prot · FV0991 · 1972-12-31 00:00:00 — För det första är det naturligtvis, som försvarsutskottetockså påpekar, stabiliteten i den svenska neutralitetspolitiken. Över denkomponenten är vi själva herrar här i landet. Men för att den verkligen skallbli framgångsrik fordras också att ett par andra delkomponenter är med ibilden. Den första av dem är att det föreligger en verklig maktbalans mellanslormaktsblocken och i synnerhet mellan supermakterna, inte bara allmäntglobalt sett, för det gör det ju, utan även i de delar av som ärsärskilt intressanta ur svensk synvinkel. På utvecklingen härvidlag kan vi barautöva ett ringa inflytande. Men det hindrar inte att just en sådan maktbalanssom jag nu talar om är av vital betydelse för själva möjligheten att driva enoberoende, alliansfri politik för att kunna stå neutrala i krig. Ty för att detöver huvud taget skall vara möjligt att med framgång upprätthålla enneutralitetspolitik av det svenska slaget fordras två parter att varaalliansfri och i krig neutral mellan, två parter som har något så närlikvärdiga intressen av att driver en sådan politik. Avtar detintresset hos någon av de stora parterna kommer som en automatisk följd att denoberoende politiken får större svårigheter att verkligen vara oberoende ochframgångsrik. Åtstormaktsbalansens bestånd kan vi själva, som jag anmärkte, Men det är viktigt att vi gör klart för oss själva här hemma attunder överskådlig tid kommer den maktbalans i som 38 är den första förutsättnmgen föratt med framgång skall kunna driva sinegen linje att vara beroende av en relativt kraftig amerikansk militär närvaroi vår världsdel. Och det skulle inte skada, tvärtom, om man från den svenskaregeringens sida oftare underströk det förhållandet som det faktum det är.Gjorde man det skuUe vi också kunna bidra till förtroendet i andra länder förrealismen hos den svenska säkerhetspolitiken och vi skuUe stärka dess aUmännagoodwill. I det senare fallet är det min uppfattning att en försvagning av vårallmänna goodwill inträffat när det gäller uppfattningen iandra demokratiska länder. Summan av det här resonemanget skulle då vara: Deingredienser, vid sidan av ett starkt försvar, som den svenskasäkerhetspolitiken bygger på har knappast utvecklats på ett sätt som i och försig kan motivera att en mindre tyngd läggs på försvaret. Det gäller såvälberoendet av maktbalansen mellan stormaktsblocken som det förtroende och dengoodwill i andra betydelsefuUa länder som förstärker möjligheterna att medframgång driva vår linje. I den mån någon förändring har inträffat kan det välsnarare sägas vara den att en viss försvagning i de båda senare avseendenahotar eller redan är på väg. Det skuUe i och för sig motivera en större vikt påförsvarsområdet. Emellertid finns det ju, som vi alla vet och erkänner,även positiva drag, som kan verka i motsatt riktning när det gäller de hot- ochangreppsbUder som kan te sig rimliga att räkna med för vårt land under t. ex.en framåt. Dit hör bl. a. avvecklingen av de allvarligamotsatsförhållanden mellan och som under många tidigareårhundraden plågat . Den avveckhngen är ett verk främst av de ohka franska efterkrigsledarna. Dit hör naturligtvis denBrandt-Scheelska östpolitiken med ett allt starkare stöd från deandra NATO-makternas sida, men också från andra staters sida och även från vår.Dit hör slutligen de alltjämt pågående Moskvasamtalen, som trots allt kom tillstånd och som avkastat vissa resultat, också om det väl är klart att de kommeratt lämna ett par av de allvarligaste konfliktproblemen utan lösningar. Det kan därför inte sägas vara oberättigat att försvarsutskottetoch även utrikesutskottet har dragit slutsatsen, att det har inträtt ensituation i som kan innebära förutsättningar för ett mer varaktigttiUstånd av avspänning och samarbete. Men de säger också att bakslagnaturligtvis kan inträffa, även om låsningar av motsättningar mellan stormaktsblockennu har blivit mindre hårda. Det är alltså alltjämt fråga om hur stora risker vivill ta. Jag skaU nämna några ytterligare skäl för att de riskerna inte bör fåbli så stora som regeringspropositionen och utskottsmajoriteten förordar. Ett sådant skäl är ju, herr talman, att de nuvarandeavspänningssträvandena vad beträffar väsentligen gäller Centraleuropa.Jag tror att den iakttagelsen är viktig. Stormaktsblocken är angelägna attminska spänningen kring den för dem mest allvarliga eventuellakonfrontationslinjen. Försöker man se problemen ur sovjetisk synvinkel, så kanman säga att bakom denna strävan även finns ganska komplicerade motiv.Motsättningarna gentemot , önskvärdheten av att hävda sovjetiska intressenpå den södra europeiska flanken med dess angräns-ningar till ,arabstaterna och , även och Försvarets fortsatta inriktning m. m. Försvarets fortsatta inriktning m. m. ,och på den norra flanken och Östersjö-utloppens stegradebetydelse ställer krav på resurser som i förening med fordringar på förbättradlevnadsstandard i själva gör en lättnad av motsättningarna icentrum av önskvärd. Ser man i huvudsak samma problem ur NATO-synvinkel kanliknande iakttagelser göras. En amerikansk önskan att minska de militäraengagemangen i , en önskan hos de europeiska NATO-makterna attinte till följd av det ställas inför stora anspråk på ökade egnarustningsansträngningar, en önskan att kunna hävda intressen i Medelhavsområdetoch i andra världsdelar än samt att möta den sovjetiska marinaupprustningen kan för NATO-sidan liksom för Sovjetsidan göra en lättnad avmotsättningarna i önskvärd. Men, herr talman och detta är det centrala i detresonemang som jag nu försöker föra hela den här utvecklingen, som synesvara på väg, innebär ju egentligen ur vår svenska synvinkel ingenting annat änatt troligen en allmän minskning av spänningen mellan stormaktsblocken tUlsvidare är på väg, men man vet inte hur långvarig den blir. förskjutsemellertid fördelningen av den kvarstående spänningen från centrum till desödra och norra europeiska flankerna. Det innebär sannerligen inte något motivför att ta särskilt stora risker beträffande säkerhels- och försvarspolitik. Beträffande den norra europeiska flanken harförsvarsutredningen klart uppmärksammat delta förhållande, och den har heltenhälligt uttalat: "utgör lill följd av sitt geografiska läge enskärningspunkt mellan öst- och västintressen. Sovjetmarinens behov att få fritttillträde till framför allt från men även frånÖstersjön samt behovet att skydda sitt eget operationsområde liksom västsidansintresse att förhindra detta är väsentliga skäl till att de kringliggandeområdena, och områdena kring Östersjöulloppen, får strategiskbetydelse. Intressemotsättningarna i fråga om dessa områden bedöms bestå även iframtiden." Jag vill särskilt betona den sista meningen, eftersom dengäller oberoende av de pågående avspänningssträvandena och de resultat deavkastar. Jag lämnar de säkerhetspolitiska reflexionerna och övergårtill några synpunkter på den utveckling som avtecknar sig med anledning av deföreliggande förslagen från regeringen och utskottsmajoriteten beträffande detsvenska försvarets inriktning och förhållandet mellan målsättning och resurser. Herrar i Gäddvik, Enskog och Glimnér har belyståtskilliga konkreta konsekvenser som kommer att inträffa under nästa ochdärefter kommande budgetår, såvida ingen förbättring av förutsättningarnabeträffande resurserna sker. Jag skall hålla mig till några mer aUmänna men vågar jag säga därför inte mindre viktiga synpunkter. Det sägs ju och därom råder enighet att målsättningenför totalförsvaret är en politisk manifestation som inte är avsedd att tjänasom utgångspunkt för totalförsvarsplaneringen. reparför sin del återigen att tUltron till neutralitetspolitiken kräver att helalandet kan försvaras och att försvaret kan anpassas till skilda lägen och mötaolika hot och angripare. Men är det väl ändå, herr talman, alldelesklart att om spännvidden mellan målsättningen, å ena sidan, och de resurser somställs till förfogande, å den andra, blir mycket stor, då blir trovärdighetenhos målsättningen och neutralitetspolitiken över huvud taget lägre, för låg. Särskilt bjärt tycker jag att den svåra bristen påöverensstämmelse mellan mål och medel träder vid en jämförelse mellanen rad av regeringsuttalanden i propositionen och propositionens materiellainnehåll. Jag skall citera en enda av dessa deklarationer det finns ett otalandra. Sålunda säger t. ex. försvarsministern på regeringensvägnar bl. a. följande; "Jag anser att väsentliga försvagningar av detsvenska försvarets styrka i förhållande till vår närmaste omvärld skulle kunnainverka störande på stabiliteten och balansen i ." Iverkligheten förhåller det sig ju så - på den punkten har att väsentliga försvagningar kommer atl inträffa om planeringsramenenligt regeringsförslaget fullföljs och utgiftsramarna fastställs i anslutningtill det. Var i vår närmaste omgivning finner försvarsministern någraindikationer på att i ett tioårsperspektiv antalet rörliga fältförband kommeratt gå ned till hälften eller mindre och likaså antalet andra förband med storrörlighet, t. ex. förband med flygplan och ubåtar? Här är verkligen överensstämmelsen mycket dålig mellan detuttalande som görs och den verklighet beträffande det svenska försvaret somskulle göra uttalandet realistiskt och förtroendeingivande. Det är klart, herrtalman, att det kan hända om världen blir förnuftigare än vad den är är den en maktpolitikens värld att vi , ehum detkommer att dröja länge, får se en era av verklig nedrustning inledas. Hittillshar vi endast och möjligen kunnat registrera en viss dämpning av upprustningenmen, som har påpekat, inte ett jota av verklig nedmstning.Vi borde då inte räkna med att ta för stora nedrustningsrisker för vår egen deltills en sådan mera hoppfull utveckling verkligen kan fastställas. Jag vill säga några ord om den ganska besynnerligadiskussion som försvarsutredningens majoritet tagit upp om en motsatsställningmeUan s. k. initialstyrka och s. k. uthållighet - och den har försvarsministernanammat. Med initialstyrka menas då något förenklat, fast inte för mycket ett försvar som i huvudsak tar sikte på att avvärja ett anfall utanför, videller ganska nära innanför våra kuster och gränser. Med uthållighet menas också litet grand förenklat en försvarsmetod inriktad på fördröjning av eneventuell angripare både i ett krigs inledningsskede och sedan han lyckatstränga in i omfattande delar av vårt land. Tanken på att lyckas avvärja ettanfaU sätts i det senare fallet i bakgrunden. Jag har en, som jag anser, viktigiakttagelse att göra i det sammanhanget. framhöll att en stat som eventuelltangrep alltid måste ta hänsyn tUl en huvudmotståndares motåtgärder ochatt därför tiden för att genomföra en planerad operation komme att spela 2* protokoll 1972. Försvarets fortsatta inriktning m.m. Nr91 en stor roll. Försvarsutredningenansåg alt snabba framstötar är troligare Måndagenden " långt krig. Även jag anseralt det finns mycket som talar för just den 29 mai1972 bedömningen - snabba framstötar ärtroligare än långt krig. 7---------------- drogförsvarsutredningens majoritet den märkliga slutsatsen atl i den ' motsatsställning mellan initialstyrka och uthållighet, som den själv * ' " konstruerat, skulle uthålligheten principiellt ges företräde. fördröjningenskulle verka mer angreppsavhållande än en uppläggning som gav möjligheter attavvärja ett anfall i själva kust- och gränsområdena. majoritet upptäckte uppenbarligenaldrig den självmotsägelse som i detta sammanhang ligger i dess egetresonemang. För det är väl ändå klart, herr talman, att i fråga om flera av deangreppsfall som regeringen angivit såsom rimliga och i fråga om flera rimligastrategiska målsättningar för en eventuell angripare, så är det för oss merabehovet av avvärjning och mindre behovet av seg fördröjning över stora ytordjupt in i landet som träder i förgrunden. Ta förhållandena i sydligaste ! Östersjöutloppensstrategiska betydelse är vi alla överens om. Att snabbt ta och ett parangränsande bitar kan framstå som ett vitalt intresse för en presumtivangripare. Dessa våra landområden erbjuder mycket dåliga möjligheter för ettsegt uppehållande försvar över ytan dels därför att ytan är liten, dels därföratt den är sådan den är. Vad det då kommer an på, om man vill avhålla frånangrepp, det är att ha tillräckliga resurser för att avvärja ett angrepp genomegna motaktioner på vattnet, under vattnet, i luften och på stranden och tillden gränsande landområden. Det kan verka avhållande och förhindra att anfalletkommer till stånd. Däremot tror jag, herr talman, att det har mindrekrigsavhällande betydelse om en sådan presumtiv angripare måste räkna med segtoch fördröjande försvar i de småländska skogarna. Han har kanske, i varje fallinledningsvis, ett ganska ringa intresse för dem; han behöver dem inte för dethär förutsatta primära målet. Parallella resonemang kan föras om en planering för ettangrepp på för att skaffa en mer fullständig kontroll över Östersjönoch därigenom förbereda vidare framstötar. Parallella resonemang kan föras omöstra med huvudstadsområdet och om västra medGöteborg-Bohusområdet, Parallella resonemang kan föras även beträffandenordligaste med dess betydelse för Kalottområdet, fast med någotannorlunda försvarskomponenter på vår sida. Allt detta gäller under förutsättning attförsvarsutredningen har rätt i att de väsentliga strategiska målen ochansträngningarna att skapa bättre förhandlingspositioner för en eventuellangripare ter sig viktigare att uppnå med en snabb framstöt än att ge sig in påett långt och utdraget krig. har alltså bedömt det så attsnabba framstötar är troligare än ett långt krig, och därmed har utredningenegentligen slagit ihjäl sitt eget initialstyrke- och uthållighetsresonemang. Detta har också försvarsministern upptäckt. Men eftersomdet är han själv och en del av hans medhjälpare som har konstruerat denorealistiska och för försvarsplaneringen ofruktbara motsatsställningen mellaninitial- styrka ochuthållighet kunde han ju inte överge den. Därför har han helt enkelt ipropositionen strukit forsvarsutredningens bedömning alt snabba framstötar ärtroligare än långt krig. På det viset försöker han klara sig själv från denohjälpliga självmotsägelse som jag här har tecknat. Jag skulle verkligen vilja, inte vädja utan enträgetanhålla hos försvarsministern och regeringen att stryka hela detta resonemangom företrädet för uthållighet framför initialstyrka ur sin tankevärld. Det ärenligt min mening till stor skada för det svenska försvarels möjligheter altverkligen vara krigsavhällande. Jag vill inte vända det resonemanget upp ochned och lika schablonmässigt prioritera initialstyrka framför uthållighet. Mendet måste, som vi har skrivit i vår och reservation, vara enoptimal avvägning. Uthållighet i vid mening förutsätter all initialstyrkan inteär för svag. Den förutsätter att inget av de stora avvägningsprogrammen sättesi strykklass. Besparingskraven måste riktas mot alla dessa program, ochavgörande måste vara vilken avvägning som ger den såvitt vi kan bedöma bästaeffekten. Något stöd för sin nuvarande linje har försvarsministern inte, såvittjag förstår, frän de ansvariga militära instanserna. Men vill man ha enprincip, så anser jag att den som uttrycks i mittenreservationen, alltsåreservationen 2 vid punkten l,är bra: "Enligt utskottets mening bör alltsådet mUitära försvarets uppgift i första hand vara atl som ett viktigt medel försäkerhetspolitiken bidra till atl hålla landet utanför krig och i andra hand,om anfalles, vara att så långt möjligt hålla kriget utanförlandet." Jag har snuddat vid de ekonomiska aspekterna och skall numed några ord återkomma till dem. Praktiskt taget alla som harförsökt följa med kostnadsutvecklingen i allmänhet och dess inverkan påförsvaret i synnerhet utom försvarsministern och hans meningsfränder äröverens om att bristfälligheter i givna förutsättningar för de olikaprogramplanerna 1972-1977 medfört att det i alla något så när studeradevariationer fattas ett belopp i storleksordningen . Detgör det också för försvarsministern, men han tycks föredra att inte låtsas omdet. Han gör också stora ansträngningar atl neddimensionera betydelsen däravför möjligheterna att i upprätthålla en egen vapenindustri och undvikaberoende av maktblocken samt inte minst, som flera tidigare talare berört,konsekvenserna för sysselsättningen. Men grundkonturerna i problemet är väländå alldeles klara och inte så särskilt konstiga. Om ubåtsprogrammet slopas eller ställes ochantalet sådana fartyg minskas med hälften, om de tunga luftvärnsrobotkompa-niernaavvecklas hastigt , om luftvärnsrobotprogrammet i övrigt kraftigtinskränks eller ställs , om ohka väsentliga utrustnings- ochanskaffningsprogram på armésidan senarelägges eller går om intet, så är det välklart att motsvarande inskränkningar i det svenska försvarets köp avtillverknings- och underhållsindustri i måste göras. Det är inte allsnågra överord att säga att man såväl inom försvarsstaben som inom försvaretsmaterielverk och inom själva försvarsdepartementet knappast vet någonlevandes råd om hur dessa problem skall av utan aUtför svårakonsekvenser för försvarsindustrins anställda och naturligtvis för dennaindustri själv. Försvarets fortsatta inriktning m. m. Försvarets fortsatta inriktning m. m. beräkningarförändras från dag tUl dag, och inom försvarsdepartementet letar man säkerttämligen förtvivlat efter utvägar att undgå konsekvenserna av regeringens egnaförslag, men några sådana förnuftiga utvägar finns inte. Inom försvarets egnaindustrier och inom statliga och andra försvarsindustrier måste man därförbereda sig på bistra tider. Mittenpartiernas reservation innebär att påfrestningarnablir mindre och att man får på sig för en omstäUnings- ochomplanerings-period. Detta gäller alltså vårt yrkande beträffandeplaneringsramen för hela den närmaste programperioden. Att vi nu - detta har något berörts tidigare i debatten -beträffande det närmaste året föredragit metoden att begära förslag frånregeringen om anslag pä tiUäggsstat, beror bl. a. på att det har varit omöjligtatt få något säkert grepp om vad som egentligen erfordras. Det beror i sin turpå att varken försvarsstaben eller andra berörda myndigheter ännu har fåttnågra klara riktlinjer från departementet om hur de skall förfara och vad deegentligen skall utgå ifrån. Jag vågar emellertid, herr försvarsminister, ändåsäga att lika säkert som vi för den här debatten , lUca säkert är det attom inte mycket obehagliga, för att inte säga utomordenthgt påfrestandeavskedanden skall tvingas fram vid sidan av den s. k. naturliga avgången, såmåste här komma tilläggsyrkanden från regeringen redan under nästa budgetår detta oavsett om mittenpartireservationen avslås eller inte. Hur storatUläggsyrkandena bhr har vi med någon exakthet inte kunnat bedöma på grund avden allmänna suddighet som utmärker hela försvarsplaneringen.Kommer regeringen med sådana förslag, skall vi stödja dem, om det fortfarandeär den nuvarande regeringen; kommer den inte med sådana, eller är det en annanregering, skall vi ta ansvaret själva. finns i detta sammanhang ett ytterligare och allvarligtproblem. har ju arbetet på att göra en ny programplaneringbörjat övergången från 1972-1977 till planering. Därvid tyckspreliminära beräkningar antyda att underskottet på för deprogramplaner som vi nu skaU besluta om för tiden 19721977 vid omräkning tillpris-och löneläget 1972 för kommer att ungefär fördubblas,bl. a. på grund av de brister i kompensationsmetodiken som tidigarehar berört och på gmnd av den antagligen tillkommande arbetsgivaravgiften. Jagskulle verkligen vilja anhålla att försvarsministern åtminstone inte låter detproblemet - låt mig kalla det den andra miljardens problem flyta på sammasangviniska sätt som det på vilket han bortser från de nu aktuella . En vettig försvarsplanering bhr helt och hållet omöjlig,om inte statsmakterna vUl ge de berörda myndigheterna någon grund att stå pånär det gäller hur problemet skall upp. Här kan inte regeringen stickahuvudet i sanden, om den över huvud taget vill göra skäl för sin ställning somen regering som känner sitt ansvar, eftersom det väl ändå är den som bär detyttersta ansvaret så länge den vUl ha det och kan ha det - och som också äransvarig för att här ges erforderiiga klarlägganden. Jag hoppas verkligen attförsvarsministern vill tala ur skägget beträffande dessa stora problem. Och varför, herr försvarsminister, tjata om hela det ofruktbara resonemangetom initialstyrka och uthållighet även när det gäller direktiven till den nyavärnpliktsutredningen? Det väsentliga är väl ändå att vi får en utredning somså snabbt som möjligt kan vidta sådana besparingar inom den nuvarandefredsorganisationen att vi inom rimliga ekonomiska ramar skall kunna bibehållaen i jämförelse med omvärldens utrustning effektiv vapenmateriel. TiU sist, herr talman, skall jag med bara några ord beröraden politiska situationen bakom det försvarsbeslut vi nu står inför. Detbeslutet kommer med all sannolikhet att dikteras av en majoritet av socialdemokrateroch kommunister det är inte det första och med stor sannolikhet inte hellerdet sista beslut där så kommer att bli fallet . Ändå vill jag verkligeninte i detta sammanhang säga att det är vpk-svansen som styr det nuvaranderegeringspartiet. Det är i stället krafter inom det socialdemokratiska partietoch dess riksdagsgrupp. Om jag vågar göra en gissning skulle det vara att dekrafterna befinner sig i minoritet - det kan vara fråga om en fjärdedel elleren tredjedel, vad vet jag men de har fått ett inflytande, som inte svarar motderas verkliga styrka. Jag skuUe väl kunna tänka mig att en majoritet såvälinom det socialdemokratiska partiet som bland dess väljare hellre sett en bredförsvarsuppgörelse med och i stäUet för den polariseringsom vi nu konfronteras med. Tyvärr ligger det i linje med regeringensuppläggning i den här frågan liksom i några andra betydelsefulla spörsmål attden hellre tar en konfrontation än en saklig uppgörelse. Jag har förståelse för partiledningar i trängdasituationer, och jag har förståelse för de svårigheter som möter enminoritetsregering som den nuvarande i den ena besväriiga situationen efter denandra. Det är klart att det är ett stort intresse att då försöka bevarasammanhållningen och solidariteten inom partiet. Men, herr talman, det finns ensolidaritet som måste ta över solidariteten med partisammanhållningen, sommåste ta över rädslan för att en eller annan kan avfalla till de ansvarslösavpk-anhängarna, och det är solidariteten med de svenska medborgarnas intressenav att vårt demokratiska system får så goda utsikter som möjligt att bevarasoch vidareutvecklas och att riskerna i det hänseendet inte blir för stora. Detär i denna övergripande solidaritet som regeringen och dess anhängare nubrister genom det beslut i försvarsfrågan de vill genomföra. i Stenkyrka (c): Sedan har del rätt storenigliet om säkerhets- och försvarspolitiken. Detta har, anser vi fråncenterpartiet, varit en styrka både inom landet och utåt. Vi hade därför somherr Glimnér har sagt hoppats på att det även skullekunna bli en bred uppslutning i kring dagens försvarsbeslut, isynnerhet som det har en delvis ny karaktär och avses omfatta en längreplaneringsperiod. Det är som ett led i strävan efter att upprätthålla enighetenmellan de demokratiska meningsriktningarna i vårt land om säkerhets- ochförsvarspolitiken som vi - gemensamt med -har väckt motionen 1605.I denna understrykes redan inledningsvis det stora värde som en långtgåendeenighet har för möjliglieterna atl med framgång fuUfölja vårt lands politikbeträffande dessa stora övergripande Försvarets fortsatta inriktning m. m. Försvarets fortsatta inriktning m. m. Vi har bura att med beklagande konstatera att detinte gått att uppnå den enighet som vi syftade lill. Men det är samtidigtangeläget att framhålla atl det inte synes råda delade meningar om de allmännasynpunkterna på säkerhetspolitiken. Detta framstår ju klart efter denutrikesdebatt som hade tidigare i vår. Neutralitetspolitiken förutsätter alliansfrihet.