prot · FV09111 · 1972-12-31 00:00:00 — Det är riktigtatt antalet sysselsatta stigit med ungefär 15 000 i genomsnitt mellan de treförsta kvartalen dessa år, men mellan dessa bägge mätperioder har antaletdeltidssysselsatta ökat med inte mindre än 28 500, vilket således betyder att antaletheltidsarbetande starkt har minskat. Om man slår ut dessa siffror på heltidsarbetsplatser, harsysselsättningen närmast varit . Däremot har folkmängden i arbetsförålder mellan dessa bägge mätperioder ökat med nära 50 000 och det är alltsåingen förbättring av sysselsättningsläget, vilket regeringen vill ge sken av. Tränger man in ytterligare i detta siffermaterial, finnerman att det är inom stat och kommun som sysselsättningen har ökat, medan denhar minskat i den privatkapitalistiska sektorn och framför allt inom dendirekta produktionen. Siffrorna beror också på valet av mätperiod. Tar manandra perioder får man en direkt minskning av sysselsättningen. Slutsatsen tycker jag bara kan bli den att detsiffermaterial som regeringen har presenterat ger en skönmälning av detfaktiska läget. Kapitalismen kan inte trygga rätten till arbete. Det harskapats en reservarmé av arbetslösa. Lappverks- och julklappspolitiken gentemotstorföretagen frän regeringens sida har inte kunnat ändra detta förhållande. Statsministern sade, litet skämtsamt naturiigtvis, attskattenedsätt-ningarna var en kompensation tiU företagen för att de har såtossiga vapendragare i . Om man skall ha det som utgångspunkt kan mange ut hur mänga miljarder som helst. Det tycker jag är en litet farlig linjefrån regeringens sida. Men skall vi tala allvar, är följande saker obestridliga.De stora skattesubventionerna och gåvorna till företagen får för det förstaingen större effekt pä sysselsättningen. För det andra skapar de ännu störreskillnader i inkomst- och förmögenhetsfördelningen än som finns för närvarande.Jag vill påpeka det kanske kommer fram ytterligare senare under debatten att även socialdemokratiska tidningar kritiserar regeringen på den här punkten,och jag tycker dessa tidningar har rätt. Först i korthet htet historia ju upprörd. 1 fjol vidtog regeringen en läng rad åtgärder redan påsommaren. lade vi fram ett stort sysselsättningspaket. Samma dagväckte oppositionspartierna en rad motioner, varav centems var ganska klok. Detvar då sade: Nägon sänkning av momsen kan vi intetänka oss. Centems motion låg på samma nivå som vår. kom sädenna picture show, det gemensamma utspelet av de borgerliga partierna. Dettaär enkla historiska fakta. Hur skulle man ha undvikit arbetsgivaravgiften annat ängenom att rösta emot den? Jo, genom att tala med andra. Ni var ju alldelessäkra på att vi ville genomföra denna skattesänkning för de svenska löntagarna,och den måste finansieras. Vi ville inte låna tiU denna skattesänkning förlöntagarna. Det ville då inte ni heller. Vi var öppna när det gällde finansieringsmetoden,men ni röstade emot först den ena och sedan den andra metoden, och då blev deten höjning av arbetsgivaravgiften. Om man har den begränsade synen på ett oppositionspartisuppgifter, att det bara skall rösta nej, eller bara rösta för sina egna förslagoch inte träda i dialog med andra, då har man små möjligheter att påverkapolitiken. Detta bör åtminstone en av er här inse. talade mycket om lönsamhet, vilket enkeltuttryckt är en mindre andel för löntagarna och en större andel förkapitalägarna. Jag har ingenting emot en rimlig lönsamhet för företagsamheten.Det är nog riktigt att vi kan räkna med att lönsamheten för företagen kraftigtgår upp , och jag tror den kommer att fortsätta att stiga under 1973för huvuddelen av företagen. Jag tror att lönsamheten blir hygghg. Den omtaladestabiliseringskonferensen bhr i tappning riktad väl mycket motlöntagarna. Det skall, som han sade här, vara en konferens som skall handla omlönsamheten, och man skall tillhälla löntagarna att icke ge sig pä dennalönsamhet genom att begära högre löner. Det tror jag emellertid vorepsykologiskt felaktigt. Visst skall vi ha kontakt också med näringslivet! Jag harägnat mycken tid åt att ta kontakt med näringslivet påolika sätt. Uppfattningarna varierar, må jag säga, men jag träffar mängaföretagare som säger - en sade det i TV - att är ett braland att driva industri i, med expansiva och lönsamma företag, ett bra land attarbeta i. Allt fler bland dem jag möter anser att de inte längre vill ställaupp bakom det onyanserade gnället som förs av deras egna organisationer och avderas pohtiska bröder i . Jag tror att det är en klok reaktion pä herrBohmans enständiga konfrontationspolitik. Han driveren konfrontationspolitik mot samhället, mot de grundläggande idéer somarbetarrörelsen stär för. Jag tror att det är oklokt av att drivadenna konfrontationspohtik mot löntagarintressena i . viU jag säga till att centernsstackars riksplan är en ballong som läcker mer och mer. Det är riktigt att vi ihuvudsak men med vissa modifikationer har gått pä länen. Man kan ha ändrat närdet gäller tillväxtcentra, men i huvudsak bygger vårt förslag på länens egna prioriteringar.Det finns såvitt jag vet inget län som inte önskar ett länscentrum, att manskall koncentrera krafterna på att skapa en bastion för regionalpohtiken därdet finns en differentierad arbetsmarknad, möjligheter till högre utbildningoch annat. Men går emot denna tanke, och det slår enligt min meningcenterns riksplan i spillror. Det andra är att man lovar 100 000 flera människor iskogslänen utan att pä något sätt tala om hur det skall klaras.Jönköpings-Posten skrev: Det blir bara de fagraste av löften, och förborgerlighetens skull mäste vi pä något sätt bereda en hedersamreträtt. Men man sitter så hårt i det, skrev , att man intekan hoppa av planen utan att tilltron skall svikta. Detta är vad som har hänt. Alla människor är inte vännerav regionalpolitik. Jag tror att det är oklokt av att hela tidenanvända denna fråga som ett politiskt slagträ mot socialdemokratin, att försökainbiUa människorna att man tUlsammans med skall bedriva en effektivregionalpolitik. har man utmålat socialdemokratin somhuvudmotståndare, har man sagt att man tUlsammans med ifrämsta linjen skall driva en utjämning för bygderna ute i landet. Sä många ärinte regionalpolitikens vänner. Men för att kunna fortsätta detta angrepp päsocialdemokratin har man lockat sig själv ut i sädana orealistiska planer,sädana löften till människorna när det gäller dessa fasta befolkningstal, ramlar i den trovärdighetsklyfta man själv har grävt. Pä sätt och vis kanjag beklaga det, för i och för sig behöver regionalpolitiken en samling avkrafterna i landet. Vi har genomkämpat den traditionella generaldebatten.För att sluta med ett försonligt tonfall vill jag erinra om att jag började medatt säga att jag hoppades på en bred uppslutning i riksdag kring deförslag som regeringen har framlagt. Jag vill gärna avsluta med attuttrycka samma varma förhoppning att så skall ske - trots eller tack vare dennadebatt. Fru andre vice talmannen, som under detta anförandeövertog ledningen av kammarens förhandhngar, anmälde att anhållitatt till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt tUl ytterligarereplUc. HertANTONSSON (c): Fär jag säga till statsministern medan hanännu är kvar i kammaren, att ingalunda råkat in i en förtroendeklyfta.Det fatala misstaget gör statsministern själv när han hänger upp hela sin argumentationpä att inte ta hänsyn till den befolkningsökning i landet som vi alla räknarmed. Vi har som målsättning satt upp att skogslänen skuUe få, om möjligt, taigen ungefär 100 000 av vad de förlorade . Vi räknarvidare med någon dämpning i storstäderna i förhällande till regeringensförslag. Den återstående ökningen i befolkningen skall spridas på övriga län. Det har talats mycket om den snö som föll när detgäller konjunkturpolitiken. Hade statsministern haft en verklig önskan om enbred samling kring tvä stora ting som har varit aktuella, nämligenkonjunkturpaketet och skattepaketet , då tror jag det hade funnitsmöjligheter till en sådan bred samling, om man hade inlett förhandlingar i etttidigt skede. Men sä skedde inte. Därför är det fel att säga somstatsministern gjorde, att man skuUe ha lyssnat och talat med andra. Jag tror att den breda samlingen kring konjunkturpolitikeni fjol dä arbetslösheten var hart när lika svår som och den bredasamlingen kring ett skattepaket - som regeringen försökte chockera riksdagenmed, och där vi inte hade några möjligheter att räkna ordentligt pä hur detslog - den breda samlingen hade vi för vår del ingenting att invända emot. Meninitiativet låg i regeringens händer. Det är inte oppositionen - i varje fallinte som missat någonting här. Det gladde mig att statsministern inledde sitthuvudanförande med att tala om situationen i . Jag delar hansuppfattning och vill säga att det är naturligt att det stär en mycket bred,samlad svensk folkopinion, för att inte säga en bred världsopinion, bakomförhoppningarna på ett sä snart slut som möjligt pä detta lät mig säga ett avhistoriens mest tragiska krig. Jag vUl tillägga att den dag då fred råder i ,stundar ett gigantiskt återuppbyggnadsarbete efter den oerhörda förstöring somkriget orsakat. Det är uppenbart att det vietnamesiska folket inte kan klaradenna enorma uppgift av egen kraft. Det fordras insatser av helt andra mått.Därför framstår det för mig som en internationell solidaritetsförpliktelse attså många nationer som möjligt här lämnar sitt bidrag. Därför vill jag uppmana regeringen jag har gjort det itidigare sammanhang att i ta initiativ tUl eninternationell äteruppbyggnadsplan som skall gälla hela sä snart fredråder. En sådan internationell äteruppbyggnadsplan, initierad genom Förentanationerna, är inte bara en moralisk förpliktelse. Den skulle också, tror jag,för det vietnamesiska folket bevisa att man i världens demokratiska stater villvara med och bygga upp deras söndertrasade land till en stat som får chansenatt satsa på en utveckling i linje med de demokratiska idealen. Jag skall, fru talman, inte närmare beröra deutrikespolitiska spörsmålen. Men det har sagts mig att det grundfördrag, somÖst- och har förhandlat om, har lett till resultat och skallparaferas , alltså . I det sammanhanget villjag säga att sedan detta avtal kommit till stånd och efter det attförbundsdagsvalet i har ägt rum, så hoppas jag attden skall vara beredd att diplomatiskt erkänna DDR. De två tyska staterna är en realitet. avspänningsom kännetecknar relationerna mellan staterna i gör det naturligtatt vi drar konsekvenserna av de politiska realiteterna och erkänner DDR. Detskulle, fru talman, bl. a. öppna vägen till medlemskap i förde båda tyska staterna. Jag vill tillägga att det skulle vara en styrka om man idenna viktiga erkännandefråga kunde nå fram till ett gemensamt nordisktuppträdande. Sedan viU jag, fru talman, gä över tUl en kortprincipdeklaration om den framtida regionalpolitiken, som har diskuterats såmycket här . Regionalpolitiken mäste vidareutvecklas till envälfärdspolitik för alla delar av landet. Hela samhällsverksamheten måsteengageras i strävandena att åstadkomma större jämUkhet mellan människorna iolika regioner i fråga om både sysselsättning och service. En lugnare tillväxt i storstadsregionerna ökar inte barautrymmet för ekonomisk tiUväxt i andra delar av landet. Den gör det ocksålättare för storstäderna att klara utbyggnaden av samhällsfunktionerna och vilket inte är minst viktigt bemästra miljöproblemen. När det gäller kraven pä service bör målen utformas medsärskild hänsyn tUl de behov och önskemål som glesbygdsbefolkningen har,eftersom denna befolkning har de svåraste problemen. Målsättningen bör vara attmänniskorna även i glesbygder skall ha tillgång till god dagligservice utanstort besvär och inom rimligt avstånd. Om man skulle testa svenska folket på dessateser som jag nu föredrog, är jag övertygad om att en stor majoritet skullesvara att detta är ju principer som har hävdat under årtionden.Och det är alldeles riktigt. Men råkar det vara så att vad jag har sagtär ordagrant citerat ur statsministerns anförande till proposition nr 111. Jag kan alltså konstatera att här har skett en viktigprincipiell reträtt från regeringens sida. Man accepterar i detta fall och i enrad andra frågor grundlinjer som man tycker sig känna igen och somcenterpartiet relativt ensamt fått hävda i samhällsdebatten. Man sökermed andra ord sätta sig själv i stäUe. riktar manstark kritik mot för dessa och närstående uppfattningar. Jag satt i min bänk och funderade över orsaken till dessaförsök att misstänkliggöra våra strävanden i det här fallet. Jag kunde intehitta något annat svar än att man sent omsider har upptäckt att centernsmålsättning om grundhnjerna i den framtida samhällsutformningen vinneranslutning från allt starkare medborgaropinioner här i landet. har i sin riksplan, som diskuterats så mycket, angivitbefolkningsramar jag betonar befolkningsramar som målsättningar ochriktmärken. Vår målsättning är tväfaldig. Vi har sagt att inget län skallbehöva minska i folkmängd inget län bör göra det - och vidareatt avfolkningslänen bör få en chans att återhämta något av denbefolkningsminskning som skedde . Sedan man väl har uppställt ramvärden för länensbefolkningstal, ser vi det så att det är naturligt att fördelningen avsamhällsresurserna sker pä ett sådant sätt att man om möjligt när målsättningenbefolkningsmässigt 1980. Detta är alltså, fru talman, ett uttryck för denpolitiska viljeinriktning som vi har när det gäller den framtida orts- ochbebyggelsestrukturen i landet. Lokaliseringspolitiken har ju varit en politisk huvudfrågasedan 1940-talet. Då väcktes från vårt håll motioner om en aktiv lokaliseringspolitiksom skuOe motverka den häftiga befolkningskoncentrationen tillstorstadsområdena och den däremot svarande avfolkning som skedde i andralandsdelar. Jag erinrar mig att regeringspolitiken underkoalitionsperioden hade en markerad strävan att motverkabefolkningskoncentrationen. Det hette exempelvis 1956 ombyggnadsregleringen att vissa tätortsområden fått en sådan storlek att detfanns risk för ett mindre effektivt utnyttjande av våra totala produktivaresurser. Men markerade ett annat skede, då befolkningsomflyttningentUltog mycket starkt. var ett centrahstiskt årtionde. De trestorstadsområdena fick närmare tvä tredjedelar av landets folkökning. De Ökadefrån av landets folkmängd. Skogslänen minskade frän 24,0till av folkmängden. Genom utflyttning förlorade de nära 120 000personer. Det är ett faktum att denna utveckling forcerades starktav en centrahstisk regeringspolitik. Lokaliseringspohtiken utvecklades intetillräckhgt . Man fick först genom lokaliseringsreformen försöksverksamhet med nägon grad av stadga, men ingalunda vad vi hade behövtinföra. Jag tillåter mig att dra den slutsatsen attlokaliseringspolitiken under detta viktiga årtionde aldrig blev någon huvudsakför regeringen. Det viktigaste för regeringen var nämligen den geografiskarörlighetspolitiken, dvs. Regeringen inriktade sigväsentligt mer på att flytta arbetskraft från skogslänen och andra liknandeområden i vårt land till i första hand storstadsområdena än pä att genomlokaliseringspolitik skapa nya arbetstiUfällen i de sysselsättningssvagaområdena. Jag minns att det var en strid i andra kammaren omlokaliseringsreformen, där jag själv deltog i debatten. Vi krävde att en aktivlokahseringspohtik skulle sättas i främsta rummet före flyttningspolitiken. Vår tes var att man så långt möjligt borde skapa nyaarbetstillfällen där arbetskraften fanns. Det gällde, framhöll vi, att skapaoch upprätthåUa ett nät av livskraftiga tätorter och regioner över helalandet, att skapa utvecklingsmöjligheter över hela landet. År efter är kom vi igen med förslag där vi begärde attriksdagen skulle fastställa som mål för regionalpolitiken ett sä långt möjligtdecentrahserat samhälle. Men regeringen och riksdagsmajoriteten sade nej tillvåra krav. Man fortsatte med att satsa mer på flyttning av människor tillstorstadsområdena än pä att skapa nya arbetstillfällen där arbetskraften fanns. Det är i dagens läge särskilt betydelsefullt att erinrasig att man då formade samhällets struktur och funktioner för en allt störrecentralisering av näringsliv och bebyggelse. Den s. k. infrastrukturen, t. ex.vägar, flygförbindelser och andra kommunikationsanordningar, post, elkraftförsörjning,skolor och vårdinrättningar, fördelades över landet så att det bidrog till aUtstörre centrahsering och koncentration av näringsliv och bebyggelse. Vår partiordförande har bl. a.erinrat om vad finansminister sade 1964, nämligen att man inte skullehindra "den stora strömmen till stora centra" - man skulle bara setill att det fanns "en rännil ät andra hållet". Sä blev det ocksä.Lokaliseringspolitiken fick faktiskt bli rännilen som gick motströms i denstora centraliseringsfloden. Statsministern talade om gulnande dokument när detgällde den glädjande folkvandringen. Men vi har andra dokument i så fall.Regeringen sade att storstadsområdena var "synnerligen lämpliga" somlokaliseringsorter, och det hette exempelvis i riksdagsbeslutet omlokaliseringsreformen att befolkningskoncentrationen i allt väsentligt var ettuttryck för "värt lands ekonomiska framåtskridande". Men utvecklingen har visat att den politiken var felaktig.Centraliseringen har medfört ingen vill förneka det alltför storaregionala skillnader både i fråga om möjlighet till sysselsättning ochinkomster och när det gäller tillgäng till service. Det finns skillnader som äroacceptabla frän jämlikhetsaspekter och i fråga om att effektivt uttnyttja värtproduktionskapital. Det är inget tvivel om att skall en jämlikhetsmålsättningtillgodoses sä mäste näringsliv och bebyggelse decentraliseras så långt det ärmöjligt. Utvecklingen har ocksä visat att det var mycket svårt och i vissa fallkanske omöjligt att skapa tillfredsställande livsmiljöer i trängastorstads-koncentrationer. och tycker jag för min del är bevisför en misslyckad bebyggelseplanering, och det skulle inte förvåna mig, omdessa betongkolosscr efter står som monument över en felaktigbebyggelseplanering - tomma monument. Det är de mänskliga aspekterna. Men vi har också andraaspekter. Det finns ekonomiska skäl som talar för ett decentraliserat samhälledärför att samhällsbyggnads- och socialkostnaderna bhr väsentligt högre istorstäderna än i mindre orter. Det är klarlagt. När industrin nu alltmerflyr bort från storstadskommunerna är det naturligtvis ett bevis för att sådanabebyggelsekoncentrationer inte heller företagsekonomiskt är de bästa. Det måste alltså vara ekonomiskt fel att uttunnaglesbygderna så att det blir otillräckligt underlag för nödvändig service, t.ex. kommunikationer, detaljhandel och verkstäder. Det har blivit allttydligare att regeringspolitiken i det här fallet inte stämmer, och det ärintressant att iaktta. Planeringen stämmer inte, regeringspolitiken stämmerinte mot de önskemål som människorna själva har. Jag behöver bara hänvisa till en som jag tycker mycketintressant SlFO-undersökning - låt vara att man skall ta enstaka undersökningarför vad de är värda. genomfördes en sädan undersökning, som visaratt inte av ungdomen i upp till inte villbo i storstaden. Två tredjedelar avstorstadsungdomen ville alltså bort frän storstadsmiljön. Däri ligger ju inte herr statsminister som inte är inne - en nedvärdering av människorna, utanhär försöker vi fånga in människornas egna primära önskemål i fråga om miljöoch livsform. hardet också gjorts en SIFO-undersökning som gäller bebyggelse- strukturen.Äv den framgår att av det svenska folket vill bo i småhus och inte ihöghus. I storstäderna , och var det ungefär 80 procentsom föredrog villa eller annan sniåhustyp framför höghus. finns det 15 000 å20 000 tomma lägenheter i höghus i de trånga bebyggelsekoncentrationerna, ochdärför mäste man säga att här har förts en politik som inte stämmer menmänniskornas egna önskemål. Det är högt att vi lyssnar inte minst tillvad ungdomen önskar sig för framtiden i det fallet. heter det i proposition nr 111 att regionalpohtiken börsyfta tiU en sådan geografisk spridning av resurserna att människorna i olikaregioner kan nä för det första likvärdiga sysselsättningsmöjligheter, för detandra hkvärdig service och för det tredje en god miljö. Jag noterar faktiskt med tillfredsställelse att dejämlikhetspolitiska, och kanske framför allt de miljöpolitiska,utgångspunkterna nu fått en plats i regeringens regionalpolitik. Det är ettstort framsteg. Men sä var det, som jag sade, inte , utan deregionala bristfenomenen bristande balans osv. betraktades dä närmast somnågot som mera normalt hörde till utvecklingen. medges det ocksä i propositionen att goda bomiljöer,fritidsmiljöer och rekreationsmöjligheter kan tryggas bättre i mindre orter äni storstäder. Det är en senkommen men mycket värdefull inställning hosregeringen som jag noterar inte alls med nägon satirisk avsikt. Jag tycker därtill att det är ett stort framsteg attregeringen nu också haft klokheten vågar jag säga att sortera bort de s. k.storstadsalternativen, som man enligt propositionen är 1970 i första handskulle satsa på. Det var en omöjlig idé, tycker jag, från såväl miljö- ochjämlikhetspolitiska synpunkter som frän ekonomiska. Men i propositionen år1970 talade man mycket starkt för ett litet antal storstadsalternativ, somskulle vara orter som redan i utgångsläget hade ca 100 000 invånare. I denproposition som har lagts fram anför inrikesministern att en sädan satsningpå storstadsalternativ skulle leda till "en olämplig geografiskfördelning". Det är ganska intressant att konstatera att inrikesministerni de tvä propositionerna av är 1970 och för en mycket intressantdiskussion med sig själv. Jag anser för min del att det är avårgång 1972 som har rätt åsikt. Det heter såsom inrikesminister nu haruttryckt det att man mäste konstatera "att insatserna inte iönskvärd utsträckning har åstadkommit bättre regional balans". Det är heltkorrekt uttryckt. Men stillsamt kan man kanske göra den kommentaren attsituationen hade varit annorlunda om regeringen gått med på de kraftfullareinsatser för bl. a. regionalpolitiken som vi frän vårt håll har krävt och somvar en ständig stridsfråga , Den regionalpolitiska målsättning som har diskuterats sämycket innebär bl, a. - om jag har fattat propositionen rätt - att de län somnu har sysselsättningssvårigheter på grund av regional obalans skulle gesmöjlighet till i stort sett oförändrat befolkningstal 1980. Det är naturligtvis ett framsteg i jämförelse medregeringens tidigare politik och också något i jämförelse med Länsprogram1970. Men det betyder ändå, fru talman, en fortsatt centralisering avbebyggelse och 6 protokoU 1972. näringsliv.Man viU nämligen centralt peka ut länscentra därför att man vill satsa mernär det gäller befolkningstillströmningen tUl storstäderna än vad vi ansettvara rimligt frän värt häll. Jag behöver inte upprepa det som vårpartiordförande har sagt, att vi principiellt anser att det sedan man hargjort en ramfördelning av tillgängliga resurser - är länsinvånarna själva somskall styra utvecklingen. Vi har klart för oss att det tar tid att rätta tillföljderna av den politik som förts så länge - därför att, som jag antydde,samhällets funktioner och struktur har utformats för ett alltmer centraliseratsamhälle. Jag erkänner också villigt att från de här utgångspunkterna, när vistår i en reeU situation, en viss ytterligare storstadstillväxt är oundgängligunder pä grund av de investeringar som redan har påbörjats i bl. a.näringsliv, bostadsbyggande och samhäUsservice. Men vad som är viktigt är nu lägger grunden för en utveckling till ett mera decentrahserat samhälle,att det sker en riktningsförändring när vi nu har att ta ställning till dessaviktiga frågor. De tre storstadslänen har avbefolkningen. I tre län bor alltså mer än en tredjedel av landets befolkning.I skogslänen bor . riksplan är inriktad pä samma siffrorsom , dvs. en oförändrad befolkningsfördelning, och där hänvisar jagtill vad jag sade att hade missat, när det gällde befolkningenstänkta ökning och dess fördelning enligt vår riksplan.