prot · FV0987 · 1972-12-31 00:00:00 — Man säger att det finns skäl att varna för svartmålningoch överdrifter och att det ibland görs gällande i debatten att antalet gravamissbrukare, som narkomanvårdskommittén enligt sina uppskattningar över helalandet beräknade till 10 000 , skulle fördubblas var trettiondemånad. Dess bättre är det inte så illa, säger man och tillägger: Det finns ingaseriösa uppgifter till stöd för sådana antaganden. Jag har behov av att göra ett klarläggande på den harpunkten. Jag har själv i debatten talat om att det under vissa tider skett enfördubbling , men jag har varit noga med attframhålla att den beräkningen slutar . Rent matematiskt kan man räknafram att det och till 1968 har skett en fördubblingav missbruket , nämligen om man utgår från det inarkomanvårdskommitténs betänkande redovisade antalet narkomaner. sägs det i propositionen att vid rådgivningsbyrån iStockholm för vård av läkemedelsmissbrukare uppskattas antalet missbrukare iåldersgrupperna i till omkring 6 000. Att siffrangäller åldrarna är ju en viktig begränsning. Det betyder att totalaantalet narkotikamissbrukare i , innefattande dem som är under20 år, kanske är 8 000. Jag vill informera om att vid den hearing som vi hade ijustitieutskottet med representanter för rådgivningsbyrån förläkemedelsmissbrukare sade man sig ha en rätt god uppfattning om situationen iStockholm. Man beräknade antalet amfetaminmissbrukare i till mellan6 000 och 8 000, och därtill skulle då läggas haschmissbrukarna, som beräknadestill mellan 2 000 och 3 000. Situationen var alltså, sade man, inte såallvarlig. Men jag anser att om siffrorna är så stora bara för , såbetyder det i varje fall att 10 000 för hela landet är en klart för litensiffra. 1 pressen har det givits motstridiga uppgifter om antaletmissbrukare. Det kom en uppgift från riksåklagaren för inte länge sedan om attantalet narkotikamissbrukare hade minskat . läser man itidningarna att exempelvis antalet opiatmissbrukare har ökat. GeneraldirektörRexed sade för inte så länge sedan att i räknade man med 5001 000morfinister och att flertalet av dem var . Från skolhåll här iStockholm redovisas att var tredje elev i nian har använt narkotika. Och jagkanske skall informera statsrådet om att jag med de kontakter som jag har haftfått klart för mig att den hantering som bedrivs på inte längreavser amfetaminer utan den avser just morfinbas. Oavsett att vi inte har en klar bild av det totala antaletnarkomaner i vårt land, tycker jag att utveckhngen mot de nya ämnena geranledning till en ganska betydande oro. Jag skulle vilja fråga statsrådet, omhan är beredd att ge kammaren litet tydligare information om missbrukets omfattningän vad som kommer fram i propositionen. I det sammanhanget vill jag gärnareferera till de diskussioner som ägde rum på narkotikasymposiet i ,där man fann det vara angeläget att få en uppfattning om missbruketsomfattning. Där var man inte så främmande för registrering av narkomaner somgrund för att få fram tillförlitliga uppgifter. Jag tänker inte gå in ytterligare på justitieutskottetsbetänkande nr 14. Utskottets vice ordförande har argumenterat för utskottetsståndpunkt. Jag vill bara framhålla att utskottets ledamöter medundantag av kommunisternas representant har accepterat propositionen,och det betyder att vi inte heller velat bifalla den motion som yrkade påhöjning av minimistraffet. Jag tror att det är viktigt att man just inriktarstraffskärpningarna på det grövsta klientelet. Trots allt vill jag återigen konstatera, som jag gjort såmånga gånger förut, att vårdfrågan är det centrala. Jag tycker också att detframgår av formuleringarna i propositionen, även om jag måste säga att dekonkreta förslagen till åtgärder lämnar en del övrigt att önska. Jag villemellertid gärna citera ett avsnitt i propositionen som jag blev mycket gladöver när jag läste det. Där står att tillgängliga erfarenheter, framför alltfrån tillämpningen av barnavårdslagen, synes emellertid visa att det kan finnasskäl att i ökad utsträckning använda de möjligheter att ingripa med tvång motnarkotikamissbrukare som den nuvarande lagstiftningen ger. Jag tycker att detger en realistisk bild av den faktiska situationen. Jag vill till säga att när jag använderuttrycket att jag blev glad att läsa det, så betyder det inte att jag skullevara glad i och för sig över att tvångsåtgärder måste tillgripas. Minuppskattning av propositionen grundar sig på de erfarenheter som jag har avden misslyckade vården av narkomaner, där man i en förmenthumanitär inställning talar för frivillighet. Jag menar att det inte är någonhuman inställning att man använder frivillighetslinjen på ett sådant sätt attnarkomanerna till slut hamnar i fängelse, ty det är det de gör närde fårfortsätta med narkomanin. Då ökar ju också kriminaliteten, och blirfängelse den enda "vårdform" som de kan erhålla. Jag skulle viljafråga om hon tycker att den nuvarande ordningen, där fängelse imånga fall blir det enda alternativet, är att föredra framför att vård tvångsvisi vissa situationer åstadkommes inom sjukvårdens område. På en punkt tycker jag att utskottets betänkande ärsärskilt positivt. Det är på s. 9, där utskottet säger: "Enligt utskottetsmening kan ett ingripande på ett förhållandevis tidigt stadium med stöd avbarnavårdslagen vara det enda alternativet till ett fortsatt narkotikamissbrukoch kriminalitet från den unges sida. För sådana fall kan det vara motiveratatt i ökad utsträckning använda de möjligheter att ingripa med tvång mot unganarkotikamissbrukare som barnavårdslagen ger." Det är egentligen att med andra ord ge uttryck åt det somstod i propositionen, men det gläder mig att socialutskottet accepterat detta. I övrigt ger socialutskottets betänkande en ganskasphttrad bild av dessa problem. Det verkar inte som om utskottets ledamöter om jag får hålla mig till majoritetsbetänkandet - egentligen är inställda påatt beslutsamma åtgärder nu skall vidtas. Man känner att man är ungefär på Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. Det är, tycker jag, ganska deprimerande att konstatera, att trots attutvecklingen varit så negativ och oroande är ännu inte beredd attvidta åtgärder till hjälp för de unga och de ungas föräldrar. Som sade är frivillighet eller tvång den frågasom har fått dominera debatten. Jag vet inte om jag tycker att det är fel. Detär naturligt att det är kontroversiella frågor som kommer att spela en storroll i debatten. Vi är alla eniga om att de narkomaner som frivilligtefterfrågar vård självfallet skall ha vård. Det är ingenting som man i och försig behöver debattera, ty det tycker jag är så självklart. Problemet är ju vadman skall göra med dem som inte frivilligt efterfrågar vård, på vilket stadiumman skall ingripa, om man över huvud taget skall ingripa, hur långt de skalltillåtas sjunka i asocialitet och kriminalitet. En sak skall vi ha klart föross, och det är att om en ung människa får fortsätta i enasocial tillvaro kommer rehabiliteringen att försvåras förutom naturligtvis attde medicinska följdverkningarna av ett omfattande och långvarigt narkotikamissbrukblir svåra och nästan omöjliga att bota. Det är den realiteten vi måste taställning till. Det hjälper inte att rent allmänt säga att vården måste varafrivillig, utan vi måste från rent humanitära utgångspunkter försöka visa ettvisst mod och ta ställning till de åtgärder som verkligen kan vidtas och somleder till resultat. Min uppfattning är också att ifall t. ex. barnavårdslagentillämpades på det sätt som den var avsedd att tillämpas så sker i varje fallinte i skulle det få som positiv effekt att det förmånga ungdomar blev en tankeställare. De kanske skulle dra sig för att börjamed narkotika om de visste att de kommer att hamna i entvångssituation som gör att de blir omhändertagna. Jag kan nämna ett par exempel från verkligheten här iStockholm som jag tycker talar sitt tydliga språk. Jag fick i minhand en redogörelse av föreståndarna för ungdomsgårdarnas verksamhet i Stockholmsområdet.Den redogörelsen är inte uppmuntrande. Från en ungdomsgård säger man: "NN var på ettstrålande humör, slog sönder fönster, dekorerade speglar och väggar medspaghetti och köttsås, rev ned taket i korridoren och var allmänt trevlig.Gammal gårdsbesökare kommer på visit och är på dojan. Kvällen förblir ändålugn." På enannan ungdomsgärd: "biljardturnering och pingis knivhotoch otrevligheter mot en ledare, inbrott hos XX, helkväll. Onsdag.Uppvisning av judoförbundet och uppvisning i hur man gör när någon tarthinnerflaskan ifrån någon, alla mot alla. Mälarhöjdenkom med cykelkedjor." Och så en slutkommentar från den ungdomsgården:"Man frågar sig vad det är man arbetar med. Ledare som slutar säger attdet är likvärdigt med att vara på ölschapp. Vad gör man? Alla tillbud den härveckan slutade utan personskador." På en annan ungdomsgård: "Diskussionskväll omdjävlighet i sam hället. ----- : den värsta fylla jag i mitt liv har sett. Vi fick gå och : vi var tvungna att ha stängt inbrott.Allt låg i en enda röra. Inga protester från ungarna som kom och sågröran." Ännu enungdomsgård: "Sniffningen ökar katastrofalt. allvarligtpå det här.--- Vi har 30-50 ungdomar som sniffar men den riktigasiffran för hela området är den dubbla. Situationen är sådan att vi snarttappar kontrollen. Vi har inbrott ." Och slutligen: "Mikroteatern spelar 'Vård?' Bra att diskutera efter. Men är det så illa ställt attbara den knarkande och mentalsjuke patienten är den som är riktigt klok medanalla läkare och socialvårdare är idioter?" Det var alltså pjäsensfilosofi. Detta var ett litet axplock ur ungdomsgårdsföreståndarnaserfarenheter. Det är möjligt att det är ett specifikt Stockholmsproblem, mendet är inte acceptabelt att sådant får fortgå. Det måste vara en skyldighet förbarnavårdsnämnden - här handlar det för övrigt om verksamhet ibarnavårdsnämndens egna lokaler - också i den här staden att försöka hålla ordningpå ungdomarna. Det kan inte accepteras att mängder av ungdomar går under föratt inga åtgärder vidtas. Jag tycker för min del att det är önskvärt att vården avnarkomaner i så stor utsträckning som möjligt kan ske pä sjukhus och inte påfängelser fängelser är ingen vårdform. Det är också angeläget att man fårmöjligheter att överföra en intagen på en anstalt till medicinska vårdformer.Man har också prövat detta. Jag har ett exempel. En intagen på skullefå en chans att vårdas på ett sjukhus här i ; det var för övrigt påavdelning M 16 på , som vi såg litet om i TV . Denintagne kom till avdelning M 16, och där är det så att patienterna självadiskuterar den persons situation som önskar bli intagen. Man diskuterar om manskall ta hand om vederbörande eller inte, och man gör det i närvaro av denperson det gäller. Inte mindre än försökte vederbörande få chansenatt vårdas på , men alla tre gångerna sade man nej på avdelning M 16.Det tycker jag är grymt. Som jag nämnde är det alltså patienterna själva somtillsammans med personalen bestämmer om vilka som skall tas in på den häravdelningen, och resultatet har blivit att man endast tar hand om dem som ärverkligt vårdmotiverade. Tyvärr är det inte så många som är det. Resten fåralltså lämnas utanför. När det gäller lagen om sluten psykiatrisk vård tycker jagatt socialutskottets betänkande är ganska avvaktande. Det verkar inte riktigtsom om man ville ge en uppmaning om att den lagen skall tillämpas såsom den varavsedd. I stället säger man att man vet att har tillsatt enarbetsgrupp för att se över lagen och att man vill avvakta hur den utredningenkommer att se ut. Enligt de uppgifter jag har tycks närmast menaatt den här lagen inte har fyllt någon funktion och alltså inte egentligenbehövs. hela vårdfilosofi utgår ju ifrån frivillighet. Här kommer jag till den fråga som jag tycker är viktig ochdär jag gärna skulle ha velat se ett samband mellan justitieutskottetsbetänkande och socialutskottets. I justitieutskottets betänkande om dekriminaJ-politiska åtgärderna, som grundar sig på propositionen, har man enligtmin mening kommit långt, eftersom man förstår att man måste göra en differentieringav klientelet. Vi har en kriminalvård som är inriktad på så öppna vårdformersom möjligt, men vi måste acceptera att det finns vissa Vissa åtgärder mot narko tikam issbru -ket, m. m. Vissa åtgärder mot narkotikam issbru-ket, m. m. grovabrottslingar som måste behandlas på ett annat sätt. Det är klart att vi allasträvar efter att socialvården generellt sett skall vara frivillig, men vimåste acceptera att narkomaner måste behandlas på ett speciellt sätt justdärför att narkomanin representerar ett så starkt giftberoende att det krävsalldeles särskilda behandlingsåtgärder. Det är detta som man har missat isocialutskottets betänkande, och det gör mig mycket bekymrad. Man talar om symtomteorin och menar därmed att detegentligen är samhällets fel att narkomanin har fått en sådan utbredning. Detråder sociala missförhållanden och man skall bota narkomanin genom att förändrasamhället, genom att skapa en bättre social miljö. Jag tror att vi behöver haen bättre social miljö, jag tror att vi behöver ha ett annat samhälle på detsättet att vi måste förstärka normbUdningen och den enskildes ansvar. Men vimåste komma ihåg att när en person väl en gång har blivit narkoman gäller detatt hjälpa honom ur giftberoendet. Det är det som är det centrala, och tyvärrär det också det som är det svåra. Den problematiken verkar det inte som onisocialutskottets majoritet hade velat förstå, och det tycker jag som sagt ärmycket beklagligt. gick ganska hårt åt mig. Det är jag inteledsen för i och för sig, eftersom jag inte är rädd för att diskutera de härfrågorna. Jag vill ta upp ett par punkter i vad sade. Först vardet det här centrala registret. Jag har nämnt en motivering till detta förut.En annan motivering är att ett centralt register gör det möjligt att värderaolika behandlingsmetoder. Hur skall man kunna värdera behandlingsmetoder, ifallman inte har något register över narkomaner? Det är det som är dengrundläggande motiveringen för ett sådant centralt register. Sedan säger att ett sådant härangiverisystem skall vi väl ändå inte ha. Men det finns kanske anledning atterinra om att domstol har skyldighet att till körkortsregistret anmäla domarför narkotikabrott. Det anses alltså acceptabelt. Jag har i den motion som jag väckt i anslutning tillpropositionen framhållit att jag tror att institutionsvård inte skall varalängre än nödvändigt därför att den i sig inte är någonting positivt. Men skallmän sträva efter att förkorta institutionsvården är det nödvändigt att den somskrivs ut från en sluten anstalt får kontakt med en person som liksom håller ivederbörande tills de värsta symtomen är över. Det har inteutskottet egentligen brytt sig om. Jag tycker annars att det var en mycketpositiv tanke, och jag skulle gärna ha velat se att man hade utarbetat någon planför hur en sådan kontaktverksamhet skulle fungera. Utskottet säger att en särskilt betydelsefull roll spelari detta sammanhang . Ja, det kan jag hålla med om. Den borde ivarje fall spela en betydelsefull roll. Men jag måste säga att socialstyrelsentyvärr har missat dessa frågor på ett ganska upprörande sätt.Man fick exempelvis ett uppdrag från narkomanvårdskommittén attutarbeta råd och anvisningar för hur narkomanvården skulle bedrivas. Men ännu idenna dag har sådana anvisningar icke sett dagens ljus, upplystesocialministern i en debatt i denna kammare om att nu var råd och anvisningaratt vänta men, som sagt, fortfarande lyser de med sin frånvaro. Jag haringenting emot att får en personalförstärkning - det tror jagbehövs. är intebara detta som är viktigt, utan det är också viktigt att det är rätt personalsom kommer till , personal som har en realistisk bild av hiirnarkomanvården skall fungera, för annars är det bortkastade pengar. Till slut, herr talman, vill jag säga att jag tycker attden splittrade bild som socialutskottets betänkande ger är beklaglig och attbetänkandet i sig verkUgen talar för de krav som har förts fram från flera hällom en parlamentarisk kommitté. Vore det inte naturligt, när det gäller ett avvåra allra viktigaste samhällsproblem, att vi parlamentariker som ärintresserade av de här frågorna fick komma samman och förutsättningslöst diskuterade effektiva åtgärder som enligt min mening är absolut nödvändiga? Jag vill, herr talman, med detta yrka bifall tilljustitieutskottets betänkande och till de reservationer som är fogade tUlsocialutskottets betänkande och som har yrkat bifalltill. Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. I detta anförande instämde herrarOskarson, i , i Trobro och Regnéll (samtliga m). () kort genmäle: nämnde i sitt anförande någotom hur jag hade uppfattat debatten om frivillighet eller tvång. Vad jag sadevar att det är skäligen meningslöst att resonera om frivillighet eller tvång inarkomanvården så länge vi inte har vårdfrågan ordnad. Det är skäligenmeningslöst att använda tvång enbart för tvångets skull - om vi inte harnågon vård att erbjuda den som vi tvingar. Jag kan påminna om att vi har ungefär 1 000 narkomaner ivåra fängelser , I de flesta fall är de där primärt av helt andraskäl, men antingen var de narkomaner när de kom dit eller också hårde blivitdet sedan de kommit dit. Vad erbjuder vi dem för vård? Större tvång kan man juknappast tänka sig än att bura in folk i fängelse. Det är alltså vårdfrågan, menarjag, som är det primära iden här sitsen. Att sedan vården - det har jag beläggför - ger ett betydligt bättre resultat, om man slipper använda tvång, kanskevi också är ense om. FruSIGURDSEN (s) kori genmäle: Jag är glad över att sägeratt det är vårdfrågan som är det centrala. tog upp den här passusen isocialutskottets betänkande om att man i ökad utsträckning skall använda sigav barnavårdslagen och de möjligheter som där finns till omhändertagande. Jagskall villigt erkänna, , att den passusen i betänkandet var jagledsen över. Jag menar att man använder sig av de lagar som finns i denutsträckning som behövs, men i diskussionen i utskottet har jag inte funnitanledning att framställa något yrkande därvidlag, eftersom det är iöverensstämmelse med bl. a. propositionen. Jag fick en direkt fråga, om fängelse är det alternativsom jag vill plädera för i stället för tvångsåtgärder när det gäller dem sombehöver värd. Nej, det är det givetvis inte. Det är ju fråga om att försöka få Vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. människormotiverade för denna vård. Jag vet att inte tycker att det ärså man skall gå till väga i sammanhanget. Jag anser emellertid att vårabarnavårdsnämnder, i den mån jag har kännedom om deras verksamhet, användermöjligheterna till omhändertagande. Och kan ju inte sitta och beslutai varje enskilt fall, om det skall ske ett omhändertagande eller inte och omhur vården skall skötas. Det måste ändå överlåtas åt barnavårdsnämnderna. Visst finns det problem på våra ungdomsgårdar. Säkerligenvärdet en helt riktig skildring som gav. Det är ett antalungdoms-, gårdar i där man har den här problematiken, och jag ärövertygad om att barnavårdsnämnden i försöker komma till rätta medsvårigheterna. Sjukhus i stället för fängelser - ja, det är givetvis detval man skall göra i en sådan situation. säger att hon intetror på den symtomteori som vi i utskottet för fram när vi tycker att detta ärett socialt eller socialpsykologiskt problem. Visst skall vi ha bättre social miljöosv., säger hon, men det gäller att komma ur giftberoendet. Ja, det gör detgivetvis, och där kanske det i flera sammanhang behövs en medicinsk vård så attsäga i det första skedet. Men att komma ur giftberoendet är enhgtutskottsmajoriteten en social uppgift. Vi tror inte man kan medicinera bortdetta, därför att det är ett mycket djupare liggande problem. När det sedan gäller den här registreringen och"angiveriet" vill jag säga, , att ordet angiveri harinte jag stått för. Jag har använt det i parallell med vad talat omdå det gällt registrering och försäljning av TV-mottagare. Jag sade att i detfallet kallade man detta för angiveri, men i det här fallet tyckte man att detvar ett led i en vårdpolitik för de narkotikaskadade. FruKRISTENSSON (m) kort genmäle: Jag häller givetvis med om att vihar brist på vårdresurser. Men vad jag menar är att sä länge vi inte har någongenomtänkt vårdpolitik innebär den vård som bedrivs ett slöseri med våraknappa resurser. Att en narkoman tas om hand och får komma utigen för att sedan åter tas om hand och åter få komma ut och för varje gångblir allt sämre är ju inte någon vård som förtjänar namnet. Det kostar ocksåsjukvårdshuvudmännen stora pengar utan att det leder till något positivtresultat. Det är därför jag menar att det centrala är att vi får enparlamentarisk kommitté som får fundera över hur en realistisk och effektiv vårdpolitikskall vara utformad. tycker alltså inte att fängelse är ettbättre alternativ än sjukhus. Men fortfarande kvarstår min fråga: Vad skall mangöra med dem som icke är vårdmotiverade och som sjunker djupare ner ikriminalitet så att fängelse sedan blir enda alternativet, därför attsjukvårdshuvudmännen inte använder de legala möjligheter som finns tilltvångsingripande? Det är ju den faktiska situationen. Självfallet tycker jagatt det mest angelägna är att försöka motivera en narkoman för vård. Det troddejag att alla förstod. Men vad gör man i de fall då detta inte går? Ochnarkomaner är inte något lätt klientel att vårdmotivera; det säger allasom har sysslat med sådan vård. Jag vill fråga om det inte är mera humantatt också tvångsvis ta hand om unga narkomaner, innan de har sjunkit för djupti kriminalitet, och att under omhändertagandet försöka motivera dem för attfrivilligt underkasta sig vård i fortsättningen, sedan de har blivit avgiftade. Jag kan tala om för att jag har haft kontaktmed många föräldrar. En av dem ringde mig för sedan och berättade attderas pojke började knarka när han var , och när han var tog hanlivet av sig. "Och det var då vi var glada, min fru och jag",sade han, "ty det har varit ett helvete ." Varförhar det varit det? Jo, föräldrarna har icke fått gehör hos någon instans, närde begärt att den unge pojken skulle omhändertas för vård. De har inte fåttgehör vare sig hos barnavårdsnämnden eller hos . Undra sedan påatt föräldrar i det här landet är förtvivlade! Vissa åtgärder mot narkotikam issbru-ket, m. m. () kort genmäle: Vad som åligger de sociala och barnavårdandemyndigheterna i detta sammanhang är, , att försöka få denarkomaner motiverade för vård som inte vill ha någon vård. Och jag tycker attvi inom barnavårdslagen har många former för ett så att säga mjuktomhändertagande. Vi har möjligheter att ta kontakt med dessa ungdomar ochförsöka påverka dem och få dem själva motiverade för vården. Jag tror heltenkelt att det är omöjligt att vårda en människa som inte vill bli vårdad. ViUfru spärra in och låsa in dessa människor och sedan försökapåtvinga dem vård? Jag vet inte hur man skulle kunna vårda människor genom atttvångsvis ta hand om dem. Nej, det måste till en uppsökande verksamhet, enöppenvårdsverksamhet som gör att dessa människor möts med förtroende. Någonmåste tro och lita på dem, inte bara fördöma dem - som så ofta sker i sådanafall. Jag tvivlar inte på att fruKristensson på ett riktigt sätt har redovisat sina kontakter med familjer mednarkomaner, men jag vägrar tro att man hos barnavårdsnämnden inte får gehör försin hemställan om hjälp till dessa ungdomar. Kommunernas barnavårdsnämnder görinsatser för att klara den situationen. Men vi skall ha klart för oss att dettaär ett mycket stort och svårt problem, som i många avseenden är nytt för ossatt hantera. FruKRISTENSSON (m) kort genmäle: Det är just den uppsökande verksamheten ochorganisationen med kontaktmän som jag har föreslagit i min motion. Jag menaratt det är viktigt att det skapas ett förtroendefullt förhållande mellan dessakontaktmän och narkomanerna. Självklart tycker jag också att vi skall strävaefter ett mjukt omhändertagande, som säger, men det måste ändåske ett omhändertagande.