prot · FV0914 · 1972-12-31 00:00:00 — a. påLO-håU räknar man ju också med en mycket kraftig arbetslöshetvid sidan av den registrerade. Denna utveckling är ett tecken på att densysselsättningspolitik som regeringen drivit inte har lyckats. Flertalet av demsom blivit utan ordinarie arbete har visserligen fått sysselsättning, antingeni form av arbete på öppna marknaden eller i form av beredskapsarbete,omskolning eller liknande. Men den väntade uppgången i efterfrågan påarbetskraft på den ordinarie arbetsmarknaden har i stort sett uteblivit.FristäUningarna i sambandmed nedläggning av företag, rationaliseringar och permitteringar har däremotfortsatt. Det råder inget tvivel om att vi skulle stått starkare , om åtgärderna mot arbetslösheten i högre grad fått formen av generellinvesterings- och konsumtionsstimulans. Det hade då blivit möjligt att"dämma upp" friställningama på ett helt annat sätt. Arbetsmarknadspolitikenhade på det sättet också blivit mera effektiv. Dessutom skuUe ettfinanspolitiskt utrymme inom det skattetak som gäller ha stått till buds närkonjunkturuppgången kommer. Det finns nu också tendenser tUl växande regionalaskUlnader på arbetsmarknaden. Frisläppen ur investeringsfonderna, utökningen avde kommunala beredskapsarbetena och de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna iövrigt har uppenbarligen främst kommit storstadsområdena tUl godo. äraktiviteten i skogsbmket och i övriga basnäringar fortfarande svag. Det motivsom regeringen ibland har anfört - statsministern gjorde det också i sitt talhär för att helt och håUet inrikta sysselsättningspolitiken påselektiva åtgärder, nämligen att dessa kan styras till branscher och områdendär de bäst behövs, har uppenbarligen hittiUs inte fått bh utslagsgivande eUerutnyttjats för att försöka utjämna de regionala skiUnaderna. Det finns ytterligare en omständighet som jag tycker ärmycket anmärkningsvärd, nämligen att regional balans i årets finansplan imotsats tUl inte räknas till de övergripande målen för den ekonomiskapolitiken. Att detta mål är utmönstrat i detta sammanhang kan ju inte gärnavara en ren tiUfällighet. Och är det en tUlfällighet, så finns det ju enmöjlighet för regeringen och att biträda vårt förslag att ta in detigen som ett övergripande mål för den ekonomiska politiken. Statsministern uppehöll sig ganska utförhgt vid och gavexempel på de åtgärder som vidtagits på det lokaliseringspolitiska området. Detär bra att så sker, och det är sådana åtgärder vi har talat för och drivit på.Om den sortens politik råder det inga delade meningar. Som jag uppfattardet står en enhällig riksdag bakom att samhället sätter in sina resurser på detsättet. Men kvar står och det tycker jag hänger samman med vad som framgår avfinansplanen och inställningen i den; statsministern berörde inte den sakenalls i sitt tal att vi fortfarande har mycket starka krafter som verkar fören fortsatt koncentration. Vi har också fattat politiska beslut som verkar iden riktningen. Jag vUl påminna om att vi alltjämt har den ordningen gällandeatt vi med skattemedel svarar för rekryteringen av arbetskraft tUl överhettadeområden där det råder brist på arbetskraft. Jag noterar än en gång, att förcenterpartiet och mig är det en självklarhet att den enskUde, som mäste brytaupp från sin bygd och flytta tUl ett annat område, skall håUas ekonomisktskadeslös. Mot det riktas det ingen kritik. Men jag har ytterligt svårt attförstå att det kan vara lämpligt att samhället betalar företagensrekryteringskostnader, om företagen etablerar sig i områden som är överhettade,alltså områden som vi här i har fattat beslut om att man skaUlokalisera ut arbetsplatserna från. Så länge man i företagens ekonomiskakalkyler kan bortse från den kostnad som det innebär att skaffaarbetskraft tiU områdendär det inte finns någon sådan tidigare enligt uppgift frånarbetsmarknadsstyrelsen skulle det genomsnittligt röra sig om peranställd - finns det ingen ekonomisk hämsko på företagen att etablera sig isådana områden. En metod är att ta bort denna stimulans -för en sådan är det.En annan metod, om vi på allvar vUl komma åt den fortsatta koncentrationen, äratt överväga investeringsavgifter. Det finns emeUertid fortfarande möjlighetatt styra beredskapsarbeten och andra arbetsmarknadspoUtiskaåtgärder tUI Norrlandslänen och andra utsatta delar av landet. Det är angelägetatt den möjligheten tas tiU vara. Såväl finansministern och den ekonomiska expertisen somandra bedömare är för dagen ganska avvaktande när det gäller att bedöma denkommande utvecklingen. Utvecklingstendenserna är delvis motstridiga. Vi gör förvår del inte heUer anspråk på att med någon hög grad av säkerhet kunna spå hurutvecklingen blir. Men mycket talar för att 1972 i likhet med 1971 bhr ettmagert år i ekonomiskt hänseende. är det nödvändigt att utforma denekonomiska pohtiken så att det finns en god beredskap för att senare kunna mötaen uppgång i konjunkturen med mycket kort varsel. De åtgärder som kan kommai fråga för att stimulera sysselsättningen måste därför ha mycket snabb verkanoch likaledes kunna avbrytas med kort varsel. Dit hör naturligtvis i förstahand beredskapsarbeten av olika slag, statliga och kommunala beställningar ochliknande. Möjligheterna att angripa arbetslösheten med mer genereUtverkande medel, t. ex. en tUlfäUig sänkning av löneskatten eUer momsen, fårdäremot nu anses försuttna. Regeringens tidigare tveksamhet i detta avseendefår de arbetslösa nu betala med uteblivna arbetsinkomster och folkhushållet somhelhet med en mycket långsam produktionsökning. Ett beslut om sådana åtgärdernu skulle inte kunna träda i kraft förrän allra tidigast i börjanav mars. Effekten skulle då komma först , då vi ärinne i en period när konjunkturen säsongmässigt skall vara på väg uppåt. Vi harväl också skäl att hoppas att det då blir en mera klar trend ikonjunktumppgången. Statsministern kommenterade oppositionens förslag från ihöstas och framhöU att det skuUe ha skett en tUlnyktring. Jag tycker verkligeninte att statsministern inför den situation vi har har någon anledningatt slå sig för bröstet. Genom ett TT-meddelande fick vi veta attarbetsmarknadsstyrelsen nu inkommer med en framställning om ytterligare enhalv miljard för att kunna hålla sysselsättningen på i stort sett oförändradnivå. Det är då kommer tUlbaka sedan vidiskuterade de här sakerna . Detta att man, som regeringen gjort,uteslutande litar tiU arbetsmarknadspolitiska åtgärder leder ju tUl att det pådet här viset kommer nya räkningar. Får jag påminna om de två goda skäl somfanns för att pröva mera generella åtgärder. Det måste för det första ha variten fördel att lägga en del av åtgärderna ett led längre fram för att den vägentrygga sysselsättningen medan den ännu är i gång. För det andra skulle vi närkonjunkturen vänder ha haft ett finanspolitiskt utrymme inom det skattetak somi dag gäller. ProduktionstUlväxten stannade vid mindre än en halvprocent och kommer med aU sannoUkhet att bU svag även . Det sätter givetvissina spår både i de enskUda människornas ekonomi och i statens och kommunernasfinanser. Inkomstökningar som inte motsvaras av något reelltproduktionstiUskott äts snabbt upp av prishöjningar. Inom den offentligasektorn bromsas på motsvarande sätt möjligheterna att gå vidare i det socialareformarbetet. Trots en beräknad upplåning på över 3 mUjarder kronor under detbudgetår som börjar inskränker sig utrymmet för i egentlig meningnya reformer tUl mindre än en halv mUjard. I och för sig bör tillväxttakten inte ensam avgöra hur viskaU inrikta den ekonomiska pohtiken. Möjligheterna att höja produktionen måste åtminstone så länge vi mäter produktionsresultatet på det sätt som sker vägas mot kraven på bl. a. bättre miljö, större trygghet i arbetet, regionalutjämning, inkomstutjämning och prisstabUitet. Den ökning av utgifterna som sker i årets budget utöverredan beslutade förbättringar för folkpensionärerna, barnfamiljerna och andragmpper gäller främst arbetsmarknadsområdet och åtgärder för att åstadkomma enförbättrad arbetsmiljö. Det är en riktig prioritering. En mindre del av det tillgängliga utrymmet i budgetenreserveras också för en utbyggnad av polisväsendet. Det är emeUertid härknappast fråga om någon förstärkning i egentlig mening. Det tUlskott på 200tjänster som polisen enligt förslaget i budgeten får uppväger inte ens denarbetstidsförkortning som genomfördes . Det är nödvändigt attökade resurser här sätts in för att möta den negativa utvecklingen på brottsområdet,inte minst då det gäller rån och andra grövre brott. Vi har också i en särskUdmotion föreslagit en ytterligare utökning av polisorganisationen med 300tjänster. Jag vill stryka under att det är angeläget att polisensresurser utnyttjas så effektivt som möjligt. Den centralisering avledningsfunktionerna som pågår inom polisen betraktar jag som en utvecklingi motsatt riktning. Men, herr talman, det allvarligaste med arbetslösheten äratt den inte bara är en konjunkturföreteelse. Även under högkonjunkturåren varit förhållandevis stor och 1970. Antalet företagsnedläggningarhar ökat kraftigt, och det gäUer även högkonjunkturåren. Vi har fått enstmkturarbetslöshet som tycks vara . Strukturförändringar i näringslivet, dvs. att företagläggs ned och att nya företag skapas, är en fömtsättning för att vi skall kunnata tUl vara fördelarna av teknikens nyvinningar och av specialisering ocharbetsfördelning. Men vår strävan måste vara att strukturpoUtiken inriktas påen balanserad utveckling. Så är det inte när resultatet blir en betydande ochbestående stmkturarbetslöshet. Det finns undersökningar som visar att många som förloratsitt arbete vid företagsnedläggningar inte kunnat få nytt arbete. Och många harfått ta arbete med sämre lön. Främst har detta drabbat äldre personer. En sådanstrukturpolitik stämmer inte med våra välfärds-och jämlikhetsmål och vårsträvan tUl fuU sysselsättning, och den betyder också förlust av realkapitaloch produktionsförmåga, eftersom nya produktionsmöjligheter inte har kunnatskapas i tUlräcklig utsträckning. Återställd balans i utrikesbetalningarna är enförutsättning för full sysselsättning och en rättvisare inkomstfördelning.Långridsutredningen har sagt, att vi måste ha överskott i handelsbalansen - ivamutbytet på 2 ä 3 mUjarder kronor . Vi måste aUtså väsenthgt öka vårexportproduktion och stärka den hemmamarknadsproduktion som konkurrerar medimporten. Vi har hela näringsgrenar som är på tUlbakagång, TEKO- ochskobranscherna t. ex. Därvidlag tycker jag att det är en bra åtgärd atttUlskapa de av regeringen föreslagna branschfonderna. Men frågan är hur långtvi kan sänka vår självförsörjningsgrad på sådana viktiga områden och hur mycketvi kan öka importen. Det har från vårt håll sagts tidigare, attdetta gäUer också livsmedelsproduktionen. Här finns ett särskilt aktuelltproblem. Jordbmkspohtiken inriktades 1966 och 1967 på att väsentligt minska deninhemska sockerbetsodlingen. Men det är en strukturpoUtik som har slagit fel.Nu finns det knappast socker att uppbringa på världsmarknaden i tUlräckligomfattning, och priset är mycket högt. har vi som en konsekvens avden nedskurna sockerodlingen fått ett spannmåls- och fodersädsöverskott, som vimåste exportera med förluster. Svårigheterna att nå den nödvändiga balansen iutrikesbetalningarna ökas om exportproduktionen skall kompensera ytterligarenedgång i produktionen för hemmamarknaden. Vår exportproduktion är en ganskabegränsad sektor. Frågan är; Vilka möjligheter har vi att vidga och förstärkaden för att kunna klara det nödvändiga exportuppsvinget? Man måste konstatera, att regeringen inte har haft mycketatt säga om dessa viktiga problem. Det gäller alltså att få strukturomdaningeni balans med såväl välfärds- och jämlikhetsmålsättningen som vår strävan tiUbalans i utrikesbetalningarna. I årets finansplan sägs endast att de senasteårens strukturomvandling väntas fortsätta i hög takt. Det betyder alltså sammahöga eller kanske ökad takt i företagsnedläggelserna. Om takten inyetableringen sägs ingenting i finansplanen. Bakom aUt detta ligger det långa misslyckandet medindustriinvesteringarna. De två senaste långtidsutredningarna har givit beskedom att industrUnvesteringarna måste gå upp med 6,5 å för attvi på önskvärt sätt skaU kunna upprätthåUa näringslivets konkurrenskraft. Menunder perioden 1968 blev det endast i genomsnitt något omåret och under högkonjunkturen därefter endast . vågarfinansministern inte räkna med . Det betyder, att vårtnäringsliv fått en långsammare kapacitets-tUlväxt och sackat efter i utvecklingoch förnyelse. Problemets räckvidd och betydelse har stått klart sedanmitten av . 1 varje finansplan har finansministern prioriteratindustriinvesteringarna för att stärka konkurrenskraften i exportindustrin ochden importkonkurterande hemmamarknadsindustrin. Det har under-stmkits att dettamåste ske snabbt. Men ständigt har målet fått skjutas , I fjolåretsfinansplan skrev finansministern, att den nödvändiga utbyggnaden avproduktionsapparaten måste "komma tUl stånd utan dröjsmål". Men i årtycks finansministern ha resignerat. när industriinvesteringarnas uppgångberäknas tiU heter det, attde resultat som uppnåtts har varit "i stort setttUlfredsställande". Men det stämmer alltså inte alls med finansministernstidigare finansplaner. Det är en ofrånkomlig slutsats att misslyckandet med att stimulerafram de nödvändiga industriinvesteringarna och stärka vårt näringslivskonkurrenskraft måste bero på fel i den ekonomiska politiken ochnäringspolitiken. Politiken ligger helt enkelt fel, efter årmisslyckas med att nå de mål som uppsatts som nödvändiga. Vi har under många årsett hur en aUtför hård penningpolitik och kreditpolitik har bromsat deindustriinvesteringar som satts upp som ett av de främsta målen ifinansplanerna. Det har särskUt drabbat de mindre och medelstora företagen, somunder högkonjunkturen 19691970 t. o. m. måste skära ner sina investeringarväsentligt. Här är alltså en förklaring tUl de kraftigt ökadeföretagsnedläggelserna och den alltför ringa graden av nyetableringar. Det ärdelvis också en orsak tUl den nuvarande arbetslöshetskrisen. Vi lever i en s. k. biandekonomi, som till ca 95 procentbestår av enskUda och kooperativa företag. Det borde vara självklart att enaktiv näringspolitik måste inriktas på att tillvarata de framstegs- och utvecklingsmöjlighetersom biandekonomins näringsliv har. Men regeringen har inte någon utbyggd ochgenomtänkt näringspolitik för biandekonomin. Mest har man talat om att öka detstatliga företagandet. Det har i och för sig inte givit lysande resultat. AUahoppas vi väl att man skall nå bättre resultat. För de anställda i de företagenär det lika viktigt som det är för anställda i andra företag att de harsysselsättning i ett företag som kan ge dem trygghet . Denna inriktning av näringspolitiken har inte hellerkunnat främja effektiviteten i det enskUda och det kooperativa näringslivet,som ju i huvudsak är och måste vara värt arbetande näringsliv. Jag uppreparatt man inte har fört en politik som möjliggjort nödvändiga industriinvesteringar.Man har inte fört den fömtsättningsskapande politik som bör vara självklar förvår biandekonomi, t. ex. industriell service av olika slag för forskning ochutvecklingsarbete, marknadsföring, produktionsrådgivning. Jag kan också pekapå de eftersläpande problemen med arbetsmUjöerna och bristerna iföretagsdemokratin. För allt detta krävs samlade åtgärder på olika politiskaområden helt enkelt ett näringspolitiskt handlingsprogram som är inriktat påatt tillvarata biandekonomins utvecklingsmöjligheter. Kanske kan man finna en förklaring i det så oftaförekommande talet om ökat samhäUsinflytande över näringslivet. Naturligtvisbehövs det ökat samhäUsinflytande, eftersom näringslivet är vårt gemensammaproduktionsinstmment. Men det gäller inte att detaljstyra de enskUda företagen;det är en uppgift som ingen regering kan klara, och den passar inte heUer förbiandekonomin. Ett ökat samhäUsinflytande i en ekonomi som vår måste betyda enväsentligt förbättrad näringspolitisk planering en ramplanering somfaststäUer riktlmjer, vUlkor och förutsättningar för näringslivet. Det är här,menar vi, som bristema finns i den ekonomiska politiken och i näringspolitiken. Jag skallockså ta upp ett par andra områden som jag betraktar som aUvarligagrundfel i näringspolitiken. Man tycks utgå från att samhället och näringslivet skallvara motvikter mot varandra två krafter som skaU stå emot varandra. Från denutgångspunkten blir det naturligt att tala om en förtroendeklyfta mellanregeringspolitiken och näringslivet. Denna antiinställning finns inte endasthos regeringen, utan också hos delar av näringslivet. Man talar också om attlöntagare och företagare skuUe stå som politiska motståndare tiU varandra. Detär som om det funnes två sorters folk i vårt land. Men det är fel tänkt detfinns inte två sorters folk. Naturligtvis är företagare och anställda motparter vidfördelningen av produktionsresultatet. Det är en självklarhet, och så kommerdet alltid att vara. Men det är en gemensam uppgift att söka nå bästa möjligaproduktionsresultat. Detta gäller också i förhållandet mellan samhället ochnäringslivet. En gemensam arbetsuppgift måste lösas effektivast genom bästamöjliga utveckling av samarbetet och inte genom att samarbetsparterna skaU ståsom motståndare till varandra. Den motvikts-inställning som präglatnäringspolitiken är ett hinder för strävandena att genom näringslivet uppnåbästa möjliga produktionsresultat. För del förordar vi en helt annan metod. Vi utgårfrån att det är ett gemensamt intresse men också en'gemensam uppgift att nå ettså högt produktionsresultat som möjligt. Regering och riksdag bär huvudansvaretför den ekonomiska politiken och näringspolitiken, som lägger den allmännagmnden för produktionsutvecklingen. Besluten i dessa avseenden bör vila på sågod kunskapsgmnd som möjligt. Det ter sig därför angeläget att samla in dennakunskap och göra utvärderingar som klarlägger på vilka områden svenskt närings'v har de bästa förutsättningarna och på vUka områden och hur vi skall stöttahemmamarknadsproduktionen. Löntagarorganisationerna ochnäringslivsorganisationerna har med visshet både kunskaper och erfarenheter sommetodiskt borde tas till vara i den politiska beslutsprocessen. Det är på dettasätt vi anser att ett näringspolitiskt handlingsprogram kan och skaU tas fram.Självklart kommer det på det här området liksom på andra inte att rådafuUständig enighet, men det vore av stort värde att få fastslaget vad man ärenig om. Debatten kunde då koncentreras till de områden där meningarna gårisär. Ett annat drag i den näringspolitik som förts är ettlångtgående storföretagstänkande. Denna har otvivelaktigt varit väsentligtgynnsammare för storföretagen än för de mindre företagen. Det gäller särskiltskatte- och penningpolitiken. Investeringsfonderna är ensidigt en förmån förstorföretagen. Löneskatten har en utformning som missgynnar de mindreföretagen. Den hårda kreditpolitiken har ensidigt drabbat de mindre företagen. Det är klart att man skaU ta tUl vara stordriftsfördelar,men dessa har sina gränser. Det finns också smådriftsfördelar att ta tUl vara.De mindre företagen kan lättare anpassa sig efter marknadensefterfrågeförändringar och efter den lokala marknadens krav. De är gynnsammareför nya idéer och uppslag. De är som underleverantörer en nödvändigkomplettering tUl storföretagen. De har också andra fördelar t.ex. i fråga omarbetsmiljö och företagsdemokrati. En stark småföretagsamhet är ett viktigtmedel motmaktkoncentration i näringslivet. Man kan generellt inte säga, att mindreföretag lönsamhetsmässigt ger sämre förutsättningar än de större företagen. Men här har regeringspolitiken en slagsida som trycker demindre företagen. De utvecklingsmöjligheter som finns i de många mindreföretagen kan då inte tas tUl vara på bästa sätt. Det som har hänt under desenare åren är ett bevis för detta. Det är oroväckande för framtiden. Detproduktionsuppsving, som är nödvändigt för en ökad export och enframgångsrikare hemmamarknadskonkurrens med importen, kan knappast genomförasutan ökad medverkan från mindre och medelstora företag. Sedan avtal nu har träffats mellan EEC och de fyra ländersom ansökt om medlemskap kan man räkna med att de egentliga förhandlingarnaockså kommer i gång förvår del och de andra neutrala staterna. Inträffar ingetoförutsett bör förhandlingama ganska snabbt kunna leda fram tiU avtal, som avallt att döma kommer att få stor betydelse för den svenska ekonomin och för denaUmänna välståndsutvecklingen. 1 anslutning härtill har emellertid en ny diskussionuppstått om vår neutralitetspolitik. För del står det nu liksomtidigare klart, att ett land som vårt inte kan påta sig de förpliktelser sommedlemskap innebär efter de beslut som EEC-organen har fattat med anledning avDavignon- och Wernerrapporterna. En fortsatt diskussion om den saken skuUeenligt min mening inte heUer föra oss en tum närmare det omfattande, nära ochvaraktiga samarbete med EEC som det stora flertalet i vårt land är ense om attförsöka få tUl stånd. Om alla delar av landet skall få utvecklingsmöjligheter,måste man se tUl att det finns goda resemöjligheter och att godstransporternafungerar bra. Från dessa synpunkter har den trafikpolitik, vars riktlinjerriksdagen drog upp 1963, brister. Jag tror att det framför allt är fel påtUlämpningen av beslutet. Vi har inte fått den tUlfredsställande trafikförsörjningför hela landet som ju var en av målsättningarna i det riksdagsbeslutet. Runtom i landet har man tvärtom kunnat konstatera att trafikförsörjningen blivitalltmer otillfredsställande; järnvägar har lagts ner och busshnjer har dragitsin. Den trafikpolitiska delegationen har att pröva åtgärderför en regionalpolitiskt och samhäUspolitiskt riktig anspassning och utvecklingav transportapparaten. Centem har länge krävt regionala och lokalaförsörjningsplaner. Uppdraget tUl länsstyrelserna att genomföra en regionaltrafikplanering ligger i linje med detta krav. Men trafikförsörjningen fårinte försämras under detta planeringsarbetes gång. Från regeringen har lovatsen viss återhållsamhet med järnvägsnedläggningarna. Enligt vår mening måstestor återhållsamhet iakttas. Dessutom bör en parlamentarisk utredning få gåigenom frågan om järnvägarnas framtid. Den frågan angår inte bara regeringenoch SJ. Frågor av denna natur är av strategisk betydelse för helasamhällsverksamheten. Därför måste få en möjlighet att uttala sig. Vägplaneringen måste också styras av kravet på en aktivlokaliserings-och regionalpolitik. Men i Vägplan 70 koncentreras väganslagen ihög grad tiU storstadsområdena och till de leder som sammanbinder dessa. utredningenhar räknat med fortsatt befolkningskoncentration. Vårt krav är att de resursersom avsätts för vägändamål fördelas så att aUa delar av landet får ett vägnätsom tiUsammans med andra åtgärder - möjliggör en i vid mening positivbefolknings- och näringslivsutveckling. skall flerårs- ochfördelningsplanerna förnyas för perioden 1977. Det är nödvändigt att mandå utgår från en mera regionalpolitiskt positiv uppfattning än man gjorde förragången, då det blev mycket ogynnsamt för de utpräglade landsbygdslänen. För att vi skall kunna satsa mera på jämlikhet inom ochutom landet är det nödvändigt att öka den gemensamma kakan. En förbättradnäringspolitik skaU leda till tryggare sysselsättning och en större kaka attdela på. Men vi kan inte såsom nu sker mäta utvecklingen endasti den s. k. bmttonationalprodukten. Det är nödvändigt att vi får en annanmåttstock än BNP annars kan det leda tUl att vi i det långa loppet lurar oss själva.1 BNP inräknas inte arbete i det egna hemmet, t. ex. vård av barnen, men omarbetet utförs av utomstående räknas det som ökad nationalprodukt. Det finnsinga poster med minustecken när man räknar fram BNP. Det gäUer t. ex. negativamiljöeffekter som buller, vatten- och luftföroreningar. Stress i arbetslivetminskar produktionen och sätter sina spår den vägen, men stressen föranlederofta vårdinsatser, vilka räknas in som plusposter i BNP.