prot · FV09128 · 1972-12-31 00:00:00 — Den nya utredningen kommer att kunna ge ettunderlag för att bedöma den specieUa säkerhetsfråga som tagitupp. Den vidare frågan om den långsiktiga utveckhngen på energiområdet medhänsyn till miljöintressen och tUlgång på naturresurser behandlas redan av ensärskild utredning. har goda möjligheter att följa arbetet inom dennautredning genom en expertgrupp sammansatt av företrädare för fem partier. Jag ber att få tacka industriministern försvaret på min interpellation men måste konstatera att jag mte fått svar på detvå första frågorna och att svaret på den tredje chockerande nog är nej.Industriministern anser alltså inte att utbyggnadsprogrammet för kärnkraftenär en riksdagsfråga. Industriministern säger visserligen att den fortsattautvecklingen på kärnkraftområdet givetvis måste följas noga med hänsyn tUlriskfaktorerna och tUl alternativa produktionsmetoder som står till buds. Menman satsar ytterst litet på utvecklandet av alternativa energiproduktionsmetoder.Möjligheten att de bhr konkurrenskraftiga är alltså liten. Samtidigtkonstaterar statsrådet att de kärnkraftverk som skall vara 1980 ärredan i dag under byggnad eller beställda. Det är tydligen bara för riksdagenatt anslå medel. Betyder detta att svaret på min första fråga är ja och attalltså det faktum att satsat så mycket på atomkraft hindrar oss frånatt förutsättningslöst diskutera den fortsatta utbyggnaden av atomkraftverk,trots att vi nu upptäckt större risker med metoden än vi kände till när vibörjade satsa pengarna? Med anledning av min andra fråga konstaterar statsrådetatt det starkt radioaktiva avfallet måste förvaras på ett sättsom innebär garantier för att aktiviteten inte kan spridas tUl omgivningen.Enligt professor vid är det fråga om attvakta avfallet . AmerUcanska vetenskapsakademui nämnersiffran , och den säger attavfallet måste håUas isolerat från människan för Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggnaden av kärnkraften Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggnaden av kärnkraften Detrör sig om mycket giftig och radioaktiv materia som fordrar speciell kunskapoch utrustning för att kunna hållas isolerad, alltså för oöverskådlig tid. för man fram i debatten att det skulle röra sig omsmå mängder. Det tycker jag är ett egendomUgt påstående. Enligt direktör i AB Atomenergi räknar man med att i hantera tonvis medhögradioaktivt material . räcker för att framkallacancer. Industriministern konstaterar att nästan all teknisk ochindustriell verksamhet innebär risker, medan riskerna med kärnkraften ärovanligt väl utforskade. Man gör aUtså aUt vad man kan, och mer kan väl ingenbegära. Frågan är bara om problemet är möjligt att lösa. Är det kanske vår tidsalkemi vi står inför? Det finns fysiker som tror att vi här har ett problem somär omöjligt att lösa enligt fysikens lagar. Då hjälper det inte hur mycket vianstränger oss. Vi blir inte av med det högaktiva avfallet utan överlämnar åtkommande generationer att vakta det, oberoende av om de kan eller vUl. Det är glädjande att industriministern tillsätter enutredning om avfallsproblemet. Är industriministern villig att uppskjutakärnkraftverks-utbyggnadsprogrammet tills vi fått klarhet i om avfallsfrågankan lösas? Fortsätter vi nu att bygga atomkraftverk, måste vi räkna medmöjligheten att det inte går att lösa avfaUsproblemen. Har vi rätt tUl detta?Det är den andra fråga jag riktade till industriministern. Teknikerna kan inte avgöra om vi har rätt tUl detta ellerinte. Det är en moralisk fråga, som måste avgöras av politikerna. Det ärteknikerna mycket noga med att framhålla. Industriministern svarar inte påfrågan om vi har rätt att producera ämnen, som måste övervakas och skötas medtekniskt komplicerade metoder i oöverskådlig tid. Detta är något helt nytt imänsklighetens historia. Skurkar har vi väl alltid varit, vi människor, men vihar inte förut haft de tekniska möjligheterna att ställa tUl med ett så stortproblem för kommande generationer. Inte nog med att vi nu snabbt förbrukar denaturtUlgångar som lagrats på jorden under årmUjoner som vi berör i samband mednäringsutskottets betänkande nr 50, vi intecknar också framtiden genom atttvinga våra efterkommande att ta hand om de livsfarliga avfallsprodukter viskapat. Industriministern hyser tydligen inga moraliskabetänkligheter att sätta i gång och producera dessa riskabla ämnen i fuU skala,trots att forskarna inte kan garantera att de finner en godtagbar lösning.Teknikerna å sin sida är, som sagt, mycket noga med att lämna ansvaret fördetta tUl pohtikerna. Men det ansvaret kan inte ta så längeregeringen inte tUlåter oss att förutsättningslöst diskutera för- och nackdelarmed en fortsatt utbyggnad av atomkraftverken. Industriministern säger i samband med min tredje fråga, omhan är vUlig att hänskjuta ärendet tUl , att fattade degrundläggande besluten om ett utbyggnadsprogram för kärnkraften vid 1950-taletsmitt. Jag har letat igenom riksdagsprotokollen från men har intekunnat hitta någon debatt i kammaren i denna fråga. Man kan väl anta attprogrammet uppfattades som ett försöksprogram och alltså antogs utan debatt.Mycket har dock ändrats . kände dåtill de svårlösta problem som vi nu vet om. Vi står inför en helt ny situation.Ett beslut kan inte få hindra oss från en omprövning, när allaförutsättningar ändrats. Industriministern anser att det räcker att vi kan följafrågan genom den utredning som tUlsatts inom industridepartementet - för övrigtgenom bifall tUl en centermotion. Det är egendomligt att den av riksdagenbeställda parlamentariska nämnden blev en utredning med beslutande experter ochmed riksdagsledamöter såsom en expertgrupp utan beslutsfunktion. Det är enegendomlighet i sig själv. Denna nämnd innebär ändå ett framsteg i ensituation, där kraftproducenterna förut helt styrt energiproduktionensutveckUng. Men härigenom lämnas ju inte frågan om den framtida utbyggnaden tUlriksdagens avgörande. Vidare säger statsrådet att utbyggnadsprogrammet årligenbehandlas i samband med anslagen till statens vatten falls verk och ABAtomenergi. Det kan väl ändå inte vara önskvärt att skallställa tUl med en "Ritsemdebatt", om man ifrågasätter utbyggnaden avatomkraftverk. Det gäller ju här långa planeringsperioder, vilket statsrådetockså påpekat. Vad blir det för arbetsro för och AB Atomenergi, omman inte vet från det ena året tUl det andra hur det skall bli med anslagen tUldessa långsUctsprojekt? Dessutom har ingenting att göra med dekraftverk som kan komma att byggas utan statliga anslag. Regeringen tar här på sig ett tungt ansvar. Det rimligavore i stället att förelades en proposition om det nu planeradeutbyggnadsprogrammet. Då funnes förutsättningar för en sakligt underbyggddebatt, och vi skulle kunna fatta beslut om denna ödesfråga i demokratiskordning. Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggttaden av kärnkraften Det är naturligtvis inte lätt att ta upp endebatt, när uppenbarUgen inte har läst interpellationssvareteller inte förstått svarets innehåll. I svaret säger jag att man tog uppkärnkraftfrågoma i . Jag säger attkärnkraftprogrammet har diskuterats och att programmet behandlats isamband med anslagen till och AB Atomenergi. Varje århar vi redovisat hur utbyggnaden är tänkt och begärt ytterligareställningstagande. Jag säger vidare att så sent som togställning tUl en viktig aspekt av kärnkraftutbyggnaden i och med att denfastställde vissa riktlinjer för försörjningen med kärnbränsle. Det har erbjudits tillfälle tUl diskussion. Ingenkan heller hindra , så länge hon är kvar i , attmotionera i frågan och begära en debatt. Hon kan underkänna programmet,underställa förslag om en ändring av det och på detta sätt få tUlstånd en debatt. Det är en fullständig obekantskap med och denenskilde riksdagsledamotens möjligheter att agera, som lyser fram i deuttalanden hon gjorde. Det beklagar jag, därför att är det forumi vilket dessa saker skaU diskuteras, och det är de enskilda riksdagsmännen somskall ta på sig ansvaret för att diskussionen kommer tUl stånd. Detta ärnaturligtvis också regeringens ansvar. Men vi tar upp Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggnaden av kärnkraften de härprogramförslagen , varigenom vi ger möjligheter tUl den debatt somerfordras. Att då säga att jag inte är beredd att låta diskuterakämkraftprogrammet är ju fullständigt felaktigt. har diskuterat det,och rUcsdagen är behörig att diskutera det om och när så finnerlämphgt. Om den statliga delegation som skall tillsättas påstårfru någonting så häpnadsväckande som att det är den som i och för sigskall fatta besluten - och att riksdagsledamöterna som experter inte har med debesluten att göra. Om denna delegation för säkerhetsfrågor kommer fram tUlslutsatsen att det behövs åtgärder som kräver ändring av nu gällande författningar,då måste ju det lagstiftningsförslaget underställas . I den måndelegationen däremot på grundval av gäUande författning kan ingripa för attsvara mot de anspråk på säkerhet som vi förväntar har den uppdraget att i vissalägen ingripa och föreskriva vad som skall göras, t. ex. i frågan om säkerhet,men är inte bortkopplad från problemet. Ingen har tänkt sig att viskall avskaffa rUcsdagen, ! Sedan skulle jag bara vilja säga, herr talman, att visstär miljöproblemen och frågan om medborgarnas säkerhet en angelägen diskussion,som vi inte skall vinka bort och som vi inte heller vinkar bort. Om vi inte togupp den debatten, skulle vi inte motsvara det förtroende som vi har fått avmedborgarna. Vi måste ta ställning tUl de berörda problemen och ägna dem våruppmärksamhet. Vi gör det emellertid bl. a. i forskning, utvecklingsarbete ochålägganden för myndigheter i fråga om kontroll, osv. Men, ärade kammarledamöter, är det inte också angelägetatt få en balans i debatten genom att väga problemen mot varandra? Man riskerarju annars att bli ensidig. I det sammanhang som vi nu diskuterar är detemellertid inte ett isolerat problem som farlighetsgraden i allmänhet ochhanteringen av avfaU från kärnreaktorer m. m. i synnerhet, utan frågan om vårenergiförsörjning i stort som är bakgrunden. Den är huvudproblemet, och bakomden frågeställningen ligger den ännu större frågan om utvecklingsbarheten avvår industri, som kopplar till våra möjligheter tUl försörjning, tUl vår välståndsnivåosv., som en av talarna i den tidigare debatten helt riktigt berörde. har ju också skyldighet att iaktta problemeti hela dess vidd. Man kan inte den ena gången i och där det iövrigt bjuds tUlfälle kämpa mot ianspråktagande av våra vatten, dvs. utbyggnadav vår vattenkraft för att få fram energi, för att sedan nästa gång i en annandebatt gå upp och kämpa mot att vi bygger kärnkraftverk, i en tredje debattrUcta sig mot att vi bygger ut värmekraftverk med användande av olja. DenansvarsstäUning man har ställer anspråk på att man iakttar ett rimligt mått avkonsekvens. Jag erkänner att det inte är någon lätt uppgift att vägamellan vad som är möjligt att göra för energiförsörjningen och riskerna medhänsyn tUl mUjö och medborgarnas intressen. Ärade kammarledamöter, det är inteså lätt, men vi kommer inte ifrån det, såvida vi inte är beredda jag frågarfru om hon är beredd - att gå ut till medborgarna och säga: Vi kaninte svara för en energiförsörjning, som garanterar oss en fortsatt utvecklingav vår industri, en fortsatt försörjning på den nivå vi har eller ettytterligare stegrat välstånd. Nej, jag skulle tänka mig att undviker dendelen av debatten. Det är enklare att ställa frågan om vi är beredda att ta detmoraliska ansvaret eller inte för någonting som är ovisst, för någonting somman inte kan bevisa. kan tala om de ofödda generationernasproblem och det låter bra. Är vi beredda att ta ansvaret för dem? Ja, vi ärberedda att ta ansvaret utifrån de möjligheter som våra tekniker ochvetenskapsmän har ställt till vårt förfogande och där dessa har sagt: HittUlshar ingen sådan risk kunnat spåras som vi inte kan klara av. Det finns helleringenting som säger att vi inte skulle kunna klara av de riskmoment som vimöter . Naturligtvis skall man diskutera, men man kan gå ut meddet här problemet på olika sätt. Man kan hänvisa till författare som har angettatt här skulle åtskilliga tusental människor kunna råka ut för lungcancer omjag nu tar det som ett exempel. 1 någon bok har man angett miljontals i enbefoUcning av tio miljarder. När vi underställt våra vetenskapsmän dessapåståenden, säger de att de finner det hypotetiska fallet i en amerUcansk bokhelt obegripligt, eftersom problemet i och för sig inte är nytt. Det farligagiftet plutonium är ingen ny uppfinning. Vi har det i andra element, i andramineraler som är lika farliga. Där får vi också beakta säkerhetsproblemen ochförsöka undvika att människor tar skada. Jag upprepar, att jag med dessa ord inte pånågot sätt velat bagatellisera dessa frågor. Jag anser att frågan om förvaringav det radioaktiva avfallet är utomordentligt viktig, och det är naturligtvis därförjag föreslår en utredning i frågan. Det blir den nya utredningens sak att geunderlag för statsmakternas ställningstagande både till ansvarsfrågorna ochtill behovet av konkreta åtgärder från samhällets sida. Men jag framhöll i mittsvar, att avfallsförvaringsfrågan inte är aktuell för del.Det kan dröja något eller innan vårt land ställs införnödvändigheten av att förvara avfaUet från inhemska reaktorer. Med de insatser,som görs internationellt, räknar vi med att helt tUIfredsställande tekniskametoder för avfallsförvaringen då kommer att stå till vårt förfogande. Jag vänder mig mot tanken på att som enda land ivärlden och utan egentligt underlag skulle sätta stopp för kärnkraftutbyggnadenmed hänsyn tUl frågan om avfallsförvaringen. Även om skulle handla pådetta sätt, skulle vi därmed inte lösa problemen ens för vår egen del.Kärnkraft och säkerhet är en internationell fråga, och vad varje land företarsig får konsekvenser även för andra länder. Detta synsätt har från förstabörjan präglat det internationella strålskyddsarbetet. Frågan om förvaring avdet högaktiva avfallet är i särskUt hög grad lämpad för internationelltsamarbete, med hänsyn bl. a. till de mycket långa tidsperspektiv som man härmåste arbeta med. Den har således lagt fram ett förslagvid mUjövårdskonferens i om utvidgatinternationellt samarbete beträffande hantering, transport och förvaring avradioaktivt Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggnaden av kärnkraften Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggnaden av kärnkraften avfaU.Förslagen ledde till en rekommendation från konferensen, och man har allanledning att förvänta sig att det kommer upp för gemensamt forsknings- ochutvecklingsarbete. I har vi vårt strålskyddsinstitut. Vi har ABAtomenergi vars uppgift bl. a. är att granska hur reaktorerna skall utformasoch drivas för att riskerna för haverier skall minimeras och för att skadorutanför reaktorn vid eventuella haverier skall förhindras. Samma institutionhar till uppgift att bedöma hur bränslet skall utformas och användas för attmedge intensiv och lång utbränning utan skador på kapsling och utan läckage. Vihar undersökningar av sådana störningar, haverier, bränsleskador, som vi görallt för att förebygga, men som vi inte får förutsätta aldrig skall inträffa.Vi har alltså så långt det över huvud taget är möjligt vidtagit de åtgärder somavser att förhindra olyckor och försöka eliminera de risker som kan förehgga. () kort genmäle: Jag vill understryka det industriministernsade sist. Det är alldeles riktigt, vad jag förstår, att man har gjort allt vadsom är möjligt. Man har satsat oerhört mycket på att lösa problemen med detradioaktiva°avfallet. Men det är inte riktigt när industriministern säger attteknikerna är samstämmiga om att denna fråga kommer att kunna lösas som allaandra frågor. Det finns tekniker med hög utbUdning i just detta ämne som menar,att vi här antagligen står inför ett fysikaliskt olösligt problem. Jag är ingen teknisk expert, men jag undrar ändå om inteindustriministern givit en direkt felaktig uppgift när han säger att plutoniuminte är något nytt ämne. Om jag har fått rUctiga uppgifter är plutoniumnågonting nytt. Vi har själva skapat det genom atomklyvning, det finns inte inaturlig form på jorden, liksom de fissionsprodukter vi skapar genomkärnklyvningen. Jag är väl medveten om att vi har möjligheten att väcka enmotion. Jag ser detta som ett mycket brådskande problem eftersomAtomkraftverken är under utbyggnad i vårt land. Därför tänkte jag att vi kundehoppas på en snabbare procedur genom att få en proposition lagd direkt tillriksdagen. Men jag inser nu att vi måste gå motionsvägen och begära dennaproposition det kan man naturligtvis också göra. Det var en mycket värdefull upplysning industriministerngav, nämligen att den expertgrupp som är knuten till nämnden i industridepartementethar möjlighet att genomdriva att frågan tas upp i . Jag tycker det ärmycket värdefullt att detta nu har fastslagits. TUl sist: Industriministern hävdaratt jag inte är konsekvent när jag både talar emot utbyggnaden av vattenkrafteni naturparker och atomkraftverken. Man kan säga att detta är riktigt om manförutsätter att vi måste till varje pris öka vår energiproduktion. Jag skullevilja ifrågasätta det tvånget. Jag återkommer till den frågan i samband mednäringsutskottets betänkande nr 50. FruANER(fp): Den här debatten om det radioaktiva avfallet,som vi för , fördes första gången i det gamla rUcsdagshuset för nästanprecis fyra år sedan,. Då var det civUminister som svarade på eninterpellation av om planerna på en upparbetningsanläggning iSannäs en upparbetningsanläggning är ett sådant ställe där man behandlarradioaktivt avfall. Den var då påtänkt men den blev inte av. 1969 blev svaretatt den inte skulle bli av , och i en ny kammardebatt i mars 1971fick vi veta att den inte skulle bh aktueU . Vid debatten förklarade herr industriministernWickman att avfallsprodukterna av kärnkraftverken i skulle tas om handoch förvaras på betryggande sätt så länge de kan medföra risker föromgivningen. Exakt hur lång sådan tid är angavs inte, men de uppgifter som fruHambraeus har lämnat här antyder att det kan vara ett ganska långsiktigtåtagande som man ikläder sig med sådana utfästelser. I en studie om upparbetning av kärnbränsle,som är gjord av en arbetsgrupp inom jordbruks-, civU- och industridepartementen,citerar man amerikanska uppgifter, enligt vilka det finns en metod att hanteraoch disponera - högaktivt avfall. Den metoden skulle barakosta av den totala kraftkostnaden. Det förutsätteremellertid att man har tUlgång tUl ett saltlager som är och ligger under markytan i en absolut torr omgivning. Detskall finnas en sådan lokal i , stod det. Om det fmns på något annatställe i världen tycks ingen veta. Men kan man verkligen lita på att avfallet, även undersådana förhållanden, är säkert lagrat för aU framtid? Den saken tycks det varasvårt att få någon visshet om. I den här studien som jag citerar skriver manatt om man lägger ner avfallet i saltgruvor eller motsvarande formationer, såblir det eventuellt inte möjligt att i ett långt tidsperspektiv återfinnaavfallsbehållarna och flytta dem till någon ny och säkrare förvaringsplats. Vaddrar gruppen för slutsats av detta? Jo, "det är därför nödvändigt attkomma fram tUl aUmänt accepterade normer och metoder på avfaUsområdet".Det tycks betyda att man först måste komma överens om hur stora risker man villtänka sig att acceptera - över hela klotet och för oöverskådlig tid framöver.Hur blir det? VUken roU kan den utlovade svenska utredningenspela här? Och vad gör vi ? Gruppen förutsätter själv att man får lov att tänka sig enganska av långtidsförvaring i någon sorts behållare, innan man kan hakommit fram tUl en allmänt accepterad teknUc för slutlig disponering. Det finnsaUtså - om jag har fattat saken rätt - icke någon allmänt accepteradteknik för slutlig disponering av det radioaktiva avfallet. Men risken är juatt medan dessa långtidslager växer, dör kon - dvs. vi får så stora lager påjorden att de blir praktiskt omöjliga att hantera på ett säkert sätt. Inte föratt de börjar explodera, men för att förvaringsutrym-men som hindrar skadligstrålning då helt enkelt inte räcker tUl, i den mån de över huvud taget visarsig existera. Det skulle vara intressant att veta om den farhågan verkligen ärbefogad eller inte. Någon internationell överenskommelse eller accepteradenormer för evighetsförvaringen av radioaktivt avfall existerar alltså inte och Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggnaden av kärnkraften Resurs- och energipolitiken m. m. Ang. den framtida utbyggnaden av kärnkraften tycks intevara nära förestående heller. Det uttalades oro för detta vid eninterparlamentarisk miljövårdskonferens i i är, där fruHambraeus och jag var med tUlsammans med hundra parlamentariker från allakontinenter. Vi gick igenom beslut, kommenterade det ochantog bl, a, en resolution med följande innehåll: "Konferensen uttryckeren allvarlig varning mot utvecklingen av kärnkraftverk i stor skala innanproblemen om den permanenta förvaringen av radioaktivt avfall har lösts,"Oron för dessa framtidsperspektiv finns alltså på många håll i världen. Jag skulle sedan bara vilja göra en kort kommentar tUl denfråga som naturligtvis alltid kommer upp, när man avråder från alltför snabbtutbyggande av kärnkraften: Var skall vi då ta energin ifrån ? JagvUl bara nämna vad energiutredningen påpekade, nämligen att av den energisom tUlförs de slutliga förbrukarna kommer inte tUl någon nyttapå grund av distributions- och omvandlingsförluster. Om jag inte minns fel,visade energiutredningen på en del sätt att komma till rätta med detta.Professor har tUlsammans med en grupp forskare i nyligenframlagt förslag om hur man skulle kunna drastiskt skära ned energiförlusterna,bl. a. genom att bygga bostäder på annat sätt. Beträffande satsningen på kärnkraftenergi skriver en annanforskare, , i Forskning och framsteg att hade man inte haftde oerhört stora militära investeringarna på det området, kan man verkligenundra om vi hade valt kärnkraftenergin framför andra tänkbara metoder, på vilkabara en bråkdel av atomenergins utvecklingskostnader hittUls lagts ned. Detfinns alltså möjlighet att diskutera denna fråga ur ett vidare perspektiv. Slutligen undrar jag verkligen när jag hör uppgifterna omsvårigheterna med evighetsförvaringen om man i kärnkraftverkensmiljöbudget räknat in ens alla de rent ekonomiska kostnaderna, eller om manmöjligen alltför kortsiktigt räknat bara med några få av posterna i dettasammanhang. Jag utgår alltså från att den energiutredning som tillsatts påriksdagens beställning kommer att få lov att budgetera kärnkraften efter dessverkliga kostnader, inklusive dem som vi måste räkna med . Det lönar sig kanske inte mycket attfortsätta denna debatt. Det är naturligtvis alltid en fara i att diskuterarisker när man saknar ett helt tUIfredsställande faktaunderlag. Vi är beroendeav vad våra vetenskapsmän och forskare säger på detta område. Jag har sagt tidigare att ämnet plutonium och graden avdess farlighet under alla omständigheter har varit kända sedan början av1950-talet. Vid en bedömning nu av det program som vi fastställde i mitten av1950-talet säger våra forskare, att en del av de farhågor som de då hade intehar besannats i så stor utsträckning som de då räknade med. Ä andra sidan harnya problem dykt upp, som man inte kan undvika att beakta och som man tvingasatt angripa med de vetenskapliga metoder som är tUlgängliga. Jag har sagt att vi fortlöpande måste lägga ned alla de kostnaderoch allt det arbete som är nödvändigt för att skapa den trygghet som vi medvårt ansvar mot medborgarna måste försöka upprätthålla, och det pågår alltsåett sådant arbete. Låt mig bara tUl sist beträffande energiproduktionen säga,att det är mycket möjligt att vi kan minska behovet genom sådana åtgärder somfru har talat om. Men för dagen är det ingen som har kunnat ge de praktiskaanvisningarna om hur vi skaU kunna klara detta.