundraårsperspektivet. Det viktiga är att fullfölja de uppgifter som liggerframför oss på det globala planet under de närmaste två tre decennierna, därföratt det är då det avgörs om vi skaU hinna klara den kapplöpning med tiden sommåste tUl för att inte den tredje världens problem skall växa oss över huvudet. I detta väldiga dUemma kommer den svenska tUl enavgörande punkt i sitt arbete. Det gäller vad vi även i ett svårt ekonomisktläge är beredda att sträva mot och försöka samla det svenska folket omkring. Vifår inte skjuta ifrån oss de åtaganden gentemot de fattiga folken som dennariksdag har gjort. Det är ju ingen konst att vara vän av u-hjälp när ekonominär i sin ordning; det är när åtagandena verkligen kräver uppoffringar somsolidariteten sätts på prov. Och det är detta som riksdag kommer attstäUas inför. HertBOHMAN (m): Det gångna året har varit ett dåligt år. I flera bemärkelser.Det var det år då antalet arbetslösa var högre än tidigare underefterkrigstiden. Det var det år då vårt land utnyttjade sina tillgångar sämreoch tUlväxttakten var lägre än på många årtionden. Det var det år då regeringensjälv drev fram motsättningar på arbetsmarknaden så att tvångsingripande i enfri avtalsrörelse blev alternativet till ett samhälle ur funktion, ingrepp somherr berörde och vUkas konsekvenser förstatstjänstemännen han påminde om. Jag delar slutsatser, inte minstmed åberopande av de uttalanden som jag gjorde här i dåfullmaktslagen genomfördes. 1971 var det år då regeringen stängde den dörr den självöppnat för integration med EEC. Det var det år då regeringen byggde sin ekonomiskapohtik på önsketänkande. Då regeringen nästan obegripligt konsekvent lyckadeslänka den ena felaktiga spådomen tUl den andra. kännetecknat av enförbryllande passivitet som i sista hand gick ut över många människor utanarbete. 1971 vardet år då initiadvet låg inte hos regeringen, utan hos den Våra förutsägelser stämde med utvecklingen . Detvar vi som presenterade de konstruktiva förslagen för att bryta den nedåtgåendesysselsättningskurvan, för att stimulera verksamheten i ett undersysselsattsamhäUe och för att förebygga, inte enbart som regeringen - i efterhand kommatill rätta med arbetslöshetens problem. Det var det år då regeringen lyckades vederlägga sina egnastolta slagord års valrörelse, nämligen att prisökningar inte skaUbekämpas med arbetslöshet och att näringspohtiken skall garantera rätten tillarbete och trygghet. Och i stället för att utnyttja den möjlighet till samförståndkring en aktiv sysselsättningspolitik, som de tre stora oppositionspartiernasalternativ vid höstriksdagens öppnande erbjöd, valde socialdemokraterna strid.Partitaktik gick före sysselsättning. Någon har kallat årets statsverksproposition för en"avbarrad julgran", men statsverkspropositionen är fördenskuU inteointressant. Den är motsägelsefylld. Den var avsedd som ett försvar för 1971års politik. Men dess faktiska innehåU bekräftar inte bara den kritik som densamlade oppositionen riktade mot regeringens konjunkturbedömningar och politikunder utan också hur rätt moderata samhngspartiet haft i sinargumentation mot den socialdemokratiska ekonomiska politiken under en långföljd av år, nämligen att regeringens högskattepolitik, som målmedvetet harfört över tillgångar och möjligheter från den enskilda till den offentligasektorn, måste medföra allvariiga risker för sysselsättningen ochvälståndsutvecklingen för åren framöver. Hade socialdemokraterna inte fått hjälp av kommunisternadå de avvisade oppositionspartiernas stimulanspaket, skulle vi i dagha haft en mera aktiv samhällsekonomi, flera människor i arbete och mindrerisker för fortsatt arbetslöshet än vad vi nu har. Vi skuUe dessutom någotsom inte är mindre viktigt - ha haft större handlingsfrihet ,som finansministern tydligen nu finner mera avlägsen än , dåkonjunkturen vänder uppåt och ekonomin åter riskerar överhettning. Att regeringen den tvärsäkra attityden till trots är bekymradär förklarligt. Med sina nära kontakter med den s. k. rörelsen kan densocialdemokratiska minoritetsregeringen inte vara omedveten om den oro som görsig gällande på arbetsplatserna ute i landet. Det verkar mot den bakgrundennästan drömlikt att ta del av de försök att lugna de sina, som landetsstatsminister gör under sina olofsgator runt om i landet.Arbetslösheten är inte så stor som den Ulsluga oppositionen vill göra gällande,heter det. Det vittnar om "ett förlegat klasstänkande" att göragäUande att de mer än hundratusen som omskolas i ÄMS:s regi saknarsysselsättning, påstod exempelvis i . Ungefärlika många studerar ju vid våra universitet, och man kan "säga att AMS ärvårt andra universitet". Och det finns ingen egentlig skillnad mellanberedskapsarbete och andra jobb. Det är bara en "bokföringsfråga" omen väg byggs på vanligt sätt eller som beredskapsarbete. Vi måste "hittapå ett annat namn än beredskapsarbete" menar statsministern. Då kanske vikommer bort från det "felaktiga synsättet". Så kan man resonera om man vUl bedra sig själv och dölja sitt misslyckande.Redan lärde att verkligheten kan förändras genom att begrepp ochdefinitioner görs om. Om AMS bhr vårt "andra universitet", skullefriställning alltså innebära kvalificering för universitetsutbUdning. Men nogär det väl ändå ett uttryck för cynism hos ett lands statsminister att sökaintala människor, som förlorat det jobb de utbUdats för och därför bhr tvingadeatt omskolas eller arbeta på beredskapsvägar, att den otrygghet de faktisktupplever är ett uttryck för en föråldrad terminologi eller bokfö ringsmässigslentrian. Både omskolningsåtgärder och beredskapsarbeten ärnödvändiga. Vi måste leva vidare med dem, bl. a. för att klara de påfrestningarsom teknisk utveckUng och internationell konkurrens utsätter vårt samhälle för.Men de är inte självändamål. Det vore mycket bättre om vi kunde leva utan dem. Om en månad har vi den finanspolitiska debatten här ikammaren. Vi får då tillfälle att fördjupa oss i regeringens och oppositionspartiernasfinanspolitiska och samhällsekonomiska bedömningar och att analysera deeventuella olikheterna i prognoserna för kommande budgetår. Jag skall inteföregripa den debatten utan i stället ta upp några genereUa problem, som allttydligare avtecknar sig i ett längre perspektiv. I centrum för den socialdemokratiska förkunnelsen harunder senare år stått kravet på "det starka samhäUet". komtUlbaka till det i sitt inledningsanförande . Moderatasamlingspartiet har ingalunda bestridit, , att teknik och utvecklingkommer att ställa krav på det offentliga, i vissa hänseenden störte krav äntidigare. Men vi har påvisat att det för att förverkliga sådana krav fordras enbedömning av vilka samhällsuppgifter som är de viktigaste. Mindrebetydelsefulla måste stå tillbaka för mera betydelsefulla. Vi har också pekatpå att om samhället skall göras starkare än det nu är, måste detta innebära enöverföring av makt, befogenheter och resurser pengar eller personal till denoffentliga sektorn med härav följande obevekligt minskad rörelsefrihet ochbegränsade möjligheter för den enskilde att förfoga över resultatet av sinmöda. En sådan resursöverföring till det offentliga är - har vi gjort gäUande -ägnad att minska den enskilde individens handlingsfrihet ochansvarsområde och att sänka tillväxttakten i ekonomin i så stor utsträckning,att vårt lands möjligheter att förverkliga de betydelsefulla mål som man stäUerupp för vår politik försämras eller upphör. Detta är inget nytt, herr talman. Vad som är nytt är denbekräftelse av dessa våra teser som de senaste årens finansplaner förmedlartill läsama. Arets finansplan är tydligare än många tidigare. Vi kan därkonstatera att hela den del av bmttonationalproduktens ökning som de enskildaarbetstagarna beräknas arbeta ihop kommer att berövas dem för det första idirekta och indirekta skatter och för det andra genom den prisstegring somförväntas äga mm . Ökningen av den offentliga sektorns utgifter år1972 motsvarar inte av hela den väntade ökningen avbmttonationalprodukten. I andra relationstal uttryckt innebär detta att så gottsom hela utgiftsstegringen i förhållande till föregående budgetår i löpandepriser är automatiskt betingad och att stårtill förfogande för nyautgifter och reformer. Om något Ulustrerar den bristande handUngs-frihet somsocialdemokraternas pohtik har lett fram tUl är det sådana siffror. Vi står nu för att citera statsminister själv i senaste numret av - "inför ett väldigt tryck" som tvingar att arbetamed "benhårda prioriteringar och stor återhåUsamhet med allautgifter". Den offentliga sektorn kan inte, sade statsministern,"tUlåtas expandera i samma takt som ". Nej, herr talman, det kan den verkligen inte. Och när mantar del av finansministerns analys av och argument mot den kommunala expansionenunder de gångna åren återfinner man samma argument som vi moderater år efter århar riktat mot expansionen inom hela den offentliga sektorn. Finansministernkräver nu att den kommunala expansionen skall rätta sig efter tillväxttakten såatt samhällsekonomin inte skaU komma i obalans och så att de enskUda hushållenskall få pengar över för egen fri konsumtion. har så rätt, så rätt.Men alla år då vi har stäUt samma krav på samhäUsekonomin har vi bara bemöttsmed spydigheter från regeringsbänken. Och våra år framförda krav i - sominget annat parti har ställt sig bakom - att den offentliga expansionen iprincip inte skaU gå snabbare än bmttonationalproduktens tillväxt har byggt påinsikten om att välstånd, tillväxttakt och individueU rörelsefrihet annarsskuUe undergrävas. Våra farhågor har besannats. Långtidsutrednmgens prognoser har kastats över ända. Ochde byggde som bekant på att vårt land för att inte komma på efterkälken iutveckhngen måste åstadkomma en årUg investeringsökning av i genomsnitt 6,5procent och en motsvarande produktionsökning av siffror som vi redan ligger långt under. Men regeringen säger sig i statsverkspropositionen varabelåten med förra årets investeringsuppgång. Med hänsyn tiU vad vi fordrar avframtiden var det året klart otiUfredsstäUande då det gäUde industrinsinvesteringsuppgång. Och tycks inte bU bättre. räknadefinansminister med en uppgång av industrins investeringar med 12procent. Den verkliga siffran kommer att ligga någonstans ochför beräknas ökningen tiU . Om man vill göra gällande att detta är "glädjandehöga" siffror och att de är ett uttryck för "näringslivets positivaframtidstro", då har man verkligen inte stora anspråk. I varje faU inte omman vet och det måste finansministern veta - att av förta årets mycketblygsamma investeringsökning den privata industrin svarade för mindre än 2procent. I själva verket har våra industriinvesteringar inte ökat med sammanlagt, således ett dåligtgenomsnitt av bara några procent, dvs. klart mindre än inom EEC och Västeuropai dess helhet. Den här utvecklingen, herr talman, är ett uttryck för denbristande tillförsikt som i alltför hög grad karakteriserar svenskföretagsamhet . Och sådana fakta kan regeringen inte dölja genom missbmkav statistik. Om jag bortser från de största och väl konsoliderade företagen företag med förgreningar utanför riket, företag som under efterkrigs- den 2 febmari 1972 2 protokoU 1972. tidenkunnat bygga upp reserver, god Ukviditet och. fömtsättningar för att överbryggakonjunktursvackor är lönsamheten tUl följd av kostnadsutveckhngen här hemmaoch den internationella konkurrensens tryck avgjort mycket lägre än vad den harvarit tidigare. Antalet konkurser i vårt land - relativt sett - var förra åretomkring tio gånger större än i och Förenta staterna.Självfinansieringsgraden har sjunkit. Behovet av upplåning och krediter harökat. Förmågan att göra riskfyUda satsningar har därmed begränsats. Forsknings-och utveckhngsmöjligheterna likaså. SärskUda problem möter landets flera tusenfamUjeföretag med hundratusentals anställda. Och den allmänna atmosfär förvUken socialdemokraterna inte kan frånta sig ansvaret har påverkatframtidsbedömningen. Kampanjer och misstroendeförklaringar frånsocialdemokratisk sida, förmedlade och ofta förgrovade av massmedia, menframför allt frånvaron av generella, aktiva näringspolitiska stimulansåtgärderkan i längden inte lämna näringsverksamheten oberörd. "Svartmålning som vanligt", kommerregeringsbänkens representanter att säga. "Ogrundade beskyllningar,vanmäktigt kraxande från korpar", brukar det också heta. Jag är van viddet. Men gå ut och fråga de människor som jag har talat om! Ävenföretagsamheten är ju en rörelse, som kan vara värd att lyssna på inte minstdärför att det är den som ger jobben. Vi har fortfarande trotsregeringspohtiken hundratusentals företagare i vårt land. Jag fick en lapp från en av mina medarbetare. Enföretagare i med 50 anställda - jag har hans namn, men jag vet inte omjag skall nämna det hade lyssnat på debatten här och sedanringt hit. Han sade att han var "högeligen förbannad". Han ville enträgetatt jag skulle föra en fråga vidare tUl landets statsminister, och jag skallgöra det. Han sade så här: "framhöU i sitt anförande att svenskafolket känner oro för sysselsättningen. Varför gör det det? Jag vill att herrPalme skall upplysa svenska folket om varför det känner denna oro. Är det föratt socialdemokraterna har suttit i regeringen eller är det avandra skäl? Är regeringen skyldig? Är regeringen heltoskyldig? Har regeringen inget ansvar alls för den oro för sysselsättningen somfinns ute bland företagen?" Oron är som sagt påfallande. Och en avvaktande hållningbland företagarna till nya initiativ är en konsekvens därav. Oskickligheten ochtafattheten då det gäUer anknytning tUl EEC har inte gjort sakenbättre. Näringsidkare som handskas med ekonomiska realiteter mötermarknadsproblemen, och de vet hur komplicerat det internationella varuutbytetsvägnät är.