prot · FV0993 · 1972-12-31 00:00:00 — Förhushållen skulle ytterligare prishöjningar betyda ännu större svårigheter attfå utgifter och inkomster att gå ihop. Det förslag till skatteomläggning som regeringen har lagtfram kommer att få en starkt kostnadsdrivande effekt. Det gäller både denvariant med höjd mervärdeskatt, som presenterades i propositionen, och densenare tillkomna varianten med en fördubbhng av den allmänna arbetsgivaravgiften.I kostnadshänseende betraktar jag båda varianterna som i stort sett likvärdigaåtminstone på litet . Utöver de priseffekter som följer medhöjningen av mervärdeskatten respektive löneskatten tillkommer inte obetydligafördyringar genom bl. a. höjningen av skatten på bensin och andra drivmedel. Detta är det viktigaste skälet till att vi i harsagt nej till den här skatteomläggningen. I den mån som man måste räkna med attsänkningen av statsskatten äts upp av andra skatte- ochprishöjningar får den givetvis genast ett mindre värde. När det som i det härfallet praktiskt tagel bara rör sig om en omfördelning mellan olikaskatteformer och för låginkomsttagarna t. o. m. leder till en försämring kan vii inte vara med om del. begärde en förutsättningslös översyn avskattesystemet. Den utredningen har regeringen nu tillsatt. Del ovanliga hardå inträffat att regeringen som direktiven presenterades lade framförslag till reformer på flera viktiga punkter som utredningsarbetet omfattar.Del kommer naturligtvis alt binda utredningsarbetet på ett markant sätt. 1 och för sig skall man naturligtvis inte uteslutareformer på ett område som är föremål för ulredning. 1 det här fallet borde dett. ex. ha gått att rätta till en del av de skönhetsfläckar som uppkom i sambandmed skaltereform. Redan när den reformen genomfördes 22 pekade vi på några sådana. ex. behandlingen av de allra lägsta inkomsttagarna,straffbeskattningen av företagarfamiljer där bägge makarna arbetar i det egnaföretaget samt avtrappningsproblemen i inkomstlägena ,vilka hänger samman både med skattesystemets uppbyggnad och med att vissaförmåner, t. ex. bostadsbidragen till barnfamiljerna, faller bort när inkomstenökar. Sådana begränsade uppgifter kan utredas relativt snabbt och behöver inteheller medföra så stora ekonomiska anspråk. Andra mer genomgripande reformermåste det vara direkt olämpligt att rycka ut från utredningsarbetet, om manskall få ett skattesystem där de olika delarna har ett inbördes sammanhang. Den nu föreslagna skatteomläggningen kan kritiseras ocksåfrån andra utgångspunkter. Jag tänker då bl. a. på den finanspolitiska bindningsom man åstadkommer genom att nu höja antingen mervärdeskatten ellerarbetsgivaravgiften. Budgeten för det kommande budgetåret innebär en vissförskjutning i åtstramande riktning i förhållande till det nu löpandebudgetåret. Det har, såvitt jag förstår, alla partier ansett riktigt inuvarande konjunkturiäge. Man har på det sättet velat förebygga att statengenom en lika stor upplåning som försvårar förnäringslivet och kommunerna att låna pengar, om utrymmet på kreditmarknadenblir knappare i samband med en konjunkturuppgång. står det emellertid klart att budgetunderskottetändå kommer att bli ganska stort. Därför är det angeläget att statsmakternaförsöker bevara en viss finanspolitisk handlingsfrihet. Genomförs denföreslagna skatteomläggningen begränsas otvivelaktigt möjligheterna att bedrivaen aktiv finanspolitik under det närmaste året. Om regeringen hade lagt större viktvid generella ekonomisk-politiska åtgärder än vad den var beredd att göraskulle det nu ha funnits ett betydligt vidare handlingsutrymme än vad somfaktiskt står till förfogande när det gäller finanspolitiska åtgärder. Den senaste tidens prishöjningar har inte minst gälltmatpriserna. Det har ökat den ekonomiska bördan framför allt förlåginkomstgrupper och barnfamiljer. Till en del hänger dessa höjningar sammanmed att jordbrukarna har fält vissa prisförbättringar - delvis som kompensationför inflationen och till en del med att andra låginkomsttagare inomlivsmedelsindustrin, transportväsendet och handeln har fått sina löner höjda. Menprishöjningarna har ytterligare förstärkts genom att varorna är belagda medmervärdeskatt. Prishöjningarna på mat är ett bra exempel på hur mervärdeskattenkan få en prisdrivande effekt utan någon höjning av skattesatserna. I stället för atl nu medverka till en ytterligare höjningav matpriserna borde man, som vi har föreslagit, ha försökt elimineraeller åtminstone reducera en del av mervärdeskattens fördyrande effekter justpå viktiga livsmedel. En möjlighet är att differentiera mervärdeskatten. Detskulle dock medföra tekniska komplikationer. Men man kan också gå andra vägar.Ett sätl är att mervärdeskatten helt eller delvis restitueras på de viktigastelivsmedlen. Varken en differentiering av skallen eller en reslituering avmomsen påverkar jordbruksavtalet. I den proposition som vi behandlar har regeringen lagtsärskilt stor vikt vid del avtal som slutits med representanter förkommun- och Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. landstingsförbunden.Överenskommelsen har senare resulterat i att de båda förbunden rekommenderatkommuner och landsting .ntt visa stor återhållsamhet när det gäller höjningarav de kommunala skattesatserna . Det har sagts attavtalet är unikt. Med det har man då närmast menat att det är första gången somman har träffat ett sådant avtal. Men överenskommelsen har också sina märkligainslag. Inte minst märkligt tycker jag att del är atl man vall att knyta dentill den föreslagna skatteomläggningen. För skatteomläggningen innebär ju i sigsjälv en inte oväsentlig öveivältring av nya kostnader på kommunerna och gördet alltså inte lättare för kommunerna att leva upp till målet att avhålla sigfrån skattehöjningar eller åtminstone begränsa dem. De kommunala utgiftsökningarna och de därmed höjdakommunalskatterna tillhör utan tvivel de mest brännande ekonomiska problemen.Kommunerna har länge fått bära en stor del av kostnadsansvaret för de nyareformerna. Kommunerna har också fått bära en stor del av de samhällskostnadersom följt med den koncentrationspolitik som kännetecknar samhällsutbyggnaden.Det gäller både kostnader för gator, .skolor och andra anläggningar och direktasociala kostnader. Till det kommer att statsbidragen för kommunernastraditionella verksamhet i många fall har reducerats. har kommunerna genombeslut av niajoritet fått påta sig ökade utgifter för de kommunalabostadstilläggen lill barnfamiljerna. Den höjning av mervärdeskatten som föreslogs ipropositionen har beräknats motsvara ett ökat uldebiteringsbehov på omkring 20öre. Det kan jämföras med den utdebiteringshöjning med sammanlagt som anges som övre gräns i den träffade överenskommelsen. rUl dettakommer ökade kostnader till följd av bl. a. den höjda drivmedelsskatten. Enfördubbling av löneskatten kommer att leda till en ännu större kostnadsökningän den föreslagna höjningen av mervärdeskatten, om inte staten förpliktar sigatt träda emellan med mellanskillnaden - hur del nu skall gå till rentpraktiskt. De här kraftiga kostnadshöjningarna har sannerligen inle gjorl dellättare för kommunerna atl leva upp till de mål, när det gäller atl hållatillbaka de kommunala kostnaderna, som ställts upp i överenskommelsen mellanherr Sträng och de socialdemokratiska ordförandena i de bägge kommunförbunden. De rubbningar som just nu kännelecknar den svenskaekonomin är ingenting som man kommer till rätta med på en enda dag eller genomen enstaka åtgärd. Funnes det en sådan medicin skulle regeringen säkert begagnasig av den. Nej, vad som behövs är i stället ett lålmodigl och medvelel arbeteför alt komma till rätta med problemen. Många med mig betraktade det säkert som en styrka hossocialdemokratin när man under 1950-och 1960-lalen konsekvent och målmedvetetinriktade sig på atl försöka lösa uppkommande praktiska problem i den ekonomiskapolitiken. Dagens socialdemokratiska politik kännetecknas i stället av hoppfrän ståndpunkt lill ståndpunkt utan inbördes sammanhang och mening. Jagtänker då inle bara på den senaste lidens många lurer i skattefrågan. Sammamönster har gåtl igen även på andra områden Man kan erinra om den ekonomiska politiken under högkonjunkturen1969/70, som ändade med rekordartade prishöjningar och nära nog kreditstoppunder , och den ekonomiska politiken under den senastekonjunktursvackan, som lett fram till den allvarligaste sysselsättningskrisenefter kriget. Man kan också erinra om den omläggning av näringspolitiken somägde rum /68 och som har gett upphov till en rad misslyckanden inom bl. a.den statliga företagssektorn och skapat nära nog en handlingsförlamning på detnäringspolitiska området. Jag har pekat på hursocialdemokratin slits mellan olika ståndpunkter när det gällerregionalpolitiken. kan, som jag redan har sagt, inte anvisanågon patentmedicin som i ett enda nu vänder allt till rätta. Men en förstaförutsättning för att ekonomin skaU tillfriskna är att åtgärderna kangenomföras med fasthet och konsekvens. De uppgifter vi har att lösa är svåramen på inget sätt originella. Vad det i första hand gäller är att skaffa arbeteåt sä många som möjligt av dem som vill ha arbete. Det förutsätter i sin turatt vi kan hålla tillbaka kostnadsstegringarna. En lugnare kostnadsutveckhng ärockså en förutsättning för att det skall bh fart på investeringarna igen ochför att vi skall undgå nya valutabekymmer. De åtgärder som regeringen ochsocialdemokratin nu anvisar går i direkt motsatt riktning. En förutsättning för att kommunerna skall kunna leva upptill sitt åtagande i överenskommelsen är att man kan göra besparingar. Detfinns minst lika goda skäl att gå igenom den statliga verksamheten och ta tillvara varje besparingsmöjlighet. En medveten decentralisering av verksamhetenskulle vara ett värdefullt steg i det avseendet. Våra besparingsmotioner äremellertid skjutna till höstriksdagen. En rimlig prisstabUitet är också en förutsättning för attvi skall kunna förbättra levnadsstandarden för dem som har det sämst ställt isamhället. Nya prisstegringar, vare sig de beror på högre mervärdeskatt, högrelöneskatt eller andra förhållanden skulle av många otvivelaktigt upplevas somett hot mot den standardförbättring och den utjämning som uppnåddes genomfiolårets löneavtal. Även här går de åtgärder som regeringen ochsocialdemokraterna nu anvisar i fel riktning. Av de skäl som jag här har anfört avvisar vihöjning av drivmedelsskatten. Av samma skäl avvisar vi höjning avarbetsgivaravgiften och därmed också skaljusteringarna. Vi avvisar givetvisförslaget om höjning av mervärdeskatten. Vi accepterar höjningar av alkohol-och tobaksbeskattningen och höjning av barnbidragen. Därtill vill vi reduceramomsens effekter på de viktigaste livsmedlen. Den ekonomiska politiken, m. m. HerrHELEN (fp): Framgången var fullständig för regeringen när finansministernkastade fram förslaget om sitt skatteprovisorium - men bara i etthänseende. Man hade lyckats snuva de tidningar som så gärna hade velatpublicera nyheten i förväg. Inte en enda siffra hade läckt ut. Tidningarnaanade då inte hur svårt det skulle bli också för , som enligtgrundlagen ensam utövar beskattningsrätten, att få fram det ynka siffermaterialsom regeringen visat sig förfoga över. Den ekonomiska politiken, m. m. förvåningsom uppstod på många håll hade helt andra orsaker. För det första; hade begärt en allsidig ochförutsättningslös skatteutredning. Där skulle olika partier och olikaorganisationer från näringsliv och arbetsmarknad få tillfälle att grundligtdiskutera ett nytt skattesystem. Men regeringen struntade i vad riksdagenbeslutat och lade i stället fram ett eget provisorium. Det var ett förslag somhade utarbetats i all hemlighet. De övriga politiska partierna ochlöntagarorganisationerna fick inte ha ett ord med i laget. Man tycker att hertSträng borde ha bränt fingrarna tillräckligt mycket förra gången han lade framett skatteförslag på samma konstiga sätt. Resultatet av det förslaget, 1970 årsskattereform, blev sannerligen inte bra. För det andra; Finansministern erkände helt plötsligtmarginaleffekternas betydelse. Folks oro och skattetrötthet hade trängt ändafram till kanslihuset. Regeringen erkände att vi ifrån hade rätt,när vi sade att det för många löntagare med intelönade sig att göra en extra arbetsinsats. Även om de ökade sin inkomst dubbeltså mycket som prisstegringarna, så blev det i åtskilliga fall ändå ingentingöver av löneökningen. ansåg finansministern i en debatthär i att det bara var en "detalj" i skattesystemet attmänniskorna inte fick något över om de ökade sin inkomst. Så sent som den 1mars ansåg han att det var nästintill omöjligt att göra någonting åt det -man skulle inte hålla på och exercera med sådana här saker. Men , den 20april, hördes andra tongångar. Vårt ihärdiga upplysningsarbete hade tydligenfått finansministern att inse att de alltför höga, samlade marginaleffekterna ide vanligaste inkomstlägena är ett av de mest angelägna problemen för mångamänniskor. Den omsvängningen hälsade vi givetvis med glädje. Ett tredje skäl till förvåningen ; Närfinansministern presenterade sitt förslag visade han upp fina tabeller på hurstora skattesänkningar folk skulle få. skulle detbli i vissa inkomstlagen. Men svenska folket fick inga uppgifter om hurskattepaketet i sin helhet skulle verka för inkomstlagarna. Inte underligt atlmånga var förvånade! Vi såg genast vissa svagheter i förslaget. Höjningen avmomsen och skatterna på bl. a. bensin och brännolja skulle t. ex. komma alt ökakostnaderna för både företag och enskilda medborgare. Det första vi måste göra var givetvis att själva ta framde siffror som regeringen borde ha bifogat sitt förslag. När siffrorna komefter såg vi hur verkligt dåligt provisoriet var. Vi samladeerfarna förtroendemän från olika delar av landet, och de hade i sin tur kontaktmed många människor. Deras slutsats var lika entydig som vår: TUl det härprovisoriet måste man säga nej. Detta är den enkla sanningen om varför vi harsagt nej. Varför är dä förslag så dåligt? Jag vill pekapå särskilt två saker. När man tar hänsyn till de kostnadsökningar som blir följdenav höjda indirekta skatter får nästan ingen mer än en tia iskattesänkning genom förslaget. De flesta får mindre kvar än 1972 meddet här provisoriet. Det framgår bl. a. av den tabell som finansdepartementetefter många krumbukter lämnade till skatteutskottet. Men den tabellen ärgrundad på felaktiga förutsättningar, säger finansministern, utan att självordentligt redovisa vad han tror om de samlade verknmgarna. Låt mig svara: Denär grundad på de förutsättningar som bmkar användas. Den visar hur förslaget igenomsnitt kan fungera. Den säger mycket om regeringsprovisoriet. Det gördäremot inte socialdemokraternas tabeller. Ingen får den skattesänkning som devisar. Det har sagts att den cyklande, icke-rökande nykteristen är den som fårut mest av skatteprovisoriet men inte ens han eller hon får de där 75kronorna som finansministern påstår att man skulle få. Det beror bl.a. på att förslaget sätter i gång priskarusellen. Men om uppgifterna enligt mening vargrundade på felaktiga förutsättningar, varför lämnade då inte departementet deuppgifter om förslagets verkningar som departementet självt ansåg korrekta? Fördet är väl ändå uteslutet att det inte i finns beräkningarpå hur förslaget kommer att verka? Varför har skatteutskottet inte fåtttillgång till de uppgifterna? Provisoriet skulle allvarligt försvåra den ordentligaskattereform som det bör vara skatteutredningens uppgift att lägga fram förslagom. Regeringens skatteförslag är visserligen dåligt och begränsat, men detkostar inte desto mindre mycket pengar. Det innebär att momsen redan nu kommerupp i de som statsministern i en del sammanhang angett som ett takför momsens höjd i . Det innebär dessutom att man pressar momsen i takutan att göra något åt dess hårda belastning på matpriserna. Applåderna över regeringens skatteförslag uteblev. Densocialdemokratiska ledningen och inte minst finansministern verkar ståoförstående för det. Hur kom det sig? Varför möttes inte det här finaprovisoriet av folkets jubel? En förklaring är givetvis, som jag har visat här, attförslaget i sak var dåligt och att medborgarna har fått nog av illa genomtänktaoch hafsigt genomförda beslut frän regeringens sida. Men människorna trordessutom helt enkelt inte på regeringen därför att de förlorat förtroendet förregeringspolitiken. Hur den socialdemokratiska regeringen hamnat i detta lägeav förlorat förtroende är värt sin egen historiebeskrivning De sakpolitiska missgreppen har varit många.Regeringens missgrepp och felbedömningar liksom dess ovilja att lyssna påandras varningar och förslag har många människor i detta land fått betala dyrti form av arbetslöshet, sänkt standard och allmän osäkerhet inför framliden. upplevde vi en överhettning i densvenska ekonomin. Den följdes av stark inflation och en betydande försämring avvåra affärer med utlandet. Behovet av åtstramning via statens finanspolitikinsågs nära nog av alla utom av regeringen. Regeringen förlitade sig ensidigtpå hårda påbud från , förhindrade den utbyggnad av kapaciteten inomindustrin som så väl hade behövts för att när konjunkturen blev sämre tryggaarbete, standard och fortsatta reformer. Socialdemokratins rädsla att förevalet besluta om åtgärder för att begränsa efterfrågan fick gå förehänsynen till landets ekonomi, och detta Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. trots attoppositionen erbjöd sig att ta sin del av ansvaret för sådana åtgärder. Efter valet var det visserligen dags för litet andratongångar från socialdemokratisk sida. Då vågade regeringen komma fram medförslag till åtstramning av ekonomin. Då - när högkonjunkturen var på väg attpassera och det behövdes stegvis insatta stimulanser i stället för hårdkreditåtstramning och en mycket hög ränta! Men inte heller vändningen mot det sämre konjunkturlägetupptäcktes av regeringen, trots att rader av ekonomer förutomoppositionspartierna pekade på det nya ekonomiska läget. Utvecklingen kommeratt präglas av aktivitet på hög nivå, hette det i finansplanen i januari 1971.Man stoltserade med att åtstramningen av finanspolitiken skulle fortsätta underdet budgetår som går mot sitt slut. Regeringens optimistiska bild avkonjunkturläget höll man uppe så sent som i den reviderade finansplanen i aprilförra året. och framhöll däremot i en gemensam motion redani att "det nuvarande ekonomiska läget motiverar ickeoväsentliga ytterligare stimulanser för att främja såväl investeringar som sysselsättning". Socialdemokratin sade tyvärr nej till våra förslag att fåhjulen i rullning, för att ge människor jobb och för att garantera fortsattaframsteg. De tiotusentals människor som blev arbetslösa var de som främst fickbära följderna av regeringens missgrepp. Först sedan genom kravenpå en tidsbegränsad sänkning av momsen och slopande av arbetsgivaravgiften istödområdet och en sänkning i landet i övrigt skapat ett politiskt läge därregeringen tvingades handla kom förslag till åtgärder för att stimuleraekonomin men helt otillräckliga åtgärder. kan vi se hela bilden. Det visar sig att den privatakonsumtionen sjönk i . Det visar sig attindustriinvesteringarna, bortsett från de i och för sig positivamiljöförbättrande investeringarna, praktiskt taget låg stilla. Och det visarsig att vi fick nästan ingen ökning alls av svenska folkets gemensammatillgångar. Ännu har det inte blivit något ordentligt sving inäringslivet. Ännu består en mycket hög arbetslöshet. Investeringsviljan i densvenska industrin är för låg och förnyelsekraften otillräcklig för att vi medtillförsikt skall kunna se framtiden an. Hanteringen av EEC-frågan ochoklarheten om regeringens syn på näringspolitiken har inte gjort saken bättre. Det är inte att förvåna sig över att så många har förloratförtroendet för regeringens sätt att sköta det här landets ekonomi. Men många människors misstro mot den socialdemokratiskaregeringen grundas också på klyftan mellan de förväntningar som flotta löftenoch stolta deklarationer har skapat och den verklighet som människor självakunnat uppleva som resultat av den socialdemokratiska politiken. Verkligheten bakom parollen om en ny näringspolitik harvisat sig bestå av havererade statliga företag och allt sämre möjligheter förandra företag att skapa resurser och ge jobb. Det var inte den statligaföretagsamheten och den s. k. nya näringspolitiken av ledande socialdemokratersades kunna uträtta nästintUI underverk. De statliga företagen skulle inte barabli lönsamma och effektiva utan också särskilt fina i fråga om arbetsdemokrati,miljöskydd och trygghet i anställningen. Statsråd for land och rike runt ochlovade nya industrier. Det kom att stå landets ekonomi ganska dyrt. De förväntningar som socialdemokraterna islutet på 1960~talet byggde upp på den "nya, aktiva"näringspolitikens välsignelse-bringande verkningar infriades i mycket litenutsträckning. Tvärtom har våra varningar för att satsa skattebetalarnas pengarpå den ena riskfyllda affären efter den andra och våra krav på ennäringspolitik för hela näringslivet visat sig starkt befogade. Verkligheten bakom löftet att tvä tredjedelar av svenskafolket skulle få skattelättnad visade sig bestå i skatteskärpning för nästanalla. har drivit kravet att det skall löna sig attarbeta. Men har människor upplevt detta krav som så angelägetsom efter den socialdemokratiska skattereformen 1970. Allt flerfamiljer har funnit det nästan omöjligt att genom egna ansträngningar förbättrasin ekonomiska situation. Och detta efter att ha lovats en rejälskattesänkning: "Vi har rätt att bli trodda på vårt ord",proklamerade socialdemokraterna en aning patetiskt i stora annonser i 1970 årsvalrörelse. De väljare som trodde på socialdemokraternas ord i skattefrågan I970 är besvikna. Verkligheten bakom parollen om ökad jämlikhet har i flerafall visat sig vara nya klyftor och mmskat reformutrymme. Utslagningen avmindre lönsamma företag, som varit ett centralt mål för den socialdemokratiskanäringspolitiken, har gått så snabbt att de människor som blivit arbetslösa ialltför många fall inte har kunnat få annat arbete. De äldre, de handikappadeoch ungdomar som saknar utbildning har fått aUt svårare att rymmas på denvanhga arbetsmarknaden. Regeringen har gjort insatser för att hjälpa dem detär sant. Men det räcker inte. Det behövs också en pohtik som förebyggerarbetslöshet. Vi anklagar alltså regeringen för att den för en politiksom gör att det inte lönar sig att arbeta. Denna politik går till stor del utöver människor med vanliga inkomster som bor i glesbygden eller som sitter medhöga hyror i ett förortsområde, som ser att pengarna inte räcker till ochatt det inte hjälper mycket om de anstränger sig mer eller om hustrun går utoch börjar jobba utanför hemmet. En tredje huvudorsak till socialdemokraternas förloradeförtroende är att den socialdemokrafiska regeringen fortsatt en politik prägladav grundinställningen "Vi är oss själva nog", trots att väljarna i1970 års val visade att man inte ville ha en regering med en sådan inställning.Av undersökningar som gjordes års val framgick att en stor del av desocialdemokratiska väljarna tyckte att det vore bra om socialdemokratin ficken något mindre stark ställning i riksdag än den haft under åren1969-1970 så att den inte ensam kunde bestämma allting. Det blev på ett sättockså resultatet av val. Den socialdemokratiska regeringen satt kvar,men den var mindre mäktig. Den kunde inte längre bestämma allting själv. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska pohtiken, tn. Man hade ju kunnat tro, att den minoritetsregering somutgick ur val skuUe ta vara på den vilja till samverkan som vi frånfolkpartiets sida upprepade gånger visade efter valet. Det var vår uppfattningatt ett för nationen besvärligt läge, avtalsrörelsen som alla visste skulle blisvår, EEC-förhandlingarna och behovet av ett försvarsbeslut för en nyfemårsperiod, ställde särskilda krav på vilja till samverkan från alla håll förlandets och människomas bästa. Jag uttryckte personligen denförhoppningen bl.