prot · FV0916 · 1972-12-31 00:00:00 — Det är märkligt, fru talman, att statsrådet intehar tagit något som helst intryck av de gångna drygt 2,5 årens debatt i frågan.Statsrådet finner tydligen studenternas synpunkter ointressanta. Han finnerdessutom lärarnas och utbUdningsnämndernas kritik obefogad, och han hartydligen ingen som helst tiUtro till andra partiers och politikers förmåga attbedöma och analysera dessa frågor. Man frågar sig hur dåliga resultaten måstebh för att statsrådet skall reagera och inse att PUKÄS-systemet inte ärlyckat. Mycket sämre än resultaten i sammanställningen av erfarenhetermed den nya ordningen kan det knappast bli, så vi får tydligen vänta förgävespä en svängning i åtminstone attityd. Det är pohtiskt okloktenligt mitt sätt att se, eftersom risken för ett direkt nederlag här i kammarensenare i vår tycks uppenbar. Men det ankommer naturligtvis inte på mig att gestatsrådet råd om vad som är politiskt vettigt eller inte. Låt mig sä slutligen ta upp ytterligare enfråga som också berör fögderi, nämligen studiemedelssystemet. Jaghar under det föregående året kontinuerligt sökt belysa hur orimligt detnuvarande systemet fungerar. Framför allt har jag berört reglerna föråterbetalning. Det s. k. indexlånesystemet är nämligen, enligt mitt sätt attse, klart oförmånligt för låntagarna, och det tjänar sedan föga att man fränansvarigt håll söker förgyUa systemets övriga beståndsdelar. Systemet med indexlån har vi haft . 1 dagarnaerhåller alla låntagare sina saidobesked om hur skulden har utvecklats. Detvisar sig då att skuldbeloppen har räknats upp med inte mindre än 10,9 procentberoende på föregående års inflation och momshöjning. Detta innebär heltnaturligt våldsamma ökningar av återbetalningarna för studenterna. Denspärregel som finns i systemet som en sorts garanti mot kraftig inflationinnebär ingen hjälp mot återbetalningshöjningarna. Det är först i slutet avåterbetalningsperioden, dvs. om för flertalet studenter, somspärtegeln sätts in, och då har låntagarna under en följd av år gjort för storainbetalningar utan att få kompensation därför. Bara kommeråterbetalningarna att stiga mera än vad som egentligen äracceptabelt även enhgt spärregeln. som inflationen är större än 4procent kommer skuldbeloppet att höjas mer än vad som urspmngligen var tänkt.Detta, fru talman, är ett orimligt system. Närsystemet infördes sade dåvarande ministern att ett av motivenför det nya systemet var att skapa studielån som skulle vara förmånliga förlåntagarna. Framför allt skulle strävan vara att skuldbördan inte skuUeupplevas som för svår. Jag undrar, fru talman, hur dagens låntagare ochstudenter verkligen uppfattar systemet? I själva verket mäste skuldbördan ansestyngre än vid marknadsmässiga kreditlån, åtminstone , och det äringen som kan säga hur situationen kommer att utveckla sig. Just osäkerheten omhur skulden kommer att stiga tUl är innebär naturligtvis avsevärdaproblem. Det är dags att avskaffa indexlänen. Läneformen är unik inte bara ivårt land och innebär allvarliga nackdelar för låntagarna. Den enda som i dagtjänar på systemet är staten, och det var väl knappast meningen från början medhela studiefinansieringssystemet. HerrLARSSON i (c): Jag hade inte precis tänkt uppehålla mig vidPUKÄS-systemet därför att vi har ju, som den föregående talaren påpekade, frånolika håll avgivit motioner i detta ärende. Jag vill erinra om att vi fränmittenpartierna väckt en motion vari vi begär en reformering av PUKAS och däfrämst av avstängningsparagrafen. Vi har också vänt oss mot den alltför knappamedelstUldelningen till studievägledning och studierådgivning. Jag tror att vidär gjort ett stort fel , herr statsråd. Det är inte tUlräckligt satsatpå en aktiv studievägledning. Mycket av felet ligger säkert där. Jag vill anföra några allmänna synpunkter påutbildningsväsendet. Innan jag gör detta skall jag dock ta upp ett specielltdetaljproblem i skolan, ett skrämmande problem. Det är mobbingen. Jag anförinte detta därför att jag själv tillhör , som bl. a. har problemetomnämnt i sina direktiv och som bäst häller på med sitt arbete. Jag gör detmest därför att det vid sidan av utredningens omfattande uppgifter behövs enoffentlig debatt som möjligen skulle kunna ge en reaktion och opinion motmobbingens avskyvärdheter. De skolstyrelseledamöter, lärare och alla andra somfått insyn i mobbings-mentaliteten kan säkert i likhet med mig försäkra att detutvecklas en mskig tortyr psykiskt och fysiskt mot dessa förföljda skolelever.Situationen blir mer eller mindre olidlig även för de föräldrar som maktlösadag för dag ser sitt barn lida under gängets sadistiska påhitt. Vi har avskaffat skolagan, men vi har fått gängagan istället, tiofalt värre för dem som mer eller mindre blir infogade under gängetskommando. Många fall skulle kunna anges som exempel på dettalidande. Jag skall ta ett par. Vi har den lille, särskilt i matematik begåvade14-äringen, som ständigt fick stryk för att han var något avvikande från gängetoch för att han var för duktig i skolan. Det gick en och en halv termin, däförsökte pojken begå självmord för att bli kvitt sina plågoandar. Vi har ocksåden lille, på främmande språk brytande eleven, som rönte ungefär samma öde. Vihar flickan som pryglades med cykelkedjor av sina skolkamrater för att hon vågadeopponera sig mot dem. Det sagda får vara exempel nog. Jag har med detta velatpeka på nödvändigheten av att en allmän opinion, bland både ungdom och äldre. skapas motdetta elände, mot att det mitt i bland oss utövas tortyr mot människor, vUkahar lika stor rätt till samhällets skydd som alla andra. Här måste alla godakrafter hjälpas åt - det gäller skolstyrelser som ansvariga för ordningen iskolan, föräldrarföreningar och först och sist elevernas egna föreningar, påbåde central och lokal nivå för att åstadkomma en allmän reaktion emotmobbing. Debatten kring vårt utbildningsväseende är ochtenderar att bh mer och mer kritisk mot läroplaner, studiegång ochstudieresultat. Det är en värdefuU debatt. Vi kan från sida till endel instämma i kritiken. Det innebär inte att vi har invändningar mot dengrundläggande målsättningen att de unga skall fä den utbildning som de har hågoch fallenhet för: ekonomiska, geografiska, sociala och andra hinder för dettamåste avlägsnas. Reformerna på utbildningens område utgör ett väsentligtframsteg på vägen mot jämlikhet människor emellan. har det sagts att vi får kanske pruta av påbreddningen av undervisningen för att kunna nå längre inom specialområdena. Viär motståndare till en sådan utveckling. Vi förmenar att breddningen avgrtindkunskaperna för alla inte behöver utesluta specialkunskaper för dem somhar håg och fallenhet därför. Det är breddningen av kunskaperna som ger ökadedemokratiska betingelser och möjlighet tUl ett rikare liv för den enskUdamänniskan. Detta utesluter inte konstaterandet att vårtskolreformerande, pådrivet av väl ambitiösa "teorientusiaster",håUer pä att åstadkomma en obalans mellan praktiska och teoretiska studier. Enalltför dominant uppfattning av de senares värde har gett oss ensnedrekrytering till den arbetsmarknad som vi alla är beroende av. Vi har fräncenterns sida ofta framhållit nödvändigheten av att de praktiskautbildningsgångarna jämställs med de teoretiska. Ja, det bör säkerligenframgångsrikt även vara med i bilden vid fortsatta eventuellt högre studier. En kort motivering. För dem som löser de teoretiskaformlerna och beräkningarna mäste det vara en fördel att veta hur de olikadelarna och elementen praktiskt hanteras på jobbet. Det räcker inte för läkarenatt konstatera att den kemiska sammansättningen i ett aktuellt fall är skadligför patienten, det är en fördel att veta hur en arbetsplats i fabriken fungerarför att få underlag för förebyggande åtgärder. Ja, över huvud taget gäUer det på alla områden att vetadet praktiska utfaUet, vilket som regel har konsekvenser för vår miljö ochpraktiska tillvaro och i de stora ekologiska sammanhangen. Detta sagt som enmotivering för att även de som kommer att gå vidare till akademikerutbildningenkan behöva ha en något mera praktisk kontakt med vardagslivet än vad någraflyktiga pryoveckor i gmndskolan ger. Jag tänker på den bristande studiemotivation som mångaelever känner i den nuvarande studiegången, vilken säkerligen också resulterari skolkning och negativa beteenden. Det är säkerligen nödvändigt att dessa ävenfår utföra saker och ting inriktade på praktiskt kunnande och arbeten ianslutning till deras intressen. Sysselsättningen i verkstäder, distribution, handel,jordbruk m. fl. likartade områden är dock ännu den del av produktion ochförsörjning som kan sägas utgöra basen för existens och ekonomi. den 3 febmari 1972 anledningatt både utkomstmässigt och trivselmässigt hävda dessa basyrkens lika värdegentemot det aUtför överbetonade statusresonmang som förs om de teoretiskautbUdningsvägarnas yrken. Konsekvensen av detta måste vara en uppvärdering avsysselsättningen inom de praktiska yrkena. Det måste ingå i skolans målsättningatt beakta ännu mer behovet av en praktiserande utbUdningsgång i enlighet meddet samhälle vi skaU leva i. Det har hävdats att vi måste ha en paus iskolreformarbetet. Jag delar den uppfattningen, men det innebär inte attskolan kräver mmskad uppmärksamhet. Jag har i det föregående antytt några avdess brister. Vi måste värdera resultatet av de reformer vi har genomfört ochvidta de förändringar som krävs för att skolan skaU fungera som vi tänkt oss. (vpk); Pä talarlistans ämnesuppdelning har jaginplacerats under mbriken utbUdningsfrågor. Utan att anmärka vill jag genastsäga ifrån, eftersom jag avser att i huvudsak tala om kultur, att utbUdning ochkultur enligt mitt sätt att se inte är samma sak. Men givetvis behöver inte hellerdessa begrepp stå i motsatsförhåUande till varandra. Det kan vara svårt att entydigt ge ett svar på frågan; Vadär kultur? 1 en trebetygsuppsats vid har man redovisaten enkät bland skolbarn i olika åldrar. Intressanta svar har lämnats. a.säger en 14-15-äring följande: "Kultur är sådant som samhället skallvara." En annan säger; "Kultur är människor, saker och ting som äroch har ett riktigt sätt." Om man sedan slår upp Svenska akademiensordlista 1969 läser man där att kultur är odling, renodling, förfining,förädhng, bUdning och hyfsning. Det finns alltså många olika definitioner och sätt att sepå kultur i vårt samhälle. Men genomgående är att begreppet är alltför snävttolkat. Man drar i allmänhet en skiljehnje mellan kultur och det liv som folketlever i sitt arbete och pä sin fritid. Dessutom bortser ännu de flesta ifrånatt kulturen i vårt samhäUe är klassbunden till sin karaktär. Det kapitalistiska samhället förvrider kulturen. Ocksåkonst och kultur har av detta samhälle förvandlats till en vara. Mäktigakapitalintressen och stora monopol behärskar viktiga delar av kulturlivet ochomstöper det övervägande kulturella utbudet tUl kultursurrogat, som översvämmarmarknaden. Man söker med detta surrogat forma folkets synsätt och livsstU,söker passivisera och likrikta människorna och hålla tillbaka deras skapandeaktivitet. Kapitalisternas profitintresse har brutit ned delar avkulturen genom att i kommersiellt syfte utsätta den för förvanskning ochplundring. Och de har intresse av att folket invaggas i något slagsverklighetsflykt i stället för att folket självt med skapande aktivitetuttrycker och kommer tUl insikt om den situation kapitalismen försätter dem i. Den statliga kulturpohtiken har försökt att skapa en vissmotvikt till den kommersialiserade antikulturen. Man har sökt förbättradistributionen av etablerade kulturformer och genom en, om än knapphändig,upplysningsverksamhet har man försökt öka mottagningsförmågan. a. subventionerat biljettpriser vid teatrar och konsertlokaler, lämnat stödtill frivilliga bildningsorganisationer och organiserat vissa byråkratiskadistributionsapparater. Man har också genomfört vissa förbättringar i kulturskaparnasvillkor; men i detta fall har det avgörande varit kulturarbetarnas egenfackliga kamp. Det är främst de etablerade och institutionahseradekonstformerna och konstskaparna som har fått myndigheternas stöd. De försök somhar gjorts att skapa den motvikt jag talade om, förslår emellertid litet mot destarka kapitalintressen som ligger bakom de kommersialiserade kultursurrogaten. Inom kulturlivets område har också pä senare är inträffatåtskilligt som rubbat cirklarna för den gängse kulturpohtiken. Fria grupper haruppstått inom olika konstområden. För att förbättra sin sociala situation ochförmedla ett kvahtativt icke-kommersiellt utbud har kulturarbetarna självaskapat sina egna distributionsorgan. Jag avser de s. k. centmmbUd-ningarna. Myndigheternahar givit knapphändigt ekonomiskt stöd tUl delar av dessa, men på grund av attdessa kulturyttringar ofta är samhällskritiska, har inte bara reaktionäragmpper i vårt samhäUe utan även representanter för statsmakterna ochledningarna för stora etablerade organisationer bekämpat dem. Det har skettgenom avslag på anslagsyrkanden, genom förhandsgranskningar och även medcensur. Stora delar av kulturen under kapitahsmen kommer alltidatt hämmas och kommer aUtid att styras av profitjakt. Också själva kulturbegreppetsnöps under detta samhäUsskick. Det gäUer här inte frågan om något slagsfritidssysselsättning. För en avgörande majoritet av vårt folk existerar ingenkultur under arbetstid. Främlingskapet från vad man i sitt dagliga arbetesysslar med bhr aUt större till följd av ökad specialisering, ökad hets, ökadstress, ökad mekanisering och sterUitet i miljön. Därigenom skiljs ocksåalltmer kulturen från övrig produktion. Kulturen mäste därför återerövras. Den skall inte baravara fritidsterapi och passivt åskådande. Kultur är människors inbördeskommunikation, deras möjlighet att uttrycka sig och sin samhälleliga situationoch inte minst deras aktiva deltagande i att forma sin tillvaro och miljö. Kulturell och annan produktion måste därför återförenas,vUket inte kan ske om inte människornas stäUning i själva arbetsprocessentotalt förändras. Detta i sin tur förutsätter att de materiella gmndvalarna,som förvrider det kulturella livet det kapitahstiska produktionssättet -ersätts med ett socialistiskt samhällssystem, där folkflertalet erövrar maktenpå samhällslivets aUa områden. Men, fru talman, denna vår principiella inställning fårinte tolkas sä, att vi skuUe anse det vara utan betydelse att ställakulturpolitiska krav också under det rådande samhällssystemet. Man kan motverkaden kommersialiserade antikulturen. Åtgärder kan vidtas för att stimulera debreda skikten att deltaga i kulturellt skapande och kommunikation. Samtidigtkan de kulturellt yrkesverksamma ges en social och ekonomisk trygghet ochtUlförsäkras rimlig ersättning för sina verk. kommunisterna har också i fleramotioner fört fram konkreta krav för att förbättra kulturarbetarnas villkor. Jag villnämna bara några av dessa. den 3 febmari 1972 den 3 febmari 1972 De centrumbildningar jag talar om, som skapats avkulturarbetarna, måste från samhället få bättre ekonomiskt stöd. Vi yrkar ettminimibelopp av för vardera av dessa fyra centrumbUdningar. Vi återkommer med vår motion om bättrebiblioteksersättning till författarna. Den av vårt parti begärda25-öringen mäste nu höjas tUl i enlighet med vad anför. Vi vUl också att bokillustratörerna får ersättning förbibliotekslän och begär en utredning i detta syfte. BUdkonstnärernas mervärdeskatt vid förstagångsförsäljningav konstverk måste äntligen avskaffas. Statsbidrag måste lämnas för det arbetesom dessa nu gratis ställer till förfogande i form av utställningar och som ären kulturell service. Statsbidrag mäste också införas för att stimulerakommunerna till anordnande av kommunala konstsalonger. Inom teatersektorn vill vi lämna ökat ekonomiskt stöd tillteater- och musikrådet för fördelning pä olika teaterändamål och då särskUttill de fria teatergrupperna. Till slut, fru talman, det som har hämmat kulturen och detsom också har uppammat reaktioner från "moraltanter" av båda könentUl gnäll och till angrepp på centrumbildningarna, på de fria teatergmppernaoch på vissa TV-program, är det borgerliga tänkande som samhället försöktuppfostra folk till att se som det enda acceptabla och det enda riktiga. Ochbättre än jag någonsin skuUe kunna formulera detta har Per giortdet i sin bok , ur vilken jag därför vUl citera följande; "Jaghade börjat förstå att det unika, trygga och fördelaktigamed en borgerlig ideologi var att med den följde ett borgerligt själsliv:uppstod en spricka i marken framför en så föU man inte, man var inte ansvarigför någonting, det uppstod ingen kris utan man hade fått ettkonversationsobjekt för kvällen. Detta, att man kände sig ansvarig för sinideologis alla besynnerliga utlöpare var något som inte ingick i det borgerligatänkandet, vilket jag avundsjukt måste beteckna som en enorm styrka." Det är när yttringarna i kulturlivet slår hålpå de borgeriiga myterna som man kräver censuringripande, indragningav anslag och alla andra åtgärder mot kulturlivets frihet. Det är mot heladetta reaktionära angrepp vi vänder oss med skärpa. HertWIKSTRÖM (fp): Precis som de flesta andra huvudtitlar harockså utbildningshuvudtiteln tillkommit under knapphetens stjärna - kall ochSträng. De ökningar som redovisas är tiU allra största delen automatiska. Någranya grepp eller stora reformer aviseras inte. En framstående ämbetsmankaraktäriserade huvudtiteln så: "Jag tolkar detta som en andhämtningspaus.Vore det början tUl en ny syn på utbildningssektorn, vore detkatastrofalt." I den mycket magra budgeten är det några områden somblivit särskilt styvmoderligt behandlade. Mest uppseendeväckande är den totalafrånvaron av förslag till åtgärder för invandramndervisningen. SÖ underströk isina petita att åtgärder här var viktiga och oundgängligen nödvändiga. Menutbildningsministern skjuter bara frågorna framför sig, överlämnar bekymrenåt kommuner och skolledare och räknar tydligen med att invandrarbarnenär en ointressant kategori. Tyvärr finns det fler exempel på attregeringen just nonchalerar invandrarfrågorna. I dagensbudgetläge kan det annars finnas anledning att reflektera över skolpolitikensom den utformats och som den ter sig Man kan karakterisera som de glada för att inte säga glättiga reformernas tid. Det togs stora grepp, och dettalades i stora ord om den nya skolan. ställdesaldrig till förfogande. En mängd administrariva misstag begicks, ochåtskUliga inslag i reformerna visade sig knappast tåla mötet med verkligheten.Ju längre decenniet framskred, dess kortare blev intervaUen meUanbeslut om nya reformer och tidpunkten för deras genomförande. Läroboksförfattare och skolboksförlag, skolledare och lärare stäUdes införövermänskliga uppgifter när det gällde att snabbt anpassa sig till nya läroplaneroch ny organisation. Det är inte att undra på att reformerna dragit medsig sä mänga problem. I en andhämtningspaus som den årets budget berederskolfolk och skolpolitiker kan det finnas anledning stäUa frågan: "Vart ärCarlssons skola på väg?" (Jag noterar f. ö. att utbUdningsministern inteär närvarande här i kammaren.) Ett svar ges av de eviga olycksprofeterna, somalltid betraktat skolans utveckling som en ständigt fortgående försämring ochför vUka problemen är de definitva tecknen på att det är i utförsbacken manbefinner sig. Möjligen har deras antal ökat , som man kannotera att pä den andra kanten den grupp har minskat i antal som man skullekunna kalla de professionella optimisterna, de som hävdat att varje förändringi skolan automatiskt har inneburit en förbättring och därtill sagt att detvarit skolans uppgift att lösa praktiskt taget aUa de sociala, ekonomiska ochpolitiska problem som aktualiserats i samhällsdebatten. Bara sedanfanns det tjogvis med dogmatiska skolsocialister, som hade löst aUa tillvaronsgåtor och för vUka skolproblemen inte hade någon annan dimension än att detgällde att vänta ut de äldre generationerna av lärare, för att aUt skuUe blibra. Sådana tongångar ventUerades ända in i statsrädskretsen, möter man mindre av tvärsäkerhet och trosvisshet ibåde skolöverstyrelse och departement. De hurtfriska departementsråden ochundervisningsråden har blivit riktigt eftertänksamma, och utbUdningsministernsjälv återfaller endast då och dä i svepande formuleringar, som förmodligen ärett minne frän SSU-tiden och som knappast tält konfrontationen medverkligheten. Ett tecken på tillnyktringen på högsta ort fick vi förraåret, när regeringen gick till mötes krav på en utvärdering avskolreformerna genom att föreslå inrättandet av en pedagogisk nämnd inomskolöverstyrelsen med uppgift att delta i utformningen av det pedagogiskaforsknings- och utvecklingsarbetet på skolans område. Det är inte möjligt attefter det halvår som förflutit sedan nämnden tillsattes uttala sig om denverkligen kan komma att medverka tUl att vi får den obundna utvärdering av dehittUls genomförda reformerna som behövs som underlag för det fortsattaarbetet. Även om man kan peka på 4 protokoU 1972. den 3 febmari 1972 uppenbarasvagheter i nämndens konstruktion, är det rimligt att vänta och se vilkaresultat den kan åstadkomma. Av avgörande betydelse för dess arbete är atttillräckliga resurser ställs till förfogande. Snålheten när det gäller anslagentUl pedagogiskt utvecklingsarbete inom inger vissa farhågor.Även om reformtakten inte varit lika hög på universitetsområdet, finns detstarka skäl att redan nu överväga att till universitetskanslersämbetet knyta enmotsvarande institution. Det är ett hälsotecken att medvetenheten nu blivit allmänom att de organisatoriska reformerna bara innebär att man lagt gmndstenarna,att huvudparten av bygget återstår och att insatserna där främst ankommer pålärare och skoUedare på det lokala planet. Det är också bra att man sentomsider börjat fundera allvarligt över rollfördelning och maktspel inom densvenska skolan, I en rad utredningar diskuteras nu kompetensgränser ochkostnadsfördelningar. Jag tänker på statsbidragsutredningen,länsskolnämndsutredningen, och den utredning som aviserats istatsverkspropositionen om egen organisation. Det är förvisso alldeles för tidigt att uttala sig om pävUket sätt en ny maktfördelning skulle kunna ske. Men jag vUl bestämt varna förvarje tanke pä att reducera ställning och inflytande i syfteatt utöka departementets. Det har funnits tecken på att det på sinahåll har varit ett önskemål, och det finns inte så få formuleringar istatsverkspropositionen som inte bara antyder motsättningar i sak mellan SÖ ochdepartement utan nästan låter som varningssignaler. Det ligger däremot mycket i det fältrop somutbUdningsdepartementet har uppstämt: Mera makt ät kommunerna! Jagtänker därvid särskilt pä möjligheterna till ett friare utnyttjande avstatsbidraget, så att rationaliseringsvinster lättare kan göras och störrehänsyn tas till de lokala förhåUandena. Om det är någonstans man kan skära iskolbyrå-kratin, så torde det vara på denna administrativa sektor. Betydligtsvårare är avvägningen beträffande ansvaret för skolans inre arbete. För bådelärare och elever är det vUctigt att samma standard kan garanteras över helariket, men att det ges större utrymme för lokala variationer ochpedagogiska experiment. På några andra områden avtecknar sig också stora problemframöver. Jag tänker pä de skUda direktiv som hargetts i fråga om skolenheternas storlek. planerar många kommunerutomordentligt omfattande enheter pä grundval av rekommendationer från centralamyndigheter. upplever fler och fler skolledare och lärare - för attinte tala om elever och föräldrar - behovet av mindre enheter.Planeringsmisstag nu kan få vådliga konsekvenser för många decennier framöver.Det är verkligen angeläget att regeringen mycket snabbt tar itu med frågan omandra direktiv kan ges på denna sektor. Häpnadsväckande är den administrativa ryckighet somkarakteriserat regeringens och handläggning avbetygsfrågorna. Genom administrativa beslut har man glesat ut betygsgivningen.Skilda system har prövats och diskuterats pä ett sådant sätt att man lyckatsåstadkomma en total förvirring.