prot · FV0931 · 1972-12-31 00:00:00 — Enligt beräkningar som presenterades vidNationalekonomiska föreningens januaridebatt, som finansministern säkertlyssnade till, skulle ett snabbt genomförande av oppositionens förslag i höstasha lett tUl en påtaglig förbättring av arbetsmurknudsläget. Som mått påarbetsmarknadsläget har man för de beräkningarna utnyttjat antalet ledigaplatser minskat med antalet registrerade arbetslösa. Dä visar det sig attarbetsmarknadsläget skulle ha förbättrats för ca 23 000 personer. Det ärverkligen inte likgiltigt om över 20 000 av dem som är arbetslösa hade haftstadigt jobb eller inte. Men problemen beror inte enbart pä lågkonjunkturen. Bakomde kurvor över sysselsättningen som på kort sikt går upp eller ner finnslångsiktiga utvecklingslinjer. Ett par talare har redan varit inne pä densaken. Det finns de som säger att "utvecklingen går inte att hejda, vimäste räkna med varaktig arbetslöshet". Naturligtvis finns det allanledning att se upp för en ny sorts fatalism, som kan leda till att manaccepterar många av de svåraste bristerna i dagens samhälle och buru försökergöra något åt de mer akuta svårigheterna. Men i sak är det klart att mångulöntagure känner en varaktig otrygghet i sina jobb just genom en allt snabbarestmkturomvandling. Det var också tidigare inne på. Under senarehälften av och fram till har den genomsnittliga urbetslösheten och det är det som är så allvarligt - visat en klart stigande tendens. Intebara de tillfälliga utan ocksä de varaktiga arbetslöshetsriskerna sprids tillnya grupper, inte minst till tjänstemän och kanske frumför allt äldretjänstemän, som vid friställningar upplever mycket stora svårigheter att få ettnytt jobb. Man kan säga att stiger untulet människor sombokstuvligen slås ut frän arbetsmarknaden och döms till långvarig arbetslöshet. Jag läste i gär att LO:s andre ordförande så sent som isöndugs inför i hade sagt så här;"Dä riskerar vi att för framtiden skapa en arbetsmarknad som består avA-lag och ett B-lag, där det sistnämnda utgörs uv en grupp utslagna som intehar någon möjlighet att pä nytt komma in i det normala arbetslivet." Ingenting vore värre än om man accepterade detta som nägotman omöjligen kunde rätta till. vet vi ju ocksä hur viktig själva grundtanken i denförda näringspolitiken har varit, att man skaU driva på förändringar. I dennugrundtanke ligger liksom hela kraften i samhällsutvecklingen. Dåliga företagskull slås ut. De som urbetur dur skall sugas upp av nya effektiva ochutvecklingsbara företag. Så har det också fungerat i mångu fall. Men detullvurliga är utt utbyggnuden av nya arbetstillfällen inte har kunnat ske isamma takt som de gamla lagts ner. Det har blivit alltmer accepterat att vimåste fä ett slut pä mUjöslöseriet detta accepteras nu av praktiskt tugetalla som deltar i debatten - och att det behövs en ny avvägning mellanproduktionslivets krav och miljön, i ordets vidaste mening. På samma sättbörjar det bli alltmer uppenbart att vi mäste tänka på effekten av de krav ochförväntningar som den förda näringspolitiken ställer på människorna. arbetarelika väl som tjänstemän. Detta gäller alla de människor som har svårigheter atthänga med i upptrissade effektivitetskrav. Det är de ständiga kraven pä anpassning, effektiviseringoch omflyttning som har fått så mänga människor att känna sig otillräckliga,osäkra och stressade. Liksom den fysiska miljön inte tål vilku påfrestningarsom helst mäste vi ocksä här söka oss fram till en mjukare och mänskligare rytmi förändringarna. Samhällets samlade välfärd, även den som mäts i kronor ochören, hänger mer än som brukar erkännas ihop med det mänskliga klimutet iarbetslivet liksom på andra häll. Det är någonting inte buru för samhället utunockså för företagsledningarnu utt tänka pä. Den socialdemokratiska näringspolitiken har haft sina godainslag, men detta grundläggande mål att skapa trygga jobb har man inteklarat av. Betydande delar av svenskt näringsliv är faktiskt i ett ganska svårtläge. Utlandskonkurrensen ökar - det vet vi. Investeringarna för framtiden hari legat alldeles för lågt; guv exempel på det.Lönsumheten hur sjunkit till en internutionellt sett ganska låg nivå. Även omlikviditeten på åtskilliga häll på nytt byggts upp,har den grundläggande soliditeten i mångu företag försämrats. Många löntugurevet numeru uv dyster erfarenhet utt olönsumma företag också är otrygga företag. Det är klurt utt läget växlur frän brunsch till bransch.Men det vore ett misstag att tro att svårigheterna är begränsade till de renaproblem-branscherna, TEKO, sko, läder och glas. De finns också inom vud somhittills hur betruktuts som ryggraden i det svensku näringslivet, verkstadsindustrin.Här har rationuliseringstukten varit mycket hård. Tiden 19661971 nära nogtredubblades antalet avskedade inom den svenska verkstadsindustrin, jämfört medden tidigare femårsperioden. Det har inneburit en viss förstärkning avkonkurrenskraft och ökad produktivitet om man ser det helt rutionellt, menutbyggnaden av nya arbetstillfällen har legat för lågt, och lönsamheten harutvecklats dåligt. Värst utsatta är faktiskt de mindre och medelstoraföretagen. Genom att de ofta har otillräcklig tillgång till eget kapital hårdei svängningarna drubbuts hårt av brister i statens ekonomiska politik, t. ex.de hårda kreditrestriktionerna för ett par är sedan. Det är därför sominvesteringarna har varit otillfredsställande och t. o. m. sjönkför mindre och medelstora företug. Det är mångu företag som hade kunnat levakvar och utvecklas som hur tvingats slå igen. Dettu är verkligen olyckligt,eftersom de mindre och medelstoru företagen är en så viktig del av vår svenskuekonomi och sysselsätter så mångu människor som trivs med sinu jobb. Dessuföretag betyder mycket eller borde åtminstone betyda mycket för det nyskapandesom är nödvändigt för att ett näringsliv skall kunna utvecklus. vardet i stor utsträckning så utt storföretagen kunde utvecklus ur de mindre ellertillgodogöra sig de nyheter och uppfinningar som kom därifrån. Det här kan mun inte kommendera frum en ändring på. Enliberul biandekonomi kan i varje full uldrig bli en kommundoekonomi. Stutenbehöver oliku slags styrmedel som kan unpussu den ekonomiska utvecklingen istort efter vissa politiskt bestämda mål, t. ex. en bättre miljö. En alltmerkomplicerad ekonomi och alltmer umbitiösu socialu mål kräver nuturiigtvisockså oliku slugs selektiva stödinsatser - det häller jag medregeringstalesmannen om. Men om målet är en decentruliserad ekonomi därbesluten i företagens direkta verksamhet futtus uv människor som urbetur iföretugen, som står problemen sä näru som möjligt, då mäste löntagarnas rätttill medbestämmande klart erkännas också i lagstiftningens form. För att en sådun ekonomi skull fungera för utt munverkligen skall få ut all effekt ur denna krävs en vilja frän statsmakternaatt stimulera företagsamheten genom själva det ekonomiska klimat i vilket denurbetur och på det sättet tryggu arbetet för de anställdu. Tyvärr saknas en heldel av den framtidstro och den vilja utt sutsa som då är en uv förutsättningarna.Man kun inte kommu ifrån utt regeringen här har sitt unsvar. Själva ovissheten om vilku mål som ytterst gäller för densociuldemo-kratisku näringspolitiken och vilku medel man tänker utnyttja har nui varit en negativ faktor. Alltför länge har den socialdemokratiskanäringspolitiken koncentrerats till de stutligu företugen, och mun hur måstägnu sig åt oliku slags utryckningar i akuta lägen. Sådana är nödvändiga, mende räcker inte. Näringspolitikens första och mest grundläggande uppgift måstevara att förebygga arbetslöshet och att rent allmänt stärka näringslivetsstabilitet och konkurrensförmågu. Det är då baru företug med en rimliglönsumhet och med tillgäng till riskvilligt kupitul som kan göru de satsningarför framtiden som behövs om skull kluru sin ekonomi under 1970-tulet.Därför skull den stutligu näringspolitiken inte bura omfatta problembrunscher,utan helu näringslivet; den mäste vura offensiv och stimulera näringslivetsframtidstro. Den mäste medvetet tu sikte på att undunröja flaskhalsar iekonomin, och dit hör då arbetsmarknadspolitiken som måste sikta till uttförebygga urbetslöshet. Vi hur i en större motion velat peka på att det ärnödvändigt utt förbättru arbetsförmedlingarna. Därigenom kan man minskaarbetslös-hetstidernu och göru det lätture för människornu att få det jobb devill ha. En bättre arbetsförmedling som kan passa Uiop arbetstillfällen ocharbetssökande är fuktiskt en spurbössu för samhället. Arbetsförmedlingurnamäste fä resurser utt överblicka arbetsmarknaden i undra delar av landet. Detfungerar, som vi vet, tyvärr alltjämt dåligt. Detta är ett av de viktigaTCO-förslag som folkpurtiet ställt sig bakom. Vårt progrum bygger ocksä pä en systemutisk sutsning pä demindre och medelstoru företagen, bl. a. genom att öka tillgängen tillriskvilligt kapital, nägot som dessa företugure är helt beroende uv, med enstörre tonvikt pä de generella stimulansätgärdernu inom regionulpolitiken. Dithör en lägre arbetsgivaravgift inom stödområdet. Dit hör en bättre samordningmellan trafik- och regionalpolitiken, sä utt inte SJ genom sinu nedläggningarmotverkar vad andra statliga organ genom lokaliserings-politiska insutserförsöker bygga upp. Dit hör förslag om stimulans till företagssparande, somlöntagarna fär andel i efter principen: rikare företag inte i och för sig föratt just företagare skall bli rikare utan för att bäde de anställda ochföretagarna skall bli tryggare. Det uvgörande för en sådan här mer offensiv näringspolitikär utt mun klurur konjunkturpolitiken genom större förutseende och beslutsamheti tid.Regeringen hur fört en politik som varit i otakt medkonjunkturläget. En rad ekonomiska experter hur päpekut detta finansministernvet om det, men han vUl inte erkänna det unnat än i stillu stunder. Resultutenhur blivit omväxlande inflation, vulutuprobleni oci arbetslöshet sumt undersenure år arbetslöshet och inflation . Svårigheterna utt skupu buluns i ekonomin är uppenbaru,och jug erinrar pä nytt om den internationella påverkan. Men vad regeringen harunderskuttut är både de långsiktigu och de kortsiktigu furorna med en snabbprisstegring. När motåtgärderna då satts in har det ofta varit för sent med följdatt de slagit igenom först i nästu konjunkturfus. Om vi kommer i en växandeotakt varie gäng konjunkturcykeln vänder, blir skadeverkningarna större. Påsamma sätt som regeringen dröjde i det längsta med motåtgärder mot den växundearbetslösheten, finns det nu risk att man upprepar misstagen inför det nyaläget. När konjunkturen vänder och det blir nyu högtryck i ekonomin fårmotåtgärdernu inte vura den typ av brutulu kreditåtstrumningar som vi fick1970. Det har återigen viftats med detta, och det skrämmer många, eftersom mandärigenom bryter ned kraften i den sä nödvändiga investeringsuppgången. Detvore välgörande om regeringen i dug kunde säga ifrån utt man denna gäng tänkerförsöku undviku en så drustisk ätstrumning. Annars är det risk för att en del företaggör sig överiikvida, helt enkelt för att gardera sig, och därmed underiåter attinvestera . Och jug riktar där kritiken inte bara mot regeringen utun ävenmot mångu företag som helt enkelt investerar i fel fus av konjunkturcykeln. En suk som vi kan göru på det allmänna planet för att fåstörre utrymme är att nu sänka räntan. När har sänkt sitt diskontoså lågt som till borde också kunna sänka räntan. finns detmurknadsniässigu utrymmet, och det skulle hjälpa riksbunken och stutsmakterna iövrigt i ett senare konjunkturläge. Då har man större utrymme. De mindre och medelstora företagen måste dessutom fä detstöd för sin kapitalförsörining som socialdemokraterna i teorin har ställt iutsikt men så illa lyckats genomföra. Här behövs en jättesatsning för att manskall kunna stimulera deras exportansträngningar. Jag tycker att man skullekunna finna en ny öppning härvidlug i vud statsministern sude i ,och jug hoppus att han hude finunsministerns sanktion för det. Ävennäringspolitiken skall nu komma med i det nordiska samarbetet. Det finns alltsåinom en rad lokalt anknutna mindre företug som helt enkelt inteframgångsrikt kan få ut sina produkter på marknademu utunför . Inom ramenför det nya progrum som mun skull arbeta fram och lovat att redovisa i sinaförsta delar och i hela sin vidd redan vid nästa möte borde det vara möjligt att här etablera en buffertfond för denordiska länderna på några hundra mUjoner kronor. Men då måste man enas om att de mindre ochmedelstoru företagen, när en sådan fond går in som garant för försäljning avvaror, får en något frikostigare kreditbedömning än vud som vuritfullet. är bestämmelserna i regel så snävt hållna att man sällan fårtillgodoräkna sig vuruluger och kundfordringar i skälig utsträckning. dessafinge bilda underlag för den kredit som företagen unses värdiga skulleföretagen i hög grad kunnu öka sin egen förmåga. Finansieringen skullenaturligtvis, sedan en sädan statlig buffertfond har trätt in som garant, skepä vanligt sätt i någon nordisk bank. Jug tycker utt den försöksverksumhet somsvenska staten redan bedriver i TEKO- och glasindustrierna skulle kunna geunderiag för hur man bygger upp en sådan exportfrämjande verksamhet just inomden mindre och medelstora industrin. Men för att man på skall kunna skapa en bättrebalans i hela samhällsekonomin måste statens ekonomiska ramplanering utvecklas.Vi har mänga gånger tjatat om det, och finansministern tycks ha svårt attförstå vad vi egentHgen menar - vi får mest ointresserade axelryckningar somsvar. Men med en skrift som kom har vi nu visat vilken teknik vimenar att man skall använda, och jag hoppas att finansministern har tagit delav den. ImprovisationspoHtik leder bara till ekonomisk överansträngning, ochosäkerhet om regeringens mer långsiktiga planer smittar av sig på företag ochkommuner. Det är endast en systematisk planering av statens långsiktigaåtaganden som kan sätta en broms på det snabbt stigande skattetrycket och drivafram hos oss alla underlaget för verkliga prioriteringar och därmed bättreoffentlig hushållning och sparsamhet i det allmänna. Tyvärr har skattefrågorna inte kunnat arbetas fram somunderlag för den här debatten eftersom socialdemokraterna på nytt har valt attgöra taktikröstningur i utskotten. Jag utgår självfallet ifrån att vi i dagändå får resonera om de frågorna, eftersom de har ett mycket intimt samband medekonomin över huvud taget och enligt min mening just bildar underlaget för denextrema känslighet som många hushåll visar gentemot de stigande matpriserna. Det är många som frågar sig om det lönar sig utt arbeta.Lönar det sig utt arbeta mer, frågar andra, just inför den situation däexempelvis hustrun vill bestämma sig för att också ta ett yrkesarbete utanförhemmet. I tidningar och TV finner vi nästan exempel där människor harräknat fram sin situation och visar i siffror utt ökad arbetsinsats lönas liteteller att inget blir över. Vi har själva fått ta del uv beräkningar som gjortsav sparbankernas budgetrådgivning och som visar att en ökad arbetsinsats ivissa helt vunliga fall t. o. m. innebär att man fär mindre över fall därrådet från experterna alltså skulle bli; försök inte att förbättra er situationsjälva genom att arbeta mer. Det ärsjälvfallet orimligt att ha en sådan ordning. Exemplen visar också en annan sak, nämligen att det förtiotusentals människor i knappast gär att nämnvärt ökalevnadsstandarden genom extrainsatser, genom att höja sin inkomst.Marginalskatten går redan vid en familjeinkomst strax över30 . Bostadstilläggen minskar och faller bort när inkomstenökar. Och i de flesta kommuner är daghemstaxorna sä konstruerade uttavgifterna snabbt ökar med inkomsten. Med inflationen förs man dessutom upp ihögre skatteklasser, där marginalskatten slår hårdare, även om löneökningen buruär kompensation för redan inträffade prisstegringar och inte alls hur höjt denverkliga inkomsten. Säg nu inte utt det buru är någru privilegierude gruppersom drabbas av det här! Det är vanliga löntagare i vanliga inkomstlägen.Marginal- och tröskeleffekter slår nu så hårt för familjer med mellan t. ex. 25000 och i årsinkomst utt vi har hamnat i en situation som ärdramatiskt förändrad i jämförelse med vad den var sedun, dåfinunsministern gjorde sina beräkningar till underlaget årsskattereform. Genom skatter, bidrag och avgifter har marginaleffekternakraftigt skärpts . Därför är det mänga människor -inteminst de som är anslutna till TCO och LO - som pä möten och säkertäven på de andra partiernas möten ute i landet ställer sig upp och kräver: Nimåste säga ifrån att det skall löna sig att arbeta! Säg ifrån att de nuvarandemarginaleffekterna är orimliga! Det är inte alls, herr finansminister, skuttekveruluntersom nu reser kruvet på väsentligu reformer för att lätta marginaleffekterna,utan det är människor som mycket väl förstår utt ett välfärdssumhälle med högtuppsatta mål som det svenska - kräver höga skatter. De inser utt sumludelättnuder av det totala skattetrycket inte gär att utlova under de närmasteåren, eftersom ulla vet hur svårt det är att få stopp på t. ex. kommunalskatternasökning. Men vad de här rösterna säger är dettu: Det mäste vurufel, dä själva systemen för skatter, bidrug och uvgifterärsä uppbyggda atttiotusentals människor praktiskt tuget inte kan öka sin standard genom utt höjusin lön. Ekonomiska stimulanser är det borde vi kunnu vuru överens om-viktigu för frumstegstukten; det brukar i vurie full sociuldemokruterna hållumed om. Men vurför skull i så fall den principen sättas ur spel för exempelvisburnfumiljer i mellangrupperna? Skulle inte de behöva ekonomiska stimulanserför att göra extrainsatser? Skall inte de ha möjlighet utt höja sin stundard?Barnfamiljerna glömdes helt enkelt bort i skattereformen 1970; det är den enklasanningen, och därför växer oavbrutet kravet pä en samlad familjepolitisk reform. skall man inte dölja - och jug tänker inte hellerförsöku göru det att det är svårt att på en gäng, med ett beslut, upphäva deorättvisor som har kommit till. Inte inom något parti kun man slå sig försittbröst och säga; Vi har röstat emot ullu de beslut som hur skupat det här läget.Men gäller det framtiden och det gäller att vända utvecklingen åt rätt håll.Det är därför vi nu mäste ta ett steg i rätt riktning för att göra det meralönande att arbeta. Indexreglering av skatteskalorna är första steget. Detförhindrur den automatiska skärpning av murginulskutternu som inflationenleder till. Vi måste vidure se över den samlade effekten av reglerna förbostadstilläggen och daghenisavgifterna. kommun har blivit mycketuppmärksummud för sitt system med fustu daghemsavgifter - ett belopp förensamstående föräldrar, ett högre belopp för familjer med bäde man och hustrumen utan ökning av avgiften när inkomsten stiger i de här känsliga skikten. Detfinns goda skäl för fler kommuner att pröva en övergäng till den modellen. Denskatteutredning som jag utgår från att finansministern kommer att tala omatt han tänker tillsätta bör ta upp de här frågorna - och med förtur, sä uttriksdagen snabbt kan fatta beslut som gör det mera lönande för dessa hårtträngda familjer att arbeta. Jag hoppas verkligen att jag inte skall behöva höra attjämlikheten skulle krävu att de våldsumma marginaleffekterna skall finnas kvar.Tolkar man jämlikheten sä, att det inte bör löna sig att arbeta, då har manriktat ett ideologiskt grundskott mot hela jämlikhetstanken, och det var väländå inte meningen. Tvärtom finns det nu oändligt mänga människor för vilkajust jämlikheten kommer i kläm med nästan hundraprocentiga marginaleffekter.Den största jämlikhetsfrågan och den största gruppen som det därvid är fråganom är kvinnorna. Det är fortfarande nödvändigt utt krävu rättvisa åt kvinnorna.De måste få en reell valfrihet mellan arbete i hemmet och yrkesarbete utanför hemmet.Vi har sedan årutui från liberult håll angripit de fördomar som diskrimineratkvinnorna i utbildningen och ute pä arbetsplatserna. Vi har ständigt fästuppmärksamheten på skatteregler och bidragskonstruktioner som har bevurut ettförlegut könsrollsmönster. ser man i mussor uv familjer landet runt hur mani praktiken allvarligt försvårar just för kvinnorna utt gå ut i förvärvslivetgenom utt skutter, bidrag och avgifter är sä uppbyggda att det mesta av den nyainkomsten försvinner. Det bedrövliga är ju att man i helt vanliga inkomstlägentunnar ut det fina med införandet uv den särbeskattning som vi slogs för ochdrev igenom och som verkligen var ett steg mot rättvisa för kvinnorna. Jag skulle än en gäng vilja säga till regeringen: förväxlainte den här kritiken med de röster som säger att ingenting skulle ha blivitbättre i samhället under socialdemokraternas regeringsinnehav! Det är mängderav beslut , i regel fattade under stor enighet här iriksdagen, som har ökat trygghet och valfrihet för den stora majoriteten avsvenska folket. Steg för steg har sumhället blivit mänskligare genom socialareformer av olika slag, och ullu som har deltagit i det reformarbetet har rättatt vara stolta över det. Vi hur ofta från vår socialliberala syn arbetat mottvehägsna grupper för förändringar i opinionen just för att livet skulle blidrägligare för tidigare eftersatta människor. Och den debatten måste föras än idug. Kritiken mot de radikalt skärpta marginaleffekternaförnekar alltså inte alls det samhällsbygge där alla partier har gjort sinainsatser. Men stora löntagargrupper förnekar rättvisan i de samlademarginal- och tröskeleffekter som gör det svårt eller omöjligt för dem att höjasin levnadsstandard genom utt öka sin lön. De grupperna skall vi ta intryck av.Jag vet att finansministern inte gärna lyssnat till det här talet. utelämnade ju marginalskattetubellerna ur det storaskattepaketet; vi vill inte ha debatten på det området, sade finansministernden gången. Vid ett annat tillfälle påstod utt folk inteintresserur sig för marginalskatterna. Men det är ju detsamma som att säga attfolk inte intresserar sig för löneökningar. Det stämmer väl inte medfinansministerns erfarenhet. Men även om finunsministern inte skulle vilju diskuteradet här , tror jag att debatten ändå kommer, och den kommer att skärpas.Löntagarna själva konimer att se till att så blir fallet. Deras krav och deraskritik är en kraftfull dementi på regeringens tro att marginaleffekter inteskulle intresseru människor. Det som har gjort att diskussionen om de stigande matpriserna kommerigen med sådan styrka är att en lång rud hushåll just genom de murginaleffekterjag försökt att beskriva bHvit som jag sade extremt känsliga för varje nybörda. Mänga barnfamiljer tycks vara fångade i en fälla, där de ä ena sidan harsvårt att öka sin verkliga inkomst, å andra sidan upplever att maten blir alltdyrare. Hos många tror jag att det finns en stor bitterhet övervad de med rätta uppfattar som svikna sociuldemokrutiska vallöften. Mångakommer säkert ihåg socialdemokraternas slogan i vulet 1966; "gott mendet måste bli billigare". Det var den här trevliga grabben som su detta,men bakom honom stod hela det mäktiga socialdemokratiska partiet ochvalapparaten. Man utlovade orealistiska prissänkningar, och det är detmänniskor reagerar mot. Så får det inte gä till. Ändra igen erinrar sig utfästelser om en samladfamiljepolitisk reform, som ännu inte har kommit. En tredje kategori tänker päde yviga skattesänkningslöftena valrörelse. Inget av det här hartill fullo infriats. tycker jag utt det är glädjande att många av deivrigaste och mest förargade demonstranterna inser att udden i debatten ommatpriserna inte skall riktas mot de jordbrukare som hur producerut den mjölk,det smör och den ost, som tillsammans blivit dyrare , detkött som har gått upp och de rotfrukter och grönsaker, somstigit . Inte heller riktar de sig mot de relativt lågavlönadearbetarna i livsmedelsindustrin och handeln. De är tydligen medvetna om attriksdagen enigt står bakom den nuvarande jordbrukspolitiken, bl. a. detta attjordbrukarnas inkomster skall hålla jämna steg med andra jämförbarayrkesgruppers.