prot · FV0987 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag skulle vilja ha redapå hur statsrådet nu bedömer utsikterna att för den närmaste framtidenfå till stånd en ändring i och vilka åtgärder den svenska regeringenplanerar att vidta för att vinna förståelse hos de holländska myndigheterna föratt en internationell samverkan här måste åstadkommas. Jag tror del ärnödvändigt att vi med jämna mellanrum under lämpliga former framhåller attSverige och andra länder är oroade och väntar på resultat. Och en lämplig formär givetvis att vi här i understryker att vi ser mycket allvarligt pådenna fråga och att den kräver en snabb lösning. Dessa svårigheter är ju ett exempel på att internationellakrafttag mot narkotikahandeln är besväriiga att ta så länge vi även i det härsammanhanget hårt håller på nationalstaten. Det visar att vissa sociala probleminte kan lösas, när nationalstaterna hävdar sin egen suveränitet. Narkotikamissbruket känner inga gränser. Det sprider sigsom en epidemi och drabbar förr eller senare sannolikt alla länder. Redan nu ärtillräckligt många drabbade. Därför är en internationell samverkan nödvändig,och del gäller att skapa internationell förståelse härför. Del är helt enkeltfråga om all skapa ett väridssamvete, som gör del möjligt att ingripa på ettsätt som är effektivt och som därför också behöver korsa nationsgränserna.Redan det gamla och därefter FN har försökt att verka i dennariktning och har åstadkommit mycket. Jag vill också erinra om det symposium somhölls i för sedan. Men vi är väl alla överens om att här återstår ännuväsentliga uppgifter, och därför är det nödvändigt att hålla deninternationella debatten levande. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. HerrPERSSON i (s): Alla torde vi vara ense om attnarkotikamissbruket är ett Vissa åtgärder mot narko tikam issb ru -ket, m. m. ytterstallvariigt samhällsont, och för dem som drabbas av del är det nättopp detvärsta som kan hända, i varje fall när det får sin yttersta konsekvens. Denenda logiska följden av ett dylikt konstaterande bhr givetvis att allt måstegöras för att stoppa denna verksamhet. Ett sådant resonemang är inte hysteriutan den enda tänkbara utgångspunkten för samhällspolitiken på området, alltsåalt befria vårt folk från detta elände, vilket givetvis skall ske främst avhänsyn till människan, till de individer som eljest drabbas direkt ochindirekt, men också av allmänekonomiska och sociala skäl. Detta arbete måste ske på två huvudplan, dels genom attsöka stoppa tillförseln av narkotikapreparaten, dels genom att ge de redandrabbade en så adekvat vård som möjligt och förena detta arbete med resocialiseringdär så behövs och del behövs väl i de flesta fall. Vad gäller vården skall jag fatta mig kort och bara sägaatt den självfallet skall bära den sanna humanitetens prägel. På den punktenhoppas jag att vi inte behöver diskutera i vårt samhälle. När det gäller förhindrandet av tillförseln av narkotikamåste vi självfallet vilket vi ju också gör arbeta med flera medel och påolika fronter. Tidsknappheten tvingar mig till hård begränsning, och jagskall därför endast uppehålla mig vid strafflagstiftningen, alltså propositionen67, och då närmast den avskyvärda verksamhet som vi kallar för knarklangning. När vi förra gången beslöt om en straffskärpning deltogjag i riksdagsdebatten och antog därvid att de då beslutade åtgärderna inteskulle vara till fyllest. Tyvärr fick jag och andra med mig rätt i det fallet.Fråga är om det nu framlagda och av utskottet tillstyrkta förslaget skall visasig något så när fylla sin uppgift. Att det innebär en påtaglig skärpning avstraffsatserna är klart. En strävan från regeringen har varit att knyta an tillden maximistrafftid som har blivit allt vanligare i andra länder, nämligen tioår. Det är möjligt att det är riktigt tänkt, och i varje fall är del högstförståeligt alt man resonerat som man gjort i propositionen. Men vad som inte framgår av propositionen är om jag nuläser rätt vilka regler som gäller i de andra länderna i fråga omslraffeftergifter, I den mån man är hårdare i andra länder skulle vi även sedanvi antagit denna lag ha en lindrigare total straffpåföljd än andra länder ochdå fortfarande befinna oss i den situationen all även av det skäletmåste framstå som ett särskilt attraktivt operationsfält för knarkkungarna. Iså fall tror jag alt det är en allvarlig svaghet i förslaget, eftersom det stårklart att åtminstone de stora distributörerna och syndikaten, de som gör destora affärerna, individuellt eller i grupp, gör dylika riskmässiga avvägningaroch väljer det operationsfält där de har de största chanserna att kommalindrigt undan om de blir fast. Villkorlig frigivning under vissa förutsättningar anser jagvara en förnuftig ordning rent allmänt i vår slrafflillämpning. Jagifrågasätter dock om detta institut är konstruktivt och realistiskt när delgäller att komma till rätta med knarkgrossisterna och deras hantlangare - jagbetonar att del är dessa stora "arbetare" på detta område jag talarom. När regeringen i fråga om grova knarkbrott föreslår en begränsning i användandetav detta instrument, så är det naturligtvis därför att det ärpraktisk politik att behandla ifrågavarande klientel helt efter samma grundersom andra. I propositionen föreslås således att nedsättning med halvatiden skall upphöra utom i undantagsfall. Däremot avser man tydligen att getredjedelseftergifter på ungefär samma grunder som för andra straffade,möjligen med en viss skärpning. Med de maximala straffsatser som kommer attgälla innebär detta att ganska grova narkotikabrott kan ske till straffsatsersom i verkligheten är av sådan längd att de inte torde avskräcka de cyniker dethär är fråga om särskilt mycket. Jag undrar också om inte respekten för lagen skulle blipåtagligare och detta är verkligen en fråga om straffsatserna vore merafixa än de blir när man använder straffefterskänkning, som givetvis ger utrymmeför förhoppningar att komma lindringt undan efter en fällande dom, I varje fallvill jag hopppas att det fariiga klientel det här är fråga om inte på ettlättvindigt sätt erhåller straffefterskänkning, som i de flesta fall endastleder till fortsatt brottslighet på samma område. Den typen bör -naturligtvismed beaktande av våra allmänna humanistiska värderingar effektivtoskadliggöras . Permitteringar och vård i öppen anstalt har hittillsflitigt utnyttjats till flykt och smitning från straff av dömda för grovabrott. Många som fått fleråriga straff har kunnat smita i väg efter endastnågra få månader. Särskilt på denna punkt har den praktiska tillämpningen ilånga stycken varit verklighetsfrämmande, för att inte säga direkt löjlig. Atttro att de typer det här är fråga om skulle respektera reglerna därför att desluppit undan en del av straffet är nämligen enfaldigt. Jag hoppas att man medresonemangen i propositionen avser att åstadkomma en mer realistisk politikäven på denna punkt. Om inte, är jag övertygad om att vi får ta uppden debatten på nytt. Statistiken över hur många av dem som fällts för brottsom på detta sätt smiter undan är närmast skrämmande. Inom polismyndigheternatycker man också i stor utsträckning att det är meningslöst att slita hårt iåratal för att fånga in de stora bovarna när de sedan får möjligheter att kommamycket lindrigt undan. Jag inser att det här bara är en åtgärd bland många, menjag tror att det är ytterst viktigt att ha en fast och hårdhänt politik på justdetta område. Vissa åtgärder mot narko tikam issbru-ket, m. m. HerrPOLSTAM (c): Så här i slutet av debatten skall jag begränsamig till ett par detaljfrågor. Reservationen 2 i socialutskottets betänkande nr 21 avserstatsbidragsbestämmelserna för narkomanvård som ej sker i enskilda hem. Dethar sagts att det vore fel att ändra statsbidragsreglerna på grund av attdet finns outnyttjade anslag. Jag har en annan uppfattning. Just det faktum attbeviljade anslag inte utnyttjats av huvudmännen tyder på att nuvarande reglerinte är bra. Högst skall utgå per vårdplats, och alla vet väl attden verkliga kostnaden är mångdubbelt högre. Speciellt under nuvarandeekonomiska förhållanden för huvudmännen har de helt enkelt inte råd attutnyttja så låga statsbidrag. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. dessutominte bara anordnandet av vårdplatser som kostar pengar; det gör även driften,och till den utgår inte av de styrkta nettokostnaderna. Dettaär inga konstruerade uppgifter, utan de har redovisats av utskottet på s. 11 ibetänkandet. Eftersom reglerna i sin nuvarande utformning inte kanutnyttjas av huvudmännen, anser vi att reglerna bör ändras så att under entreårig aktiveringsperiod full kostnadstäckning skall utgå för anordnande avbehandlingsplalser för narkomaner. Det är i det sammanhanget av största viktatt reglerna utformas så, att statsbidrag kan utgå även till mera smidiga och ispeciella situationer insatta behandlingsmetoder, exempelvisbehandlingskollektiv, lägervistelser, intensivplatser. När det sedan gäller bidrag till vård i enskilda hem tycksutskottet till en del ha missuppfattat innebörden i förslaget. På s. 11 isocialutskottets betänkande står: "Beträffande yrkandet i motionen1972:1625 om statsbidrag till vårdkostnaden vid vård av narkomaner i enskildahem får utskottet framhålla att missbruk av narkotika ofta torde utgöra endasten av de faktorer som barnavårdsnämnden beaktar vid en fosterbarnsplaceringoch att det knappast kan komma i fråga att i alla dessa fall låta staten övertaen stor del av kommunernas kostnad för vården. Utskottet avstyrkermotionsyrkandet." Men frågan gäller inte bara vård av ungdomar som lyderunder barnavårdsnämnden. Minst lika viktigt är att kunna erbjuda eftervård ochrehabilitering i enskilda hem för vuxna narkomaner, och det kravet kan man intebara vifta bort genom att hänvisa till barnavårdsnämnderna. Värdet av dennaform av eftervård och rehabilitering för många narkomaner är stort ochomvittnat. Människor som engagerar sig i denna vårdform har del rätta intressetoch den rätta inställningen till sin nästa, och det är den förstaförutsättningen för ett gott resultat. har här alldeles nyssberört en artikel i om makarna ochderas fyra barn i norr om , som eftervårdarnarkomaner där. Jag rekommenderar läsning av den artikeln. Atmosfären i Hasselaverkar vara varm och kärleksfull och ger resultat, och det är ju vad vieftersträvar och vill eftersträva. 1 övrigt instämmer jag i vad har sagt, och jag yrkar bifall till reservationerna 2 och 3 isocialutskottets betänkande nr 2 I. har ställt ett par frågortill mig, och jag vill i största korthet besvara dem. Den första frågan är vilka utsikter som skulle finnas föratt holländarna ändrar sin inställning och genomför radikala skärpningar avstraffen för narkotikabrott. På det vill jag svara att jag inte tror att detfinns någonting som tyder på att inom en mycketnära framtid skulle komma att radikalt ändra sin inställning. Vi har emellertidvissa förhoppningar om att det skall ske vissa modifikationer i deras lagar såatt det åtminstone blir möjligt att utlämna förbrytare, som har gjort sigskyldiga till narkotikabrott i . Den andrafrågan - hur regeringen ser pä möjligheterna att övertyga denholländska staten om betydelsen av att vi får ett bättre internationelltsamarbete så att de omprövar sin inställning är en svår fråga. Vi använderalla tillgängliga vägar och kanaler. Men det är ytterst en fråga omopinionbildning. Där kan många goda frivilliga krafter hjälpa till,organisationer, tidningar, TV osv. Lika viktig är opinionsbildningen på ettpolitiskt ansvarigt plan. Vi har våra bilaterala kontakter på regeringsplanet,vilka vi tänker fortsätta med. Det har även förekommit parlamentariskaframstötar från svensk sida. Jag tror att det vore värdefullt om dessakontakter kunde byggas ut. Jag har närt en tanke att man skulle försöka intresseradet nederländska parlamentet för någon form av utbyte eller ett sammanträffandemed parlamentariker och experter i , där vi gemensamt kunde diskuteraproblemen. Holländarna kan då få tillfälle att studera våra förhållanden. Jaghar bett vår ambassadör i att undersöka intresset i för en sådansak. Vissa åtgärder mot narko tikam issbru -ket, m. m. () kort genmäle: Jag tackar statsrådet för svaren påmina frågor. Det första var inte särskilt förhoppningsfullt. Statsrådet inte att det händer något radikalt , dock meden viss modifikation. Han instämmer sedan med mig i att det gäller att försökaövertyga den holländska regeringen om att en ändring är nödvändig. Det medelhan nu för fram såsom nytt i sammanhanget, nämligen att det skulle varalämpligt med ett visst utbyte med det holländska parlamentet för att klargöraför dess ledamöter hur vi ser på denna fråga i , tycker jag låter mycketbra. Jag tror att det går att påverka opinionen. Det visade sigju att de framstötar som gjordes av regeringen, samt en delriksdagsmän bara åstadkom en mycket stor publicitet i ,Det hade tidigare varit ganska tyst i massmedierna, men sedan helt plötsligt,inte minst genom att TV i gjorde en hel del, visade det sig att manverkligen kunde få en reaktion. De reaktioner jag mötte från holländsk sida varmycket intressanta. Holländarna framhöll att de aldrig hade hört talas om attdet fanns länder, som tyckte att den holländska narkotikalagstiftningen lämnadeen del övrigt att önska. Det gäller alltså att skapa en opinion, och jag trorliksom statsrådet att det finns möjligheter till detta. är somvi alla vet den kanal genom vilken en stor del av narkotikan kommer tillSverige. De olyckliga människor som lider under narkotikan kommer, kan vihoppas, i någon mån att kunna dämpa sitt missbruk, om vi kan stoppa kanalernafrån . Den svenska är ju ett lämpligt forum när det gäller attunderstryka att vi ser mycket allvarligt på saken. Självfallet kommerregeringen och parlamentet i jämte den holländska opinionen i allmänhetatt få reda på vad vi har sagt här . Fröken (): Myndigheter, domstolar och förvaltningar äralla mycket lyhörda för vad som sker här i huset, inte bara de beslut som vifattar utan också vad som sägs i denna kammare. Därför tror jag att denna Nr 87 ganska långa debatt har varitytterligt värdefull, Torsdaeen den '"' minst viktigt har det varit att statsrådet så väldigtklart 25 mai1972 angivit vad han menar med sitt förslag till straffskärpning i den ---- ;---------- proposition som justitieutskottet har haft att behandla. ningen gäller ett mycket litetklientel, personer som enligt propositionen " i vinningssyfte gjort sig skyldigatill omfattande grova narkotikabrott och ' ' av vilka en mycket stor del saknar hemvist i Sverige.Jag tror det är viktigtatt detta fastslås, eftersom inte minst och även i viss mån herrYngve fastän ur olika synvinklar talade om paraplyeffekten av enstraffskärpning. Till statsrådets uttalanden, som kommer att återfinnasi riksdagsprotokollet, skulle jag gärna vilja foga en del kommentarer tillkonstitutionsutskottets betänkande nr 26, ur vilket citerade. HerrTakman tog upp exempel nr 11 ur redovisningar av vissa nådeärenden och sade attdet är ett typexempel på hur man i ser på narkotikabrottslighet. Jag har studerat de här fallen ingående redan tidigare,och som alltid när man får en summarisk redogörelse av förhållanden som är mereller mindre hemligstämplade blir det bara en mycket kortfattad översikt, somman kanske inte kan dra några mer principiella slutsatser av. Men såvitt jagkan se rör sig de 24 exemplen om 25 fall av nådeansökningar, på vilka Kungl.Maj:t endast i sex fall givit avslag. 1 andra fall har strafftiden förkortats,domen har förändrats till skyddstillsyn och böter eller enbart skyddstillsyn.En del har frigivits. Jag skulle också mycket gärna vilja tillfoga att - underden tid då propositionen varit under utarbetande och medan den presenteradesriksdagen och diskuterades i socialutskottet och justitieutskottet - en radnådeärenden som gäller narkotikabrott också har avgjorts med för klientenförmånligt utslag. Jag tycker det ger en ganska tydlig antydan om och enytterligare markering av att denna straffskärpning endast avser dem somverkligen ägnar sig åt organiserad brottslig verksamhet de s. k.storlangarna. Jag vill gärna slå fast detta, eftersom vi ijustitieutskottet också har fört en diskussion om den villkorliga frigivningen och om kriminalvårds nämndens praxis i sammanhanget. Sedan vi ändrat våra strafflags- bestämmelser från frigivning efter fyra femtedelar av strafftiden till efter två tredjedelar eller efter halva tiden det senare skulle dock tillämpas med mycket stor restriktivitet - är det kriminalvårdsnämnden ensam som får avgöra sådana fall när det rör sig om domar . Jag har tillhört denna nämnd ända sedan starten, och jag vill gärna vitsorda att uppgiften att vara ledamot av nämnden som alltid när det gäller människor och ingripanden i människors liv och kanske deras framtid - är mycket svår, känslig och grannlaga. Den har kanske varit ännu svårare än nödvändigt genom att propositionen inte från början gav riktigt klara direktiv. Första lagutskottets utlåtande gav inte heller klara riktlinjer för hur vi skulle förfara. Vi har emellertid diskuterat oss fram till vissa rekvisit, som vi tror att vi allt fortfarande skall kunna använda även när det gäller narkotikabrott av den mindre grova karaktär som proposi tionen inte syftar till, 82 Jag tror att det somjustitieutskottet har skrivit när utskottet har tagit upp deolika villkor som anges i propositionen för frigivning på halva tiden är ganskavärdefullt. Utskottet anför att vi allt framgent endast när det gäller deverkligt grova narkotikabrotten skall använda en straffskärpning och tillämparestriktivitet för halvtidsfrigivning. Vi får nämligen inte glömma bort, somstatsrådet också har påpekat, att det här gäller mycket gravbrottslighet och inte de många människor som kanske har gjort sig skyldiga tillmindre grava narkotikabrott men som själva är hemfallna åt narkotikamissbrukoch alltså av den anledningen ofta gör sig skyldiga till langning. Jag tror detär värdefullt att detta sägs och förs in i kammarens protokoll. Jag tror ocksådet är värdefullt att det har betonats här av statsrådet , eftersomhela principen förvår strafflags bestämmelser om institutet med villkorligfrigivning efter halvtid eller efter två tredjedels tid ändå går ut på att göraett, låt vara höftat, försök till individuell bedömning av fallen under devillkor som är oss givna enligt praxis och enligt bestämmelser i lag. Jag tyckerdet är viktigt att få detta fastslaget i kammarens protokoll . Till i vill jag säga: Man kan ickegenerellt föreskriva att man för just denna grova art av brott skall ställaalla våra lagbestämmelser för rättskipningen på spel. Man kan icke underlåtaatt släppa en som har varit intagen på två tredjedelstid, om vederbörandeuppfyller villkoren för frigivning: Om han har en övervakare, om han harbostad, om han har arbete och om han har skött sig. Man kan inte ändra lagen.Det är ganska viktigt att också detta påpekas. Jag vill nämligen också att viskall ha klart för oss att det sitter många utlänningar i våra fängelser. Mankan inte heller dra dem över en kam. De kan ha det svårare i svenska fängelserän andra, isolerade på grund av språksvårigheter, isolerade på grund av sinreligion eller sina matvanor. Del är för dem svårare än försvenskar. Det tycker jag också att vi skall ha med i bilden, när vi med ledningav dagens debatt slår fast att kriminalvårdsnämnden endast i de verkligt grovalangarfallen, stimulerade från ligor internationellt, skall ta denna hänsyn menatt i övrigt den praxis som vi har fått enligt lagstiftningen för en del årsedan skall kvarstå. Vissa åtgärder mot narko tikam issbru-ket, m. m. HerrBÖRJESSON i (c): har narkotikafrågan meroch mer kommit i blickpunkten. Jag vill erinra om hur oengagerat och med vilketljumt intresse narkotikafrågan möttes av de dåvaranderiksdagsledamöterna när jag som nyvald riksdagsman interpellerade i frågan. Utan alt på något sätt överdriva kan man påstå attnarkotikafrågan har blivit en verkligt allvarlig samhällsfråga.Narkotikahanteringen är i högsta grad internationaliserad. Den internationellaförsäljningsmarknaden synes vara inriktad på bl. a. därförtjänstmöjligheterna är stora och där riskerna för verksamheten bedöms varaförhållandevis måttliga. Det synes därför vara välmotiverat, herr talman, meden höjning av straffen för grova narkotikabrott och grov varusmuggling, inteminst med hänsyn till de straffskärpningar som är föreslagna i ,, och . Jag delar därför såväldepartements- Vissa åtgärder mot narko tikam issbru-ket, m. m. chefenssom utskottets uppfattning att en straffskärpning är välmotiverad när detgäller, märk väl, grova narkotikabrott och grov varusmuggling. Det är ocksåangeläget med största möjliga likformighet med övriga näriiggande stater på härberört område. Som framhålles i motion 1604, undertecknad av mig och herrHarald i , är de som gör sig skyldiga till så grova brott somdet här är fråga om rena marodörer som hänsynslöst utnyttjar människorsberoende av stimulansframkallande medel. Enligt vår mening är den föreslagnastraffskärpningen motiverad då brott av detta slag leder till att tusentalsmänniskor, inte minst barn och ungdom, hamnar i ekonomisk och social misär ochslutligen avlider . För dylika brott, herr talman, finnes inga straff noghårda. Den föreslagna höjningen av maximistraffet för grovt narkotikabrott ochgrov varusmuggling, som avser narkotika, från fängelse till fängelse är en ganska kraftig straffskärpning och bör ses mot bakgrunden av deallvariiga brott som det här är fråga om. Det är också angeläget för dessa olyckliga människor somhamnat i narkotikaträsket att de erhåller vård som gör det möjligt för dem attåtervinna sin hälsa. Jag är medveten om att samhällets vårdresurser inte ärtillräckliga för att bereda de tusentals personer som det här är fråga omtillräcklig och adekvat vård. Det är enligt min mening angeläget att dylikavårdresurser skapas. Om inte annat bör det vara vår skyldighet att kännasolidaritet och ansvar för alla dessa som för sin existens har blivit beroendeav narkotika. Vården bör enligt såväl departementschefen som utskottetvara frivillig. Tyvärr är det så, att åtskilliga narkotikamissbrukare intefrivilligt vill ta emot den behandling som erbjudes dem. De möjligheter tilltvångsåtgärder, som lagen öppnar, torde användas ytterst sparsanrt. Frågan omutvidgad möjlighet att bereda narkotikamissbrukare vård mot deras viljamotiveras helt och fullt av viljan att hjälpa dem. Narkotikamissbrukaren, somvägrar att ta emot hjälp i form av omhändertagande och vård, är i de allraflesta fall i den situationen att han ej själv kan avgöra värdet av den vårdsom erbjudes honom. Vore jag en av de narkomaner där nere på somär i behov av omhändertagande och vård skulle jag personligen önska attsamhället hade resurser och vilja att ta hand om mig. Jag skulle säkerligenvara tacksam därför, när jag en gång hade tillfrisknat. Det kan vara lika motiverat att ta hand om en narkoman somvägrar att bli omhändertagen som att ta hand om ett litet barn som är sjukt ochvägrar ta emot hjälp, vägrar att låla läkaren göra ett operativt ingrepp. Detär föräldrarna som i detta fall inträder i barnets ställe. De ser ettingripande från läkarens sida såsom en nödvändighet. Barnet förstår det inte själv.Efteråt, när barnet blir äldre, kan det begripa det hela. Man skall komma ihåg att tillgripandet av tvångsåtgärdermotiveras av hänsynen till vederbörandes bästa, av önskan att rädda honom frånatt gå under i social och ekonomisk misär, och då bör ett tillgripande kommatill stånd oavsett om han vill del eller ej. Tvångsingripande av ifrågavarandeslag skall inte enligt min mening omfatta någon längre lid utan exempelvishögst en månad. Innan har förflutit, skall vederbörandesjälv få bestämma, om vården skall fortsätta eller avbrytas. Därmed garanterasden enskildes rättssäkerhet. Jag beklagar att inte vare sig departementschefen ellerutskottet velat gå med på ett dylikt omhändertagande. Jag förstår inte att detkan förefinnas en ovilja emot ett omhändertagande som kan rädda vederbörandefrån att gä under i narkotikaträsket.