prot · FV0914 · 1972-12-31 00:00:00 — De är djupt oroade inför den framtid i vilken de stolta appellernaom "nära, varaktiga och omfattande förbindelser" med den europeiskastormarknaden efter bara tre fjärdedels år har räknats ner tiU ett handelsavtalmed begränsningar tUl nackdel i olika hänseenden. Och skall dessamänniskor dessutom skrämmas till tystnad genom angrepp och kritik för bristandeneutralitetspolitisk trovärdighet. Låt migpåminna regeringen och kammaren om att regeringen för mindre änett år sedan ansåg att kunde förhandla även om medlemskap och hävdadedenna mening med eftertryck i internationella sammanhang. reste mntoch charmade folk i huvudstäder och drev denna tes. Sedan gjorderegeringen en helomvänd-ning utan att belägga nödvändigheten härav.Trovärdighet är uppenbarligen ett relativt begrepp. inledde sitt anförande med att ställafrågor tiU de olika partiledarna. I och för sig var de onödiga; jag har för vårdel givit klara svar förut. vet var vi står. Men eftersom fråganstäUdes skaU jag besvara den. Jag skaU svara på följande sätt när det gäUer detre punkter som regeringen kom med. Vi delar regeringens uppfattning i två punkter. För detförsta skall fortsätta att driva en fast och konsekvent utrikespolitik.Jag har kritiserat regeringen, för jag tycker att den ibland inte har drivit entillräckligt fast utrikespoUtik. För det andra har vi en klart positivinställning till samarbetet ute i . När det gäller den tredje punkten, att det är klart attfullt medlemskap är oförenligt med svensk neutralitetspolitik, är mitt svar;Det vet vi inte. Det har inte från svensk sida förts de förhandlingar somskulle ha klarlagt om så är fallet eller inte. Jag skall för säkerhets skull besvära kammaren med attlyssna på vad vi i vår partimotion har sagt härom. "Medlemskapet ger de bästa möjligheterna för den tUlSverige lokaliserade produktionen att framgångsrikt konkurrera på den västeuropeiskamarknaden. Därför ger medlemskapet också den bästa grundvalen för ökadsysselsättning och höjd levnadsstandard. Den svenska utrikespohtikens uppgift är att bevara fred,frihet och oberoende åt vårt land. Den skaU främja förståelse och samverkanmellan nationer och folk samt befordra ekonomiskt och socialt framåtskridande ialla länder. Det råder allmän enighet i vårt land att dessa syften bäst tjänasgenom ett fasthåUande vid den traditionella huvudlinjen i vår utrikespolitik,alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig. Även samarbetet med EECmäste utformas efter denna huvudlinje och kunna förenas med den utrikespoUtiskahandUngsfrihet som utgör det väsentliga elementet i den aUiansfria politiken.Det mål som bör eftersträvas är därför medlemskap i förenat med degarantier som vårt land anser erforderliga för fortsatt svenskneutralitetspolitik. Då deklarerade attmedlemskap i icke var förenligt med en oberoende svensk utrikespoUtik, åberopadessom främsta motiv det pohtiska samarbete som innefattades i de s. k. Davignon-och Wernerrapporterna. Därmed bröts den handlingslinje som följt sedan1967, enligt vUken vårt land förklarat sig berett att förhandla om varje formför samarbete med EEC inom ram under förutsättning averforderhga garantier för självständig svensk neutralitetspohtik. Moderatasamlingspartiet kritiserade regeringens ändrade ståndpunktstagande och gjordegällande dels att säkra slutsatser ännu inte kunde dragas beträffande räckviddenav Davignon-och Wernerrapporternas förpliktelser i skUda hänseenden, dels attde inledda öppna förhandhngarna borde fuUföljas för att därvid få fastslagethumvida och i vad mån EEC vore vUligt att ge vårt land de förbehåll somSverige" självt alltså - "kunde anse erforderliga förfortsatt neutralitetspolitik. Regeringens deklaration är ett utrikespohtisktfaktum. Eftersom emellertid enligt vår mening medlemskap måste varabäst ägnat att tillgodose svenska önskemål om utrikespolitiskt och ekonomisktoberoende och handlingsfrihet, bör den svenska förhand-hngspositionen gentemotEEC eller det resultat som kan ernås icTce betraktas som en gång för allalåst. Utvecklingen inom EEC, liksom på det utrikespolitiska fältet över huvud,bör följas med uppmärksamhet. Så snart fömtsättningarna därför föreligger börSverige åter aktualisera frågan om medlemskap i den Europeiskagemenskapen." Kort och gott; Vi skaU driva förhandlingama nu för att nåbästa möjliga resultat, men vi skall fördenskull inte stänga dörren för enutveckling av samarbetet , där medlemskap fortfarande för migframstår som det mest angelägna målet. Tekniskt och ekonomiskt har vi fortfarandeEuropas högsta välstånd. Men välstånd skall förvaltas och utvecklas. Dettaställer krav som måste uppfyUas, om välståndet inte skall förbytas i sinmotsats, på samma sätt som gjorda investeringar måste amorteras och förräntas,om de inte skaU bh värdelösa. Det är häri det brister. När den enskUde i dagbetraktar sina möjligheter att förändra sin tillvaro och mUjö som obefintliga,när han märker att nya uppoffringar och nya arbetsinsatser inte ger honom detutbyte han räknat med, känner han sig vanmäktig. I den mänskliga naturen ochden kan vi aldrig komma ifrån ligger en nedärvd strävan efter utveckling, attnå uppstäUda mål, att kunna förverkliga sig själv, att inte morgondagen skallbli dagen exakt lik, att knyta förhoppningar inte bara tUl tipsresultat ochlotterivinster och till slumpartade avgöranden utan att kunna målmedvetetarbeta vidare för sin och sin famUjs bättre framtid. Det är en realitet , herr talman, att ett stort antalfamiljer framför allt de som varit oförsiktiga nog att skaffa sig bam och somligger på den inkomstnivå som snart utgör genomsnittet i vårt land, nämligenmellan 30 000 och - inte har möjlighet att genom ökadearbetsinsatser förbättra sin ekonomi. Marginalskatterna tar större delen avförbättringarna, och hela deras inkomst fräts ner av inflationen, aven penningvärdeförsämring, vars yttersta konsekvens blivit ett nytt räknesystemmed femöringen som ettöring. Och när lönen stiger i pengar räknat men inte iköpkraft faUer sociala bidrag bort. Det här är ingenting nytt, inte alls. Detta vet aUa. a. TCO, som tog sig friheten att än en gång påminnafinansministern om hur större delen av dess medlemskrets upplever sinsituation. Och de stora LO-gmpperna befinner sig i samma läge. Dengenomsnittlige heltidsarbetande LO-mannen ligger på en inkomst , alltså inom det skikt där möjligheterna att förbättra familjensekonomi är utomordentligt små. Men av någon anledning är tydligen LO hövligareoch gör sig inte påmint i varje fall inte så det hörs. Ute på arbetsplatserna, framför allt inom de mestkonkurrensutsatta branscherna, inom de små och medelstora företagen, harkänslan av Under de många goda åren levde de anställda i säkerhet, i övertygelsenom att kunna räkna med att få vara kvar i sitt arbete så länge de önskade. 1dag är osäkerheten förhärskande; känslan av otrygghet och orodominerar. Dessa osäkerhetslinjer går genom hela samhäUet. Degarantier - för att ta ett annat exempel - för trygghet som den enskildemarkägaren eller egnahemsägaren trodde sig ha i själva äganderättenhar undergrävts. Det starka samhäUets krav på att planera markens användningoch att förfoga över marken för att genomföra sina planer, konfiskationen avtidigare fri glesbebyggelserätt, efterkrigstidens bostadspolitik, aUt harsyftat tUl eller medfört att den enskUdes rättigheter minskat och de offentligamaktutövarnas rätt stärkts. Tryggheten för dem som står i vägen för denoffentliga maktens anspråk har begränsats. Omgestaltningen under de senasteårtiondenas urbanisering har ryckt undan enskUda och famUjer från tidigaregemenskap, som de inte har kunnat återskapa i tätorternas sterilitet.Vilsenheten i den nya, främmande mUjön och avsaknaden av kontakter människornaemellan har skärpts av bristen på gemensamma värderingar. Rotlöshetens kaUamiljö har blivit - det vet vi aUa en grogmnd för stigande kriminalitets- ochbrottsutveckling. Den osäkerhet eller skaU vi inte rättare säga denförtvivlan som därvid kommer till uttryck motsvaras av en minst hka hög gradav otrygghet hos de många som bhr förvUdningens och normnedbrytningens offer. "Det starka samhället" den yttersta garanten för säkerhet till livoch egendom - fungerar inte på det här området. De som drabbas är framför aUt de små i samhället, degamla, den generation som byggt upp det välfärdssamhäUe som visat siginnehåUa så mycket av meningslös förstörelse och brist på respekt för andramänniskors liv och hälsa, integritet och egendom. Dessa drabbade känner sigutlämnade. De söker hjälp men kan ingen få. Resurserna sägs vara otillräckUga.Deras anmälningar bhr ofta obehandlade eller leder inte tiU resultat. Dettjänar ingenting till att gå tUl polisen, heter det aUtför ofta. Samhälletsvarar inte upp mot sin primära uppgift att ge skydd tUl liv och egendom. Detvet landets justitieminister. Ovissheten finns inte bara iglesbygden. Den finns också i tätbygden. I glesbygden gäUer det att behållaeller skaffa arbete, att inte tvingas att bryta upp för att få sysselsättning ien ny omgivning. Inom tidigare gynnade orter finns på sina håU enmotsvarande känsla av att vara utlämnad. Även här har människorna knutits ihopav arbets-, familje- och vänskapsband. Och även dessa människor upplevertvångsförflyttningar som personliga tragedier. Hur motiverade sådanautflyttningar än kan te sig ur övergripande regional synvinkel, så liggerytterst människornas känslor i botten. Vad beror det nu på, herr talman, att så mycket blivit feli det här samhället under bara ? Ja, bl.a. förmodhgen på att de högtspända förväntningamas pohtik som den socialdemokratiska regeringen fört slagittUlbaka i besvikelse. Väljarna har förespeglats en framtid som inte visat sigvara byggd på verklighetens gmnd. Även visioner måste ju kunna reahseras. Varjereform och varje löfte måste också betalas av några. Och den dag de arbetandemänniskorna finner att deras arbete inte räcker till för att ge en bas för alla dessa löften ochatt det inte blir någonting över för att göra deras egen tillvaro bättre, dåslår det tiUbaka. De svikna förhoppningarna utlöser misströstan. Inget aldrigså starkt samhälle kan leva över de tUlgångar som de enskUda människorna skapartillsammans. Svensk politik befinner sig just därför vid enskiljeväg. Den ena vägen leder tiU att utnyttja detta i grund och botten rikasamhäUes alla möjligheter, att stäUa krav på enskUda människors ansvarskänslaoch arbetsamhet men också att ge dem möjligheter att förverkliga dessa tvåegenskaper. Den andra vägen är att fortsätta på den upptrampade stigen och attfölja de råd som och en del av den socialdemokratiska pressengav , nämligen att blanda biandekonomin med ännu mera sociaUsm, att gedet starka samhället ytterligare resurser i pengar och personer och att än merbegränsa rörelsefrihet och ansvar. Om den vägen är bara att konstatera, att denkommer att minska den enskUdes demokratiska frihet och dessutom landetsmöjligheter att skapa trygghet, sysselsättning och välstånd. Den första vägen fömtsätter däremot ett omtänkande. Envandring längs den bygger på insikter om att den hittUlsvarande politikenslagit fel och att vi nu måste göra nya avvägningar och delegera ochdecentralisera arbetsuppgifter. Vi måste med andra ord anpassa samhälletstillväxt till de tillgångar som det arbetande folket skapar. Det är den väg som moderata samlingspartiet förordat i sinstora motion tUl årets riksdag. Det är den väg som statsminister har kritiserat. Vi vill aUtså ha en utredning en decentraliserings-ochsparutredning som går igenom den offentliga hushållningen sektor för sektor.Den skall i första hand klargöra hur man med en annan fördelning av makt,beslut och ansvar mellan det offentliga och den enskilde medborgaren skallkomma till rätta med den skrämmande utgiftsautomatUc, som årets finansplanvittnar om. Utredningen skall vidare redovisa hur de funktioner som samhälletmåste ha skall skötas mera rationeUt, ekonomiskt och effektivt. har vi krävt ett nytt skattesystem. Det vi harär föråldrat och orättvist. Ännu var vi ensamma om detta krav.Under höstriksdagen gick det till vår glädje igenom. En parlamentarisk skatteutredningskall nu tillsättas. Utredningen bör först ta sig an de mest brännande frågornaoch lösa dem med förtur, nämligen dels de orimliga marginalskatterna för vanUgainkomsttagare, dels barnfamiljernas beskattning. 1 avvaktan på utredningen måste de automatiskaskattehöjningarna tas bort. Vi har lagt fram ett konkret förslag till hur dettaskall ske. Och folkpensionen måste undantas från beskattning. Rätt tUl avdragför makelön för de faktiskt sambeskattade bör införas, t. ex. för två makar somarbetar i samma rörelse. Som en röd tråd genom vår stora partimotion går vårpolitiska huvudlinje - den som statsminister kritiserade att denenskildes rätt skaU tryggas, att ansvaret skaU läggas närmare honom. Demokratinbehöver förstärkas med ökad användning av folkomröstningar, offentligautfrågningar i utskott och vidgad insyn i statlig och Att garantera den enskildes rättstrygghet är etträttvisekrav. De rättsvårdande och skyddande myndigheternas resurser måsteaUtså stärkas. Här tycks vi vara helt överens på den borgerliga sidan,vilket är glädjande. På utbUdningsområdet skaU råda valfrihet. De enskUdaskolorna får inte kvävas. För att bryta monopolet i etern vill vi ha ett system medkonkurrerande produktionsbolag på i första hand TV-området. beredskap kräver ett jordbruk vars utövare harsamma rätt till inkomsttrygghet som andra grupper. Bostadspolitiken måste ges en annan inriktning,kännetecknad av valfrihet och kostnadssänkande konkurrens. Den låga bebyggelsenskall stimuleras liksom människornas önskemål att få egna hus i glesbygden förfast bosättning eller fritid. Detta, herr talman, är bara några få av de förslag sommoderata samhngspartiet vill arbeta för vid årets riksdag och som aUa syftartill att stärka den enskUdes ställning och därmed också vårt lands ekonomi. "har hållit det reaktionära anförande somman kunde vänta sig", kommer säkert att göra gäUande i sinreplik. Detta har jag skrivit i mitt manus. Det är den gamla 5O-talshögern somgår igen. Eller 30-talshögern eller varför inte 20-talshögern. Det visade signu vara precis vad sade. Det kom som ett brev på posten, bara litetfortare än vad fallet är i verklighetens postbefordran. När man lyssnar på argumentation, nu somtidigare, får man en känsla av att vill glömma dagens problem för1930-talets. Om hade rätt i sin konjunkturpohtik 1930, vUket jaghar vitsordat, även om effekten av den framför allt berodde påandra omständigheter så var den riktig ursäktar det inte de missgrepp i dagsom vi angriper. Dagens problem angår dagens generation. Det är en, skall visäga, falsk konservatism att leva i det förflutna och att låta den pohtik somdå var riktig legitimera en pohtik som är felaktig. Jag vill gärna erkänna att jag inte riktigt kändeigen vår stora motion när kritiserade den. Men uppenbarligenbetraktar oss som huvudmotståndare och vi betraktar oss själva somhuvudmotståndare mot en koUektivistisk sociahstisk politik, så vi tar det barasom beröm. Men, statsminister , jag är inte så ensam, och mitt partiär inte ensamt, när vi gör gällande att någonting har gått fel i dagenssamhälle. Vi har väldigt många människor med oss människor som röstat med herrPalmes parti och som med säkerhet kommer att fortsätta att rösta med herrPalmes parti - som känner igen det samhäUe som jag har beskrivit och uppleverden misströstan och den osäkerhet som jag här har försökt vidarebefordra. I tidskriften - jag vetinte om har läst den frågade : Vart tog folkhemmetvägen? För att samhäUet skall bh ett fungerande helt måste det, menade herrLeion, finnas samförstånd och förståelse mellan olika grupper. Om det inte finns fömtsättningar för skapande kompromisser återstår bara Den gamla idén om ett "hem för hela folket" är menade kanske förlegad. Men lika väl som man måste kunna se klart existerandeideologiska och andra motsättningar, måste det också "finnas en möjlighetatt övervinna dem och åstadkomma pohtiska beslut som kan accepteras av enövervägande majoritet". Behovet därav är större . Därför att vårvälfärd beslutas på pohtisk väg. Landets politiska framtid kommer att avgörasav strävanden att finna "samlande lösningar". Och så drog , som jag kanske ideologiskt intehar någonting gemensamt med i övrigt, konklusionen av arbetartörelsensreformistiska tradition och nära förtrogenhet med vardagens problem, som hanskriver, att den borde vara i stånd att "formulera visionen av ett nyttfolkhem". Strängt taget utgör dessa citat ur artikelen polemik mot angrepp på mig. De dementerar påståendeatt dagens, dvs. , socialdemokrati bygger på samverkan, samförstånd,på en folkhemmets sohdaritet och gemenskap. Jag upprepar vad jag har sagtförut; Gå ut och fråga människorna i dagens , om de känner på detsättet, om de tycker sig leva i ett folkhem byggt på gemenskap! Jag tror att den skUdring, som jag har givit avsituationen i , ligger närmare verkhgheten än den som tecknat. I sitt angrepp mot den ideologi som vi har redovisat i vår motion,ideologin om den enskUde kontra kollektivet - en ideologi som bygger på att ökaden enskUdes rörelsefrihet och ansvar erinrade om alla de socialareformer som har genomförts i vårt land. Och han vUle antyda, nu som tidigare,att reformpolitiken var ett verk av den socialdemokratiska regeringen underdessa . Det är ju inte sant. I själva verket har det icke förelegat någramotsättningar om de grundläggande dragen i reformpolitiken. har maninom oppositionen och inom mitt parti velat lösa frågorna på ett annat sätt,bl. a. för att tillgodose frihetskravet i störte utsträckning än de förslag somregeringen hade lagt fram skulle kunna göra. Men i aUt väsentligt har detsociala samhället skapats i samförstånd mellan de olika partierna. haroppositionen drivit på. Jag vUl påminna om folkpensionen. Jag trodde att herrPalme kände till att det inte minst var det dåvarande som drev pålösningen av folkpensionsfrågan och även den form som folkpensionssystemetsedermera har fått. Att vi har fått pensionstillskott till ett stort antalpensionärer, som stäUdes utanför ÄTP-systemet, menar jag var en direkt följd avde krav som dåvarande väckte . Då man lyssnade tiU fick man en känsla av attom det hade varit en moderat regering i vårt land under dessa år, skulle vifortfarande ha haft hästspårvagnama kvar. Varför räknade sig intetUl godo allt annat som vi har fått: buUret, den försämrade luften,mUjöförstöringen, jetplanen och alla andra följder av en teknisk utveckling sominget poUtiskt parti har kunnat rå på men som aUa politiska partier äröverens om att man skaU försöka komma tUl rätta med? Utgångspunktenför den motion som kritiserade är hur dagens samhäUe ser ut.Motionen är ett försök från vårt håll att analysera detta samhäUe, att bedömahur människorna upplever det och att skildra ett alternativ tUl ettsocialdemokratiskt samhäUe som successivt vUl föra över makt på offentligainstanser och därmed minska rörelsefriheten för enskUda. har antaleti offentlig tjänst anstäUda ökat med om jag inte minns fel, jag skallreservera mig för de exakta procenttalen . Det är klart attaUa dessa människor gör insatser - jag skall ingalunda förtinga deras arbete -men de är icke direkt produktiva pä det sättet att de skapar ett välstånd förframtiden, vUket motsvarande insatser på den andra sidan skulle ha gjort. Vihävdar ägandet därför att vi anser att ägandet ger människorna större möjlighetatt känna trygghet. De blir mera oberoende inför de oförutsedda händelser somkan drabba oss aUa på livets vandring. Vi reagerar mot att man vUl föra överägandet på det kollektiva. Man känner inget ansvar för det som ägs avkollektivet. Jag känner ingen personlig delaktighet i SJ, och det gör inte hellernågon annan i denna sal. Jag känner inte heUer stor delaktighet i . Läggöver sparandet och ägandet i så stor utsträckning som möjligt på enskUda! Detger dem ansvar och lust att förkovra vad de har fått och att bygga upp ettvälstånd för sig och de sina. Det är alltså den rörelsefriheten som vi villåterställa för de enskilda människornas skull, för demokratins skull och förvälståndets skuU. Strävanefter ägardemokrati behöver inte innebära, som hert förutsätter, att manskall ge dessa människor makt över andra, en makt som kan missbmkas. Vi vet attmed makt följer fara för missbmk, och det är bl. a. därför som vi angriperkollektivet. Det går att skapa garantier mot maktmissbmk, och det är samhäUetssak att göra det. Man kan genom genereUa regler i lagstiftningen dra upp ramarför de enskilda människornas handlande. Det har vi gjort tidigare. Men detbehöver inte innebära att man överför pengar, ägande och befogenheter i storutsträckning tiU en stor offentlig sektor, eller enskUd, som bygger påföreskrifter och detaljregler vUka snör in den enskUde. Jag säger på nytt: gåut och fråga de enskUda om de inte upplever situationen på det sättet ! Jagtog mig förta året friheten, herr talman, att citera ett par aktuella svenskaförfattare. Jag tycker att det kan finnas anledning att på nytt återge en avdem, därför att det han säger skildrar hur många människor uppleversituationen. Jag syftar på ett citat av , om vilkens politiskaideologi jag inte vet något alls. Hanuttryckte sig så här: "Vi lever mestadels i en känsla av djupastefrämUngskap och beroende inför en opersonlig, anonym samhäUsmakt. Det är dennamakt som vid vite tillhåller oss att fyUa i obegripliga blanketter, som snäserav oss i telefon eUer hänvisar oss till en annan överhetsperson, vUken i sintur inte har kommit för dagen, har gått tiU lunch eller har gått fördagen." Är det någon som känner igen det? "Inget är klart, visst ochenkelt i denna maktens byråkratiska labyrint, inget utom övertygelsen om attdet aUtid är vi, medborgarna, som har fel. Var är makten? Makten är alltidnågon annanstans." 2*protokoU 1972. Jag vill påminna statsministern om att i citatet frånVeckans Affärer, som förmodligen är rätt återgivet, statsministern själv strökunder att vi måste prioritera, att vi nu måste hårdhänt se till att vi får enannan avvägning. Det måste ju finnas någon mening bakom det uttalandet. Någotmåste aUtså eftersättas till förmån för något annat. Har man ingen mening omvad som skall prioriteras, vad man skaU satsa på för framtiden, så kommer herrPalme och hans regeringskolleger ändå att tvingas göra det. Det kommerutvecklingen att se tiU. Vad jag har vänt mig mot i mitt anförande är demotsättningar socialdemokraterna skapat, och jag vill komma tUlbaka tUl AndersLeion, därför att jag tycker att han har rätt i sin kritik. Jag vet som sagtingenting om vad han tycker i andra hänseenden, jag begränsar mig tUl detavsnitt jag citerat. Det kan naturligtvis tyckas som en motsägelse, om jag nustår här och först kritiserar socialdemokratisk politik och sedan bekänner migtUl en samförståndets politik. Men den motsägelsen är, menar jag, bara skenbar,framför allt därför att min kritik mot socialdemokraterna har riktats just motde konfrontationer som byggts upp . Jag har angripitförsöken att stäUa grupp mot grupp, att skapa intressekonflikter där det bordefinnas intressegemenskap - Thorbjöm Fälldm var inne på precis samma linje -och att inte medge att företagare och anstäUda ytterst är förenade i sammasträvanden att skapa och behåUa arbetstillfällen. Det har varit en pohtik sombortsett ifrån att de som lyfter bidrag eller får pengar tUlbaka från stat ochkommun ju ytterst själva med sina skatter är med och betalar bidragen och attlöntagare som kräver högre löner också är konsumenter, som får bäralöneökningarnas konsekvenser i form av högre priser. Det moderna samhället ärju ett hjul där arbete, löner, kostnader, skatter och priser roterar i ettobönhörligt sammanhang som ingen av oss kan komma ur. Jag tror att svenskafolket mer än tidigare vet att ingen får någonting gratis, att någonalltid måste betala kostnaderna, att det kommunistiska slagordet "lönernaupp och priserna ner", som byggde på en oerhörd underskattning av människornastänkande och kunskaper, var direkt bedrägligt.