prot · FV0916 · 1972-12-31 00:00:00 — Nedläggningen av företag och friställningen av arbetskraftmedför ju, förutom ekonomiska tragedier, en mycket känsloladdad debatt. När ettföretag kommer i svårigheter riktas ofta beskyllningar av olika slag motföretagets ledning. Som jag har uppfattat det har detta skett med starkarebetoning när det gällt enskilda företag än när det gällt samhällsägda företag.Man vUl liksom inte föra en allvarlig, realistisk debatt om orsakerna till attett företag kommer på obestånd eller att en produktion Jag skulle tro att det är mycket svårt att leta upp enföretagsledning här i landet som inte vill att företaget skall leva och bestå. Vi har ju många exempel även inom det statliga området påatt man har ansett sig tvungen att rationalisera och skära ner företagetsverksamhet. I en debatt här i sade kommunikationsministernatt SJ hade minskat antalet anställda med 30 000 efter 1946 och med 1 500 per är. Han framhöll att det var nödvändigt för att SJ skaUkunna uppfylla allmänhetens krav på rimliga fraktsatser på detta område. Då det nu inträffar - alltför ofta - att ett företag genomkonkurrens från utlandet, genom utvecklingen i stort och av många andra orsakermäste skära ner sin verksamhet, så förekommer det en kritik där man hävdar attdet skulle bero på dålig skötsel, bristande planering osv. Det verkar som omman är alltför angelägen om att slå kilar och odla misstänksamhet mellan olikagrupper inom samma företag, mellan de anställda och företagets ledning. När det gäller miljödebatten är det väl knappast någotland som har sina arbetsplatser i stort sett så bra ordnade som vad Sverigehar. Men icke förty skall vi naturiigtvis göra allt för att då dem bättre. Detbör vara en målsättning att göra det så bra som möjligt på arbetsplatserna. Ättskaffa så många människor som möjliggör arbete är en målsättning. Sedan må detvara en annan målsättning hur bestämmanderätten i företagen skall fördelas mellanföretagsledning och de anställda. Jag skuUe gärna önska en klarare och rejälare debatt omproduktions-och strukturproblem när företagen kommer i svårigheter. Det ärockså viktigt att de som står som företagare här i samhället, som har tagit päsig den livsuppgiften, inte förtröttas att gå i bräschen när det gäller attdriva företag. Då jag framhåller detta kommer naturligtvis en och annanatt säga: Men här har ju kritiserats, och då har man väl rättatt kritisera de privata företagens utveckling på det här sättet. Jag villdärför påpeka att när det här i lämnades en redovisning förStatsföretag verksamhet, så tillkännagav vi från sida ingenannan avvikande mening än att vi ville att målsättningen för Statsföretag ABskulle klarare utformas. Detta att skapa en så gynnsam företagaranda som möjligtbetyder också mycket när man viU ha företag till vissa områden som har svårtatt få företag. Det är vidare av viss betydelse när det gäller att regionalt påett nöjaktigt sätt fördela våra produktionsresurser. Jag är ju självrepresentant för en landsända som i stort sett inte har fått något av denetablering av industriella företag som har skett under de senaste 20 åren.Detta är ganska anmärkningsvärt. Vi är några motionärer från län som iår föreslagit att skall föras in under de för stödområde tillämpadebestämmelserna, och jag hyser förhoppningen att vad som har framförts av ossmotionärer kommer att beaktas. - Däremot vill jag naturligtvis inte att manskall beakta det som har antytt, nämligen att avgifter skulle tasut för trafiken på . Det skulle säkeriigen verka i motsatt riktningmot vad vi motionärer önskar. När detgäller näringslivets organisation vill jag understryka, liksom den 3 febmari 1972 mångatalare har gjort under den här debatten, att när det gäller de olikastorleksklasserna måste man vara lika rädd om de små och medelstora företagensom man är om de stora företagen, vUkas intressen ofta beaktas kraftigare. Jagär inte främmande för stordriftens fördelar och dess nödvändighet på en hel delområden, men man får inte tro att sammanslagningsförfarandet blir tUl gagn ialla lägen. Vi måste ha alla storleksklasser av företag, och i tider avsvängande konjunkturer kan det vara de små företagen som motverkararbetslösheten. Arbetslöshetssiffrorna kan bantas ned genom omskolning i fleraomgångar, beredskapsarbeten m. m., men det väsenthga är att så många sommöjligt kan verka i den naturliga produktionen och i de naturligasamhällsfunktionerna, som också sä kraftigt underströk . I den allmänna debatten ingår ju olika faktorer -konjunkturnedgång, friställning av arbetskraft, minskat köp av varor ochpropositioner med förslag om stöd för lagerhåUning, Om man ser på detta ytligtskuUe man kunna sammanfatta det i paroUen: Köp och släng och köp tiU vUket prissom helst! Men så är det ju inte möjligt att göra och så förs inte heller denallmänna debatten om levnadskostnaderna, där nästan alla säger sig tycka attpriserna är för höga. Om man i en affär förklarar att man finner en vara bUligblir expediterna förvånade, därför att det är de inte vana att Och ändåmåste man ha klart för sig att de flesta varor är stöttade genomsubventioner av något slag. Om man betänker att båtar, företag, transportmedelm, m, har allmänt ekonomiskt stöd frågar man sig nästan om det över huvud tagetfinns någon vara där priset inte har allmänt stöd. Det måste iproduktionsekonomin och i samhällsekonomin finnas någon balanspunkt som maninte kommer förbi. Priser och produktionskostnader mäste stå i en något sä närrimlig proportion till varandra, I striden om matpriserna gör man det ofta lätt för siggenom att ställa fram den bilden att det är den svenske bonden som bidrar såmycket tUl de höga matkostnaderna. Det är en tråd som man väl har spunnit på underhela detta sekel. Jag kommer t, ex, ihåg att man för sedantravesterade ett uttryck i de gamla asasagorna på följande sätt; "Grymtamånde grisarna, om de visste vad fläsket stiger," Priskontroll-nämndengjorde enligt uppgift en beräkning av hur stora prishöjningarna på livsmedelskulle komma att bli . Man räknade då med att detlöneavtal som träffats skulle betyda prishöjningar på ochjordbruksavtalet en höjning eller tillsammans och det var också precis vad prishöjningen blev vid det tillfället. Detta visarväl tydligt att talesättet att jordbruket får för mycket av den allmännaprishöjningen är felaktigt. När man formar framtidens näringspolitik sker det i mycketstor utsträckning sä att man prioriterar investeringarna, vilka därigenom fårmycket stor betydelse. Men alla investeringar innebär en planering på längsikt, och då måste man tänka på att de skall fördelas mellan olikaproduktionsområden och företagstyper - och inte minst mellan olika regioner,där de svaga regionerna inte får förbises. Vi får i det sammanhanget integlömma de svaga områdena i - , och , för atthär bara ta några exempel. det ilandets samlade investeringsvolym också beredas plats för den mindreföretagsamheten och för jordbruket. Även om de areella näringarna i vissaavsnitt är stadda på tillbakagång måste ändå en fortlöpande investering ske ijordbmket för att underlätta arbetet där och för att också skapa bättrearbetsmiljö m. m. När man av statsverkspropositionen erfar att 1 700 miljonerkronor skall investeras i , Statens skogsindustrier och NJA måstedet poängteras att uppmärksamhet också måste ägnas de andra områden som jag härhar berört. Hert (): Då jag under debatten i går hörde en grå och bister verklighet i sä förskönande vändningar att de manadefram visionen av den förr så vanliga tavlan med den lilla röda, solbelystastugan, omgiven av både granskog och vajande sädesfält, kom jag osökt att tänkapå titeln på en nyutkommen bok. Ätt luras utan att ljuga. Författarenexemplifierar där på mänga sätt, bl. a. med följande korta men talandeformulering: Kaptenen var nykter . Denna formulering avser att illustrerahur man genom ett i och för sig sanningsenligt påstående kan ge en heltfelaktig bUd av verkligheten, i detta fall det oriktiga intrycket att denstackars kaptenens nykterhet snarare var undantag än regel. Bokens författare.Lundadocenten , påstår inte åtminstone inte i förordet - att han harsyftat på politiker då han valde titeln utan att ljuga, men den roadeläsaren har svårt att värja sig mot en smygande känsla av att han dock haftvissa politiska yrkesvittnen i tankarna. Alltnog, herr talman,socialdemokraterna ger eller försöker ge en vackrare bild av dagens svenskaverklighet än förhållandena berättigar till. Vi har fortfarande en svårarbetslöshet, också om man frän den kanten söker göra gällande att de som blirarbetslösa vanligen får ett nytt jobb snabbt. Mycket tyder pä att vi även ihändelse av en konjunktumppgång får räkna med bestående hög arbetslöshet.Skattetrycket är abnormt, det kan utan vidare konstateras, och det gäller bådeföretag och enskilda. Löntagarna är besvikna, håglösa och orohga för framtiden.Företagarna kan inte se den ljusning, som tydligen är klar som ett norrskenborta i kanslihuset. De större företagen fruktar konsekvenserna av ett i värstafaU totalt misslyckande i EEC-förhandlingarna. De mindre rörelseidkarna ä sinsida känner en växande bitterhet mot det samhälle som genom ständigt stegradepålagor i förening med av staten initierade omkostnadshöjningar gör det år frånår svårare för dem att med en normal arbetsinsats bereda sig en rimliglevnadsstandard och en tillvaro som ärnägoriunda trygg. Jag skall, herr talman, be att få återkomma till dettatema, men jag tillåter mig att först med några ord beröra den problematik sompå sistone har hamnat i fokus genom professor domedagsprofetior. Det är inte lätt för en lekman att hänga med i svängarnaom han har läst två sådana böcker som . Den stora uppmärksamhet som dessabåda böcker naturligt nog väckte ledde som alla vet till en den 3 febmari 1972 intensivdebatt, som ännu fortgår. Åtskilliga lekmän har blandat sig i den, men det ärpåfallande att så många vetenskapsmän känt ett behov av att engagera sig idiskussionen. Det är glädjande att sådana verkliga ödesfrågor som böckernaaktualiserar lockar fram experterna och får dem att ge offentlighet åt sinmening. Och det är intressant att iakttaga hur inte minst yngre forskare vidsidan av faktaanalysen i detta sammanhang ger uttryck för moraliskavärderingar. Man diskuterar lojalitetsaspekten. Vissa anser sig bundna av detetablerade samhäUets krav på lojalitet mot den egna generationen och denomedelbara framtiden, medan andra hyser betänkligheter mot att genom tUlhandahåUandeav sitt eget kunnande medverka till en exploatering, som eventuellt skullekunna bh förödande för våra efterkommande. De mot dagens samhäUe lojala kantänkas vara det av skäl som de själva upplever som moraliska men också på grundav en fast övertygelse om att vetenskapen kommer att ställa de erforderligaresurserna tUl mänsklighetens förfogande. De betänksamma torde i brist påabsoluta fakta känna stark motvUja mot risktagandet som sådant. Ett fätal ärnog absolut övertygade om tesen att katastrofen är oundviklig men eventuelltkan fördröjas och handlar utifrån den förutsättningen. I debatten deltar bådehumanister, jurister och ekonomer m. fl., men det ligger i sakens natur att visom lyssnar på inläggen är mest angelägna om att bli förtrogna med naturvetarnasåsikter. Det är därför så mycket mer nerslående att meningarna går sä starktisär. Som iakttagare kastas man mellan tro och tvivel. Jag delar helt denmening som kom till uttryck i professor inlägg i den 28januari, dä han påpekade att debatten har spårat ur och att allmänheten måstestå frågande inför aUa de åsikter och lösa påståenden som har framkastats. Detär illa nog att allmänheten känner stor osäkerhet inför de varierande uppgiftersom vetenskapsmännen, med den auktoritet som en professorstitel förlänar, harstrött omkring sig. Än värre är det dock om politikerna saknar underlag för deviktiga beslut som de skall fatta och som rör så mängas väl och ve. Det är ettoerhört ansvar som åvilar politikerna, och vi har därför rätt att kräva avforskarna att de snabbt och utan prestigehänsyn eUer kommersiella sidoblickarbemödar sig om att presentera dessa fakta. Men i avvaktan därpå mäste vi medutgångspunkt i förhoppningen om en fortsatt industriell expansion ägna oss ätde dagsaktuella problemen och försöka att göra vardagen så dräglig som möjligtför alla de svenskar som mitt i välfärden pressas av många bekymmer förmorgondagen och oro för framtiden. Den svenska socialdemokratin vägrar att realistisktdiskutera lönsamhetsproblemet, som dock torde vara den i sista hand heltavgörande faktorn vid en bedömning av hur arbetsmarknadsbilden skall se utunder återstoden av . Om man under hänvisning till dogmatiskafördelningspolitiska motiv ständigt avböjer lösningar som skulle stärkaföretagen generellt, återstår bara en dirigerad ekonomi - dirigering avarbetskraften och konsumtionen och vi får en rörlig arbetsmarknad somkännetecknas av en gigantisk omskolning i förening med en folkvandringsliknandeomflyttning av arbetskraften. Ätt många små och medelstora företag underprocessens gäng pä ett hårdhänt sätt avförs från arenanbekymrar inte socialister. Däremot tycker jag, att de borde visa störreförståelse och känsla inför de många mänskliga tragedier som följer inedläggningarnas spår. Visserligen satsas enorma belopp på arbetsmarknadspolitiskaåtgärder som syftar till att stödja de arbetslösa, men jag fann hkväl denmentalitet förvånande som finansministern beskrev i en debatt här i början avnovember, då han uttalade att det enligt hans och jag förmodar partiets meningvore helt naturligt att en människa skulle byta yrke fem å sex gånger underlivet. Det kan ju möjligen accepteras men avgjort inte om yrkesbytet skallförenas med ett krav på att människor skall byta också bostadsort lika mångagånger. I varje faU vägrar jag att tro på en sådan arbetsmarknadspohtiksvälsignelse. Jag tror att många människor i detta land känner sig oroade av atthela denna arbetsmarknadspohtik drivs mot bakgrund av LO-kraven på att desvaga företagen skall slås ut, ju fortare desto bättre, och i medvetande om atten import av flera hundra tusen yrkesarbetare planeras , någotsom också finansministern var inne på i går. En kommunistisk ledamot av denna kammare tillhandahöll ettannorlunda exempel på vådorna av den ekonomiska politiken, dä han i under en studentkonferens i yttrade sig ungefär sä här: "Vibyggnadsarbetare i får nästan tigga om att fä lov att byggakyrkor." Han kunde ha tillagt att vi också bygger bostäder som ingen harråd att bo i, ett faktum som snart kommer att visa sig bh ett mycketsvårbemästrat problem och som visar att vi här i landet försöker attlyfta oss själva i håret. I det faUet går dock inget parti fritt från kritik.Medan det byggs lägenheter, som vi inte har råd att bo i, för att inte mångaallmännyttiga bostadsföretag skall stå pä näsan och många byggnadsarbetare skaUbh utan jobb, försummas industriutbyggnaden och investeringsverksamheten bl.a. därför att socialdemokratin vägrar att inse sambandet meUaninvesteringsvilja och förhoppning om avkastning eller vinst, om det ordetpassar bättre. Som jag ser det har löntagarna aU anledning att känna oro. Tyom inte socialdemokratin snart återvänder till en realistisk näringspolitik ocherkänner lönsamhetskravets berättigande, något som t. o. m. ännu1969, dvs. innan han blev befordrad, kostade på sig i samband med skissen tUl detstatliga förvaltningsbolaget, är det fara värt att vi snart alla får gå påomskolning och kanske som i leva på att tvätta skjortor åt varandra.Var det möjligtvis någonting åt det håUet som fruktade då han nysstalade om den våldsamma offentliga expansionen och om statens skyldighet attmedverka tiU näringslivets uppbyggnad? Om alltså, herr talman, löntagarna har anledning tUl oroför framtiden, gäller det i lika hög grad näringslivets representanter ochspeciellt dem som verkar inom de små och medelstora företagen, oftafamiljeföretag. Socialdemokraterna som tycks vara bedövade av sin egen övertropå selektiva åtgärder i alla lägen, tvingades rycka ut med massor avpengar som specialdestinerades än hit, än dit. Ett genomgående drag var dockatt dessa stimulanspengar jag höU på att säga detta morfin -delades ut på ettsådant sätt att det var storföretagen som i första hand kunde utnyttja dem ochdärmed sysselsätta sin personal. I fråga om det rent absurda lagerstödet sadesdetta rent ut, ty endast företag med minst den 3 febmari 1972 2 protokoU 1972. 20anställda kan få del därav. Bortsett frän det orättvisa i sådana dispositionerframstår regeringens handlande som riktat direkt mot småföretagen. De får varamed och betala alla skatter och andra pålagor. Men då det gäUer stimulans tillbibehållen eller ökad sysselsättning räknas de inte. De har burit sin börda dådet gällt ATP och andra . Men både volym- och räntemässigt har dekraftigt missgynnats då det gäUt att låna. försök i går att troUabort detta förhåUande är dömt att misslyckas. Nu i dagarna har glatt oss med att det snartär dags för nya kreditrestriktioner. Av erfarenhet vet vi att de som drabbasförst och hårdast är de mmdre företagen. Jag har därför i hopp om att kunnaråda bot på åtminstone denna orättvisa motionerat om proportionellarestriktioner nästa gäng bromsarna skall dras åt. Det kan inte vara rimligt attbestämmelserna alltid utformas sä att bankerna efter eget val kan skära nerkrediterna för de företag som är känsliga. Men den som har ett mindre företag idetta land lever förvisso farligt. Det bekräftade för övrigt , när hanunder en debatt sade, att om nu under dåliga tider de stora bolagen hanteradede mindre företagen litet hårdhänt, så var det inte så märkligt och en rentintern affär för herrar företagare. I går fick vi veta av , att detinte går att skilja meUan stora och små företag. Någon sådan uppdelning kan maninte göra. Så tillade han: Den enes bröd är också den andres bröd. Jag hoppasverkhgen att man inom socialdemokratin inte tror att det förhåller sig så, attdet stora företagets mindre konkurrent sitter och glädjer sig ät att orderngick till storföretaget. Man frestas onekligen att fråga: Hur förblindad kanman bli efter i kanslihuset? Varför hyser man inom socialdemokratin denna misstro motde små och medelstora företagen, som dock har bidragit till nationensutveckling från ett fattigt land tiU ett välfärdssamhäUe? Varför utformas intede selektiva åtgärderna någon enda gäng till dessa gmppers förmän? Vi kan jukonstatera att staten stimulerar de stora företagen på olika sätt. Det skullealltså inte innebära någon avsteg från mer eller mindre godvUligt accepteradeprinciper, om statsmakterna beslöt sig för att direkt stödja och hjälpa demindre enheterna inom näringslivet. Personligen kan jag mycket väl tänka migatt staten, precis som på tid påminner ju för övrigtom , dock inte exteriört - räcker en hjälpande hand ät vissabranscher och företag som har det besvärligt och åt företag inom vissa regioneri avsikt att sätta fart på näringarna. Jag syftar inte pä alldeles hopplösafall, men jag menar att det finns utrymme för en väsentligt generösare låne-och bidragspolitik. Företag, som för dagen ser ut att få svårt att klaraframtiden, kan kanske vändas på rätt köl med lämpligt ekonomiskt stöd, och jaganser inte att ett direkt engångsbidrag skall vara uteslutet - dock med denreservationen att inte ägaren ökar sin förmögenhet på kuppen. Det blir säkertbilligare öm man betänker de kostnader som samhället nu får vidkännas tillföljd av skattebortfall och sociala utgifter, och därtill kommer att renkapitalförstöring skulle kunna undvikas. Man kan kalla det industrielljordbrukspolitik, om man så vUl, men den är nödvändig, om inte lönsamheten kan förbättras på annat sätt, t. ex. genomminskade statliga pålagor eller en lägre ambitionsnivå på löntagar-sidan. Detsenare finns det ingen anledning att förvänta sig. Ett selektivt stöd tUl demindre företagen är enligt min mening sämre än generella stimulansmedel somgagnar hela näringslivet, men jag och det är min personliga mening föredrarett sådant stöd framför den arbetsmarknadspolitik som vi har och somtenderar att bh ett självändamål. Av den väldiga AMS-budgeten går merparten tillomskolningar och därmed sammanhängande verksamhet. TUl lokaliseringsbidraganslås endast 65 mUjoner kronor av en budget pä totalt bortåt 3 miljarderkronor. Som något särdeles anmärkningsvärt understrykes i budgeten, attföretagarföreningarna får i ökat administrationsbidrag föratt hjälpa de mindre företagen. Uppgiften om de 65 miljonerna presenteras itidningen i en ledare med mbriken Balanserad utveckling som ett exempelpå hur väloljat AMS-maskineriet egentligen fungerar. Redaktören kände väl ettbehov att för läsekretsen förklara mysteriet med aUa mUjarderna till AMS. Detkändes nästan underligt att i samma tidning sedan läsa, att i är ökarbidraget till till nästan samma belopp eUer , och attvi dessutom lånar ut en större summa till samma land för ett motorvägsbygge.Jag betonar att jag förvisso inte missunnar detta stöd - tvärtom.Men, herr talman, borde vi inte ha råd att hjälpa också det svenskanäringslivet, så att förutsättningar skapas för en ökad tillväxttakt? BertUOhlin har i sin senaste bok på ett övertygande sätt visat, att endast genom ökadtillväxt kan de många löntagarnas ställning reellt förbättras, VUsekomna teoretikeri ropar på mer makt åt staten, och de pratar om att det nu behövstvång ocli mer dirigering. "Bort med moroten och fram med piskan, så attarbetarna får sin rättmätiga del av kakan! " - sådant läser man allt somoftast i . Men sanningen är ju att kakan är för liten och att detinte går att prata fram den utjämning inte nivellering av levnadsstandardensom de flesta dock viU medverka till i värt samhälle. Om vi skall kunna leva vidare i den selektiva politikensdjungelekonomi måste vi se till att den får en sådan utformning att även demindre företagen - och det snart får en fair chans att utvecklas.Annars har vi att emotse en massdöd av företag, åtminstone inom den renahantverks- och industrisektorn. Det nu aviserade förslaget om s. k. stmkturgarantilån ärnog bra, men det är synd att det tydhgen bottnar i föreställningen att enstrukturomvandling är så till den milda grad angelägen att det icke allsskulle finnas något utrymme för mindre eller medelstora familjeföretag. Det ärden enorma skattebördan och socialavgifterna som knäcker dem. Det ärbeklagligt, eftersom även konsumenterna och de anställda blir hdande påen utveckUng som ytterligare befäster maktkoncentrationen inom näringshvet. Omvi vore beredda att något htet begränsa den offentliga sektorns expansion ochatt i positiv anda satsa på näringslivet, och inte bara rycka ut medstädpatruUer när krisen är ett faktum och arbetsplatsens portar stängts föralltid, hade vi kanske inte behövt frukta att den fömtsägelse skulle visa sigriktig som en välkänd ekonom gjorde för bara ett par är sedan, nämligen: En avde prognoser som jag anser vara den 3 febmari 1972 den 3 febmari 1972 bland desäkraste är att skatterna tiU stat och kommun nu är lägre än de någonsin kommeratt vara. Det är en förfärande men tyvärt icke osannolik prognos; vi haranlednmg att räkna med att han bedömde läget rätt, vUket kommer att resultera imassaweckhng av svenska företag och beteckna slutet pä en epok i det svenskanäringslivets historia. Ingenting, herr talman, kan ändra den trenden, om intesocialdemokraterna överger sin prestigebundna attityd mot näringslivet ochsöker samarbete och inte strid med de borgerliga och frigör sig från detkommunistiska inflytandet i och visar mod att sätta frasradikalernapå plats. HertJANSSON (s): 1971 blev soih bekant ett i mänga avseendendähgt år för den svenska ekonomin och den svenska arbetsmarknaden. Orsakernatill detta skall jag inte uppehålla mig vid de är välkända och har dessutompå ett uttömmande sätt redovisats av finansministern i årets finansplan ochkommenterats av åtskUliga talare i denna debatt.