prot · FV0918 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag är själv på landstingsplanet engagerad i dennaverksamhet. Jag vUl säga tiU statsrådet att vi har ett behov av att fåbesked om detta. Den här värdformen behövs som ett komplement tUl deninstitutionella, vården. Vi väntar faktiskt pä besked. Vi hade fått en uppgiftom att denna utredning skuUe komma i början av detta är, men den uppgiften varkanske felaktig. Det står ingenting om det i BUaga 7 till statsverkspropositionen,såvitt jag kan se. Jag skulle gärna vUja veta när denna utredning kommer; omdet skall dröja innan vi får se resultatet av den. En annan fråga som jag är mycket fundersam inför ärsocialministerns hänvisning till pensionsförsäkringskommitténs betänkande, därvi jag var själv ledamot av denna kommitté tog upp familjepensionerna ochåldersgränsen för erhållande av barnpension. Vi har tidigare här diskuteratåldersgränsen, eftersom vi vid ett tUlfälle införde ny åldersgräns för erhållandeav bostadsbidrag och hkaså för erhållande av bidragsförskott. sägerstatsrådet, vUket jag tycker är mycket egendomligt, attpensionsförsäkringskommitténs förslag angående barnpensioner m. m. kommer attprövas i samband med familjepolitiska kommitténs förslag. När vi diskuteradedenna fråga märkte man inget sådant samband, men knyter man ihopdessa tvä utredningar. Det var mycket intressant att höra vad iStockholm sade om narkotikafrågan. Jag vill helt instämma i hennes synpunkter.Det är ju faktiskt så att i och med att blivit placerad i detta hushar vi nästan hamnat mitt i narkotikaträsket. Ingen har väl kunnat undgå att se deförhållanden som råder utanför detta hus. Jag vill sedan, herr talman, säga några ord som kommentartUl den debatt som förts här under dessa tvä dagar. Jag lyssnade med stortintresse på statsministerns anförande och på den deklaration somstatsminister gjorde beträffande lokaliseringspolitiken. Jämfört medtidigare diskussioner och med de beslut som har fattats i detta sammanhang ärdenna deklaration mycket intressant, och frän hälsar vi den med stortUlfredsstäUelse. Jag vUl citera följande ord ur statsminister : "Vad det gäller är detta: Vi viU pä solidaritetensoch samarbetets väg söka ge människorna chansen att få bo kvar pä sin ort, isin bygd, i sin region, fä fortsätta att arbeta i sin bransch. Om detta integår skall de fä möjligheter tiU utbUdning för ett annat arbete ellerförflyttning till en ort där arbetstillfällen står tUl buds." Ja, det är som om det vore ett utdrag ur en centermotioneller en centerreservation tUl ett utskottsbetänkande. Jag viU citera vad sade i en reservation tillstatsutskottets utlåtande nr 1966, då vi behandlade den proposition somvar resultatet av arbetsmarknadsutredning. fick den gängeninte stöd från något håll för vår reservation, där vi bl. a. sade följande:"Utskottet delar därför motionärernas uppfattning, att avvägningen meUanlokaliseringspolitiken och den geografiska rörlighetspolitiken bör vara sådan,att i de sysselsättningssvaga områdena en aktiv lokaliseringspolitik i förstahand utnyttjas och rörlighetsstimulerande åtgärder för flyttning av arbetskrafttUl orter utanför hemregionen tillgripes först om och i den mån lokaliseringspolitiskaåtgärder inte bedömes möjliga inom regionen." Det är en ganska stor överensstämmelse mellan denreservationen och vad statsminister sade . Vi hoppas att vadherr då sade skall bli vägledande i fortsättningen. Men skall dendeklarationen fä ett reeUt innehåll, måste samhällets insatser inriktas mot ensådan ambitionsgrad som här gav uttryck för. Med andra ord måstesamhällets styrmedel icke som inriktas mot en fortsatt koncentrationutan i stället mot att skapa ett decentraliserat samhälle. I den diskussion somvi kommer att få tUl hösten angående regionplanerna mäste vi fä fram andrakriterier för lokaliseringsinsatserna än vad vi har . Bostadspohtiken eUer rättare sagt fördelningen av bostäderna -mäste också ges en annaninriktning. Kommunikationerna har mycket nära samband med detta liksombeslutsfunktionerna. För att använda statsministerns egen vokabulär är detfråga om något av ett tillnyktrande, sedan vi ständigt fåtthöra att de tankegångar vi fört fram är verklighetsfrämmande och uttryck förlandsbygdsromantik, att avflyttningen från vissa orter från landet ärglädjande, osv. Det är bara att konstatera att i takt med koncentrationenhar det också uppstått många sociala följdverkningar. Jag skall också kommentera en annan talare, nämligenstatssekreteraren i statsrådsberedningen, hert i , som ägnadecentern hela sitt anförande. Han hade fått del av en liten broschyr som centerngivit ut och som vi har kallat "på arbetsplatserna". månansvarig för den. i kaUade den för "lUlagröna", och det är också ett bra namn. Vi har försökt sprida den på arbetsplatserna,och dä är det helt naturligt att den även hamnat pä statssekreterare , ty vi utgår ifrån att statsrådsberedningen också är enarbetsplats. är jag litet förvånad över att i Nackapåstod att broschyren innehåUer attacker mot den svenska fackföreningsrörelsensgrundläggande principer och att den är ett utfall mot socialdemokratin. HerrPeterson har meddelat mig att han inte kan vara med här . Vi kan därförinte nu diskutera vad som står i broschyren, men vi kanske får tillfälle attgöra det . Jag mäste emellertid fråga: Var någonstans i broschyrenförekommer attacker mot fackföreningsrörelsen? Vi har ju bara där försökt attanvisa vUka vägar som finns i den fackliga rörelsens utbUdningsverksamhet. Vihar helt enkelt berättat för våra medlemmar om nödvändigheten av ett aktivtengagemang. Vad som upprört i är väl attundersökningar har visat att var sjunde LO-medlem är centerpartist. Mångacenterpartister ute på arbetsplatserna har lyssnat på en del avsocialdemokraternas argument. Det är en del påståenden frän den debatten som visamlat i broschyren och givit svar pä. Så enkelt är det. Men det varintressant, tycker jag, att den lUIa broschyren har väckt uppmärksamhet ända ini statsrådsberedningen. i (fp): Det skuUe vara frestande att gå in i debattenom narkotikaproblemen. Jag har emellertid väckt ett par motioner rörandenarkomanvärden och SBN och dess uppgifter och kan därför återkomma i sambandmed behandlingen av dessa motioner. Jag skaU i stäUet röra vid en samhällsfrågasom mycket nära hänger ihop med narkotikafrägan, "Övergången från klassisk maktpolitik till sakligfredspolitik, som är vår linje, mäste ses som ett skifte av mål och metoder,från att vara inställd på att påtvinga intressen till att försona intressen.Detta kräver självövervinnelse och saklighet . Från den egoism som nationen betraktadesom en helgedom skall denna värdering leda över tiU en europeisk och globalinrikespolitik som känner ansvar för en människovärdig tillvaro föralla." När fällde dessa ord det skedde i sambandmed att han mottog fredspriset i hade han väl närmast ochöst-västrelationema i i tankarna men kanske, hert talman, ändå också detskriande behovet av en så förändrad samhällsatmosfär, att en inre, levande ansvarsgemenskapkan växa fram såsom den ofrånkomliga förutsättningen just för "enmänniskovärdig tUlvaro för alla", de må bo i tvåtredjedelsvärlden eller iländerna i mitt. Det känns som en svär och på något sätt påtvingadbelastning inte bara samhällsekonomiskt att vi nu har så mänga och sä stora ochsvåra inrikespolitiska problem att brottas med, när vi egentligen borde ännumer än hittUls vara fria att än mera engagera oss i u-landsproblematiken ochinternationeUt försoningsarbete. Jag skall här uppehålla mig vid bara ett av dessa inrikesproblem, nämligenbrottsligheten, ett av tecknen på att vi inte ens inom vårt eget land lyckatsskapa "en människovärdig tillvaro för alla" och att olika"makter" eller förhåUanden hindrar att alla styrs av den av de flestaaccepterade värderingen om ansvar för medmänniskan. Det är en händelse som ser ut som en tanke att det jagtänkt säga om detta ämne, kriminaliteten, inplacerats under ämnesblocket"Social- och familjepohtik". Fråga är om vi inte inför den djupttrista del av verkhgheten, som vetter ät kriminalitet och liknandesamhällsföreteelser, mera målmedvetet och samlat än som hittiUs skett mästelägga ett allmänt socialpolitiskt perspektiv på dessa företeelser ochåtgärderna tUl avlägsnande så långt detta är praktiskt möjligt av densamhällsbelastning de nu utgör. Det är allt tydligare att dessa problem ocksåmäste tacklas med socialpolitiska, miljöpolitiska, planeringspolitiska ochskolpolitiska medel. Det har ju ganska länge talats om att t, ex, lägga sammankriminalvården och socialvården. För att bara kort exemplifiera vad jag här bl, a, åsyftarhänvisar jag tUl den polischef, som i en debatt om dessa ting strax före julyttrade att de toppmoderna områdena kring med dess kriminalitetsproblem,berörda här av ett par talare förut, är som skapade för att starkt försvåraövervakningen av dessa områden ur ordnings- och säkerhetssynpunkt. Man harhelt enkelt inte lagt denna aspekt på planeringen av områdena runtriksdagshuset. Först några ord tUl erinran om kriminahtetsläget ochkriminalitetsutvecklingen såsom utgångspunkt för mitt resonemang. Många har hoppats att en utveckling med ständigt stigandelevnadsstandard, ökad folkbUdning och förbättrade sociala villkor närmastautomatiskt skulle leda tUl minskad brottslighet, kan vi konstatera attså tyvärr inte är faUet. Den registrerade brottsligheten har fördubblats under1960-talet och fortsätter att öka, även om 1971 visade något lägre tal förvissa brottstyper än närmast föregående är. Även med bortseende från detbetydande s, k, "mörkertalet", dvs, den brottslighet som inte blirkänd, anser sig arbetsgruppen för kriminalitetsprognoser kunna fömtse attbrottsbalksbrotten ytterligare kommer att öka fram tiU 1975, Med jämna meUanmm har det mot denna bakgrund inte minstunder och även från vårt håU med fog rests krav på särskUdaåtgärder för att bättre trygga medborgarnas säkerhet. Det har gjorts anspråk påökad polispersonal för att möta brottsutvecklingen, liksom på en i olikaavseenden förbättrad kriminalvård för att om möjligt hjälpa människor sombegått brott att återgå tiU ett normalt samhällsliv. En del har också gjorts, Pohsmännens antal har trots aUtökat, fast den gjorda arbetsinsatsen inte ökat i sammaproportion pä gmnd av att personalökningarna nästan helt "ätits upp"av arbetstidsförkortningen. Kriminalvården har också givits ökade resurserrent numerärt, alltså i fråga om antalet tjänstemän. Frivården har fr, o, m börjat mer påtagligt byggas ut. Man kan med fog och utan djupare begrundanhävda att det likväl behövs ökade insatser på polis- och kriminalvårdssidan, dettaför att ge - såsom ett minimum - polisen resurser för att snabbt kunna ingripanär människor hotas till liv och egendomoch för att ge människor, som begått brott, bättre chanser tiU rehabihtering. När det sålunda framställts krav pä bättre polis- ochkriminalvårdsresurser har man ofta svarat, att problemet med kriminahteten ärett mycket större, djupare och mer komplicerat problem än en fråga om att ökadessa resurser. Vem vill förneka detta? Lät mig dock med hjälp av enparalleU från en annan del av samhäUslivet få kommentera kritUcen motresursresonemanget. Om en viss trafikled visar sig trafUc-farlig på grund avett större konstruktionsfel riktas givetvis uppmärksamheten främst på feletsavhjälpande. Men den åtgärden kan ta tid. kan man inte ståoverksam utan mäste sätta in i och för sig inte särskUt samhällsdynamiska ellersamhällskonstmktiva övervakningsåtgärder och trafUcreglerande arrangemang. Ärdet många vägar med konstruktionsfel, måste sådana åtgärder tydligen bli fler.Sä är det väl också på kriminalitetsbekämpandets område. Lät oss likväl fundera litet närmare pådenna andra möjlighet, alltså åtgärder för att förebygga kriminalitet ochhindra brottsalstrande faktorer att göra sig gäUande, tUlsattes enkriminalvårdsberedning för att söka samla Uiop de senare årens kriminalvårdsdebattoch dra praktiska slutsatser av denna genom ett samlat grepp om frivårds- ochanstaltsvärdsproblematiken. Borde man inte försöka göra någonting liknande dådet gäUer kriminalitetsprofylaxen? Utvecklingen på kriminalitetsområdet är såallvariig och så oroande att vi nu borde utöver vad som är behövligt ochmöjligt för att i dagens läge öka polis- och kriminalvårdsorganens resurser försöka med kraft ta ett samlat, långsiktigt, framåtsyftande grepp pä denbrottsprofylaktiska problematiken, alltså också sätta in åtgärder tidigare iorsakskedjan än då brott redan begåtts. Det mesta talar för att man inte kanlösa kriminalitetsproblemen så att säga i efterhand och i varje fall inteenbart med successivt ökade polis- och kriminalvårdsresurser. Detta är naturligtvis, herr talman, inte en i och för signy angreppsvinkel. Det nya skulle i så fall vara en koncentrerad, intensiv ochsamlad uppmärksamhet på alla faktorer som kan verka brottsalstrande och pååtgärder för att komma till rätta med dessa enligt principen att profylax ärbättre än terapi, särskilt i ett läge då anspråken på verksam terapi mot redanförefintlig kriminalitet även rent kvantitativt starkt ökar. Uppgiften skullevara att samla ihop kriminalitetsfrämjande faktorer och sedan söka göra ettåtgärdspaket för att kämpa ned dessa faktorer. Det är inte tillräckligt attingripa när ett brott redan har begåtts för att klara upp det och för attåterföra lagöverträdaren tiU ett normalt liv i samhället. Huvudinriktningenmåste vara att förhindra att brott över huvud taget begås, att minskarekryteringen av gruppen samhäUsmedbor-gare som ägnar sig åt eller tenderartill brottslig verksamhet - dvs. att satsa stort och samlat på förebyggandesamhällsaktiviteter. Det är utifrån denna grunduppfattning som vi från vårthåll i är har presenterat en utförlig partimotion angående brottsprofylaktiskaåtgärder. som vissa delar i utvecklingen borde ha minskatden sociala missanpassningen är det uppenbart att andra delar i utvecklingenverkar i De snabba folkomflyttningarna har åtföljts av social rotlöshet hosmånga. Familjen har fått delvis förändrade uppgifter, och denna förändringtenderar att minska familjens gamla, sammanhåUande betydelse. De allt störreenheterna inom bl. a. produktionslivet har hos många skapat känslor avfrämlingskap och brist på personliga relationer. Den sociala isoleringen ochvantrivseln har brett ut sig i de nya områden, som växt upp som svampar urjorden i utkanterna av de stora kommunerna. Trafikens snabba utveckling ochanvändningen av nya typer av betalningsmedel hör tUl det som ökat möjligheternaatt begå nya typer av brott. Om man får döma av den ökade brottsligheten, har de urbrottsförebyggande synpunkt negativa dragen i utvecklingen övervägt underåtminstone . Förhållandet kan också uttryckas så, attsamhället inte har lyckats föra en tUlräckligt positiv, människovänlig ochmänniskoomvårdande politik, som kunnat motverka effekterna av sådanautvecklingstendenser. Av hänsyn, herr talman, tiU tidsfaktorn skall jag interedogöra för aUa de brottsprofylaktiska åtgärder vi tagit fram i motionen, merasom exempel än för att komma med en heltäckande inventering. Det gäller denkriminologiska forskningens krisläge och betydelse, storkommunernas särskUdaproblem bl. a. i de tättbebyggda utkanterna, bristen på blandade socialastmkturer i dessa områden, ett förhållande som föranlett Stockholmsbarnavårdsdirektör att göra följande uttalande; Vad man skulle önska är att vi kunde lära oss bygga enmiljö som innehåller en naturlig blandning på olika åldrar ochsysselsättningar, ett levande samhälle. Då skulle nog många av dagens s. k.ungdomsproblem försvinna, men hittUls tycks vi mest med upprepad monotoni påmånga platser nästan bygga för problem. För att fortsätta, herr talman, exemplifieringen pekar vii motionen på behovet av väl genomtänkta åtgärder för att minska påfrestelsetrycket t. ex. i affärshusen, vidare på risken av att samhälletsreaktionsmönster hos vissa unga lagöverträdare bygger upp en känsla avfrämlingskap inför samhäUet, ett främlingskap som kan leda över i bristandeförståelse för samhällslivets krav på hänsyn till andra, på de stora skolornasminskade möjligheter att förverkliga skolans sociala mål, på vikten av en merakonsekvent och konsumtionsnedpressande alkoholpolitik och en mer aktivnarkomanvårdspolitik, på livsåskådningens betydelse för det sociala beteendetoch slutligen på angelägenheten av att polisens brottspreventiva funktioneråterställes, bl. a. genom den nygamla kvarterspolisidéns förverkligande. Jagber att i övrigt fä hänvisa tUl motion 432. Vi påyrkar i nämnda motion att en särskUd utredning sökersammanföra och i ett samlat grepp bedömer värdet av ohka brottsförebyggandeåtgärder och därtill utformar konkreta förslag tUl hur sädana åtgärder skallkunna förverkligas. Det fordras aUtså nu en delvis ny och mera målmedveteninriktning av samhällets brottsbekämpande politik med allt större vikt vidbrottsprofylaxen, om den allvarliga ökningen av brottsligheten skallkunna brytas. Det får inte bli så, att vi tvingas att konstatera, atten ny fördubbling av brottsligheten skett . HerrSVENSSON i (s); i har tagit uppnarkotikafrågan. Jag viU bara säga att vi till socialutskottet har fåttåtskilliga motioner i den frågan och att vi naturligtvis kommer att behandladem med all hänsyn tUl den omfattande problematik som det här rör sig om. Jagutgår ifrån att vi kommer att fä en generaldebatt i den frågan längre framunder . Jag skallta upp socialhjälpen och socialvården i mitt anförande. Moderata samhngspartiet har vid årets riksdag en s. k.skuggbudget på 165 sidor i stencil. Om man slår upp registret till den härboken, finner man att av dessa 165 sidor är det sex som behandlar vår socialatrygghet. Av dessa sex sidor är det tre sidor, dvs. av ,som behandlar socialhjälpen. Jag kan inte fatta annat än att det hela är enkritik mot vår socialpolitik, vår socialvård och vår socialhjälp. Jag ser ivarje fall inga framtidsvisioner i den skrivning man har. Där används sådanauttryck som att man vill underbygga socialpolitiken med ett rationellt ochrättvist skattesystem - det gäUer alltså samordningen med skatten. Det är i ochför sig riktigt, det försöker vi ju göra i aU vår socialpolitik. Man vill görafolkpensionen skattefri det är ett gammalt krav från . Vi vet vaddet innebär ur jämlikhetssynpunkt; det slår med den tunga ändan ner.Moderaterna vUl vidare samordna olika hjälpformer så att bedömningen bhrenhetlig och "så att slöseri och missbruk" förhindras. Den sociala omvårdnaden har expanderat medstor kraft i vårt land. Jag tror att det är riktigt att karakterisera1960-talet som en mycket stor reformperiod inom socialpolitiken. De sammanlagdautgifterna för samhällets socialpolitik var är . Omman går till uppstäUning , finner man att ärvi uppe i 35 300 miljoner. Det är alltså en ökning med 28 miljarder kronor.Även om vi skriver ned summan något på grund av den penningvärdeförändring somhar skett, är ändå detta imponerande belopp. Bakom dessa kalla siffror ser viraden av människor som blir delaktiga av denna politik. Det kan vara intressant att spjälka upp summorna i någradelposter. Med den mycket schematiska indelning som vi har istatsverkspropositionen får vi följande summor. Sjukvården och sjukförsäkringen, som 1960 tog närmare 3miljarder, tar nu över 15 mUjarder alltså en ökning med 12 miljarder. För åldringar och handikappade användes 2 740 miljoner år1960. Summan ökade tUl 13 800 mUjoner - alltså en ökning med 1 I miljarder. Är 1960 fick barnfamUjerna 1 435 miljoner, och är 1972fick de 5,6 miljarder, en ökning med något över 4 miljarder. Går vi till den lilla post som vi diskuterar ibland,nämligen socialhjälp - det är kanske några andra poster som följer med varden 240 mUjoner och är nu uppe i ungefär 600 mUjoner. Det är alltså enökning med 360 mUjoner. Socialminister har i broschyren Socialpolitiken -trygghetspolitiken ett belysande diagram, som jag ber att fä visa på kammarensTV-skärm. Där finns olika staplar för folkpensionerna, sjukvården och sjukförsäkringen.Där finns också en stapel för socialhjälpen, som alltså inte är särskilt stor iförhållande tiU de övriga utgiftsposterna. Detta är ju inte nya siffror, men de ger en faktabakgrundtill vad vi egentligen diskuterar. Och det är klart att man har anledning attfråga alla som kritiserar här: Vad är det egentligen ni vill ha bort? För en del är sedan drev dåvarande en mycketstark kritik mot den sociala expansionen. Teorin bakom den diskussionen var ioch för sig bestickande; Allteftersom levnadsstandarden steg och lönerna ökadeborde man ju rimligtvis kunna räkna ner socialpolitiken utvecklingen skuUe säatt säga göra den obehövlig. De som sysslade med socialpolitik kom emellertidmycket snart underfund med att förhållandet egentligen var det rakt motsatta.De högre inkomsterna driver upp behovet inom vissa ramar naturligtvis; jagtalar här om personer med normal arbetsinkomst av en standard hos de enskildamänniskorna. Vid ett avbrott i arbetet, vid sjukdom e. d. blir de ekonomiskariskerna i en sådan situation så mycket större. Socialpolitikens betydelseminskar alltså inte utan ökar med standarden. Skyddet måste anpassas därefter.Man kan inte flytta från den lägenhet man har, man kan inte sälja sin bU ellerbära TV-apparaten till pantbanken vid ett tillfälligt avbrott i arbetet. Den där kritiken dog ut . kommer den igen,fastän då riktad främst mot socialhjälpen. I moderatmotionen talar man ombedrägerier och missbmk, om dålig samordning när "den enskilde kan prövalyckan på mer än ett stäUe", som det heter, och om för höga belopp. Jagtror mycket väl att moderata samlingspartiet ger uttryck för en opinion somfinns i vårt samhäUe och som finns inom alla partier - det är inte detta jagviU komma åt. Men vad jag anklagar moderata samUngspartiet för är att man såonyanserat tar upp denna kritik och indirekt sohdariserar sig med den. Istället borde vi ju alla som sysslar med detta ha en social syn, försökaupplysa om de rätta förhållandena och tända en moteld. Jag säger det här därför att denna kritik drabbarmänniskor som har svårt att försvara sig, människor som redan har detbesvärligt, människor med små politiska resurser, för att använda ett moderntord för bristen på förmåga att hävda sina egna intressen. Vilka grupper är detfråga om? Det är ensamstående kvinnor med barn. Det är ensamstående män. Det ärutslagna människor i det hårda samhället. Det är människor i skilsmässa. Det ärpersoner med dåhg hälsa och sådana som lätt råkar ut för arbetslöshet. Det ärunga familjer med barn i förorter, unga familjer som har dyra hyror och längareseavstånd och kanske även av olika omständigheter dåliga arbetsmöjligheterför kvinnan i familjen. Det är sammantaget en grupp människor som vi mäste sökahjälpa och bistå. Den kritik som riktas mot socialvården i svepandeordalag gör att mänga som behöver hjälp drar sig in i det sista för att begärasådan och känner sig mindre värda när de sedan tvingas att gå till socialbyrån.Nu är ju kritiken mot socialvården och socialhjälpen inte ny, som jag nysssade. Den fanns när jag var barn, och den har återkommit med jämna mellanrumsedan dess. Vi känner igen argumentationen: beloppen är för stora, det är förlätt att få ut pengar, det slösas, man uppmuntrar understödstagarandan. Även om siffrorna kring socialhjälpen är kända vid det härlaget viU jag ändå upprepa dem. Jag tror inte att man kan göra det för ofta. Avde samlade utgifterna för socialpolitiken tar socialhjälpen . Detbetyder för Medelsvensson per person och år. Socialhjälpen får enhalv krona av varje hundralapp som vi förtjänar. I kommunernas socialbudget -och det är ju kommunerna som i stort sett står för socialhjälpen tar dennahjälp . Av hela skatteinkomsten för kommunen kostar socialhjälpen 2procent. Ofta är socialhjälpen av tiUfällig natur. Den genomsnittligahjälptiden för dem som söker sådan hjälp är ungefär . Slår man utbeloppet blir det ca per hjälptagare och år. väckte moderaten en motion omatt sätta ett tak för den kommunala socialhjälpen. Den motionen samlade åttaröster här i kammaren.