prot · FV09143 · 1972-12-31 00:00:00 — Som tur var höll inte stilenriktigt, utan han gav sig in på en kritik av vad jag hade sagt. Han raljerademed att jag antytt att den ändring som kunde göras var så hten beträffandetUlämpningen av bevisbördan i fråga om presumtionsregeln. Jag framhöll attskUlnaden var stor men att vårt förslag tiU ändring var genialiskt enkelt: mantog bort ett ord och satte dit tre. Därigenom blev det en omkastning avinnehållet. Dessutom bör jag väl påpeka för att detta inte ärnågon av de viktigaste nyheterna utan den var med redan vid förraårets lagstiftning. Vad beträffar de långa väntetiderna innan processen börjarfår jag ge statsrådet en eloge för att han vältaligt har skUdrat hurbesvärligt det är. Man väntar sig nästan att han skuUe dra slutsatsen att manfaktiskt skall sätta stopp för detta och ange en tidslängd av ett plus tre årsom vi har gjort. Det är i alla fall en framgång att statsrådet har framhållitvikten av att tidslängden skall bli så kort som möjligt. Men vi anser att detskaU lagstiftas om detta. Det skaU inte bara vara som är mycket ovissutan en bestämd tid, första gången och förlängning. Sedan fårraan söka på nytt, ora raan har särskUda skäl därtill. () kort genraäle; ställde frågan: VUkenraarkpolitik skaU ni borgerUga tillsammans föra? Han verkade raycket road avden frågan. det föreligger skillnader meUan oss i de här frågorna,är de nog inte så stora som raan tror, när raan läser betänkandet. De är kanskeinte större än att vi kan uppnå enighet. Låt mig än en gäng konstatera, att vårt parti inte slårvakt om något slags markspekulation eller oförtjänt markvärdestegring. Vi viUinte frångå urgamla rättsprinciper på det här orarådet. Vi anser att folkraåste få känna rättssäkerhet när det gäller sådant som de äger. Vi anser ocksåatt folk måste få skälig ersättning. Jag kan inte tänka mig att det i egentligenfinns förankring för något slags marksocialisering, och jag har velat klargöraatt det självfallet inte heller i vårt parti finns någon som helst förankringför detta. När de ståndpunkter som framgår av betänkandet jämförs, får manemellertid en känsla av att så är fallet. Det är detta sora vi raåste komma tUlrätta med. Jag tror nämligen att vi trots allt bör kunna diskutera oss framtill en gemensara markpolitisk syn sora har bred förankring i det svenskafolket. Expropriationslag nu m. 13 protokoll 1972. Expropriationslag m. m. HerrGREBÄCK (c) kort genraäle: Får fortsätta sitt resoneraanghär, verkar det sora om det skulle finnas vissa förutsättningar för att viskulle kunna bli överens. Dels kan han tänka sig att expropriera raark, delskan han tänka sig att avstå från markspekulation och oförtjäntmarkvärdestegring. Då har vi i alla händelser kommit ett stycke på väg motsaraförstånd. Jag skulle i alla fall vilja lugna , somtydligen blivit en aning skakad av den publicerade valprognosen, med atti den regering, som skall tUlträda 1973 och som tydligen otåligt väntarpå, kommer knappast att ingå. Det kanske skulle underlätta enfortsatt diskussion att komma överens om markpolitiken inom den regeringen. () kort genmäle: Jag vill för bara göra klart atthans sakbeskrivning av presumtionsregeln har jag ingen invändning raot, raen dekonsekvenser han drar delar jag inte, och kopplingen tUl förköpslagen finnerjag inte särdeles korrekt. TUl vUl jag säga att jag är fullt medveten omhans stora kunnighet i de här frågorna i förhållande till min nästan totalaokunnighet och därför har jag försökt hälla raig tiU texterna så mycket jagkan. Men jag var inte så okunnig att jag inte visste vad vi beslöt förra året.Herr Tobé borde kanske ha förstått att jag måste ha gjort en felsägning. Jag skall inte ge raig in på vad sadesist. Det frarastår så rart raot det som han sade tidigare. Men det är så sköratrådar att det vore nog oförsiktigt att röra vid dem. Förslaget till ny expropriationslag är ettfullföljande av förra årets ändringar i expropriationslagstiftningen. Det skaUockså ses i samband med de ändringar i byggnads- och naturvårdslagarna somcivilministern föreslår i propositionen 111. Tillsamraans blir det ett paketraed, vågar jag säga, den största raarkpolitiska reforraen på åtskilligadecennier. Jag skall ta tillfället i akt att raedexpropriationslagstiftningen och annan aktuell marklagstiftning sorautgångspunkt anställa några allraänna betraktelser över markägandet och dessfunktion i samhället. Det blir några tankar bl. a. kring ämnetmarklagstiftningens betydelse för utformningen av våra bostads- ochfritidsmiljöer och för tillvaratagandet av naturvärden och naturtillgångar. Den sora bläddrar i gamla årgångar av riksdagstrycket kaninte undgå att upptäcka att raarkpolitiska frågor ofta har orsakat hårdadrabbningar i . Meningsraotsättningarna har i regel gått tillbaka påideologiskt betingade skUlnader i sättet att se på äganderätten till raark ochvatten. Den privata äganderätten sora sådan har aldrig på allvar ifrågasatts,raen det har funnits grundläggande skillnader i sättet att nalkas frågan oraraarkägandets ställning i sarahället. Det ena ärett socialt synsätt, sora frärast ser tUl flertalets intressen och läggertonvikten vid raarkägarnas ansvar genteraot andra människor. Det andra är ett igrunden naturrättsligt synsätt sora är präglat av raarkägarnas intressen ochäldre tiders Uberala åskådning och obetingade förtröstan på raarknadskrafterna.Det synsättet lägger tonvikten vid markägarens rätt att utnyttja sin egendom pådet för ekonomiskt mest lönsamma sättet. Det sociala synsättet formulerades med pregnans redan idet sakkunnigutlåtande som låg tUl grund för ministären Edén-Brantings förslagtill vattenlag vid riksdag. Jag skaU citera ett stycke ur utlåtandet:"Såsom redan förut antytts, är den grundägaren tUlkomraande rådighetenöver vattnet, denna raå nu kallas äganderätt eller nyttjanderätt, begränsad avde skrankor som lagstiftningen själv uppställer därför. I fråga om aU enskildrätt gäUer, att över densamraa står det allmännas rätt, det aUmännas bästa,samhällsnyttan. Åt den enskilda rätten får icke ges ett innehåll sora står istrid häremot. Av förhållandenas egen utveckling följer att uppfattningen oradet allmännas rätt kan tid till annan växla. De en gång fastslagna gränsernaför den enskUda rätten kunna vid sådant förhållande inte vara orubbliga. DenenskUde är pliktig att finna sig i de inskränkningar i hans rätt, vilka dettill följd av förändrad uppfattning ora det allraännas rätt befinnes nödigt attlagstadga. " Det sociala betraktelsesättet har inspirerat åtskUligamarkpolitiska reformer genora tiderna. Sarahällets ansvar för planering ochraarkhus-hållning Uar steg för steg utvidgats. byggnadslag, 1949 årsändringar i expropriationslagstiftningen, strandlag och 1964 årsnaturvårdslag är några exempel på den utvecklingen. 1940-talets reformer ökadekommunernas möjligheter att styra utveckUngen av tätbebyggelse. 1950- och1960-talens reformer gav sarahäUet ökad makt att skydda värdefull natur ochhålla kuster och andra områden öppna för bad- och friluftsliv. Men som vi säger detta raåste vi konstatera attfärden raot de sociala målen på det raarkpolitiska orarådet har varitganska knagglig. Vägen har kantats av kompromisser och eftergifter åtmarkägar-intressena. Det är sant att samhällets möjligheter att lösa in markoch förbjuda olämplig användning av raark har vidgats vartefter, raenbegränsningar har fått stå kvar, som har gjort det svårt att styrautvecklingen. När inskränkningar har gjorts i markägarens rätt att förfoga övermarken, har lagstiftaren ofta infört bestäraraelser som har gettmarkägaren rätt till ersättning för intrång efter normer sora varit utoraordentligtgenerösa. Generösa raot markägarna men dyra för andra. Erfarenheten visar atteftergifterna tUl markägarintressena har kostat det stora flertalet medborgareåtskilligt både i form av sämre bostads- och fritidsrailjöer och i forrn avhögre skatter och priser. Den nya lagstiftning sora vi nu diskuterar innebär inte sora raan skulle kunna tro att döraa av de upprörda tonfallen i vissa motioneroch även av de upprörda tonfallen från - något uppgivandeav privat äganderätt tUl raark. Våra tiUgångar på mark och vatten är eraellertid inteobegränsade. Fraraför allt i de expanderande tätorterna och regionerna och ikustorarådena har efterfrågan på raark stigit oavbrutet under hela Expropriationslag nu m. Expropriationslag m. m. efterkrigstiden.Utvecklingen kräver att vi vidgar samhällets möjligheter att planera förfraratiden och tiUvarata våra gemensamma intressen. Nya sociala förpliktelsermåste förknippas med äganderätten, därför att förhållandena förändras ochdärför att overksamhet från lagstiftarens sida skulle betyda oersättligaförluster för både nuvarande och kommande generationer. Som framgår av den passus jag citerade ur förarbetenatill vattenlag betyder det inte att vi bryter med svenska traditionerpå lagstiftningens oraråde. Äganderätten har inte något en gång för alla givetinnehåU, och den enskilde måste rimligen acceptera de inskräkningar i hans rätt"vUka det tUl följd av förändrad uppfattning av det allmännas rättbefinnes nödigt att lagstadga". Jag skall inte här göra någon fullständig genomgång av dennya expropriationslagen eUer den övriga nya marklagstiftningen. Låt migemellertid erinra ora några huvudpunkter. Först tätbebyggelsen, där den nya lagstiftningen innebäratt koraraunema får raöjlighet att bygga upp en långsiktig raarkberedskap. Dekan skaffa sig raark för tätbebyggelse åtskUliga år innnan en exploatering ännuär aktuell. De kan bryta en raarkägares byggmonopol. Komraunerna blir intebundna vid att låta markägarna själva bygga utan kan vid behov koraraa åtmarken och lämna ut byggandet på entreprenad efter anbudskonkurrens. När kommunens och markägarens åsikter om exploateringenoch planinnehåUet går isär skall komraunen ha det avgörande ordet. Koraraunemaskall också kunna köpa eUer lösa in mark utan att behöva betala ersättning förförväntningsvärden av spekulativ art. Det bör kunna verka återhållande påmarkpriserna. TiUsaraimans innebär dessa regler att koraraunema fårbättre förutsättningar att skapa trivsamma miljöer i tätorterna. När vi iframtiden skall bygga ut våra primära och regionala centra komraer den nyaraarkpolitiken att ge oss möjligheter att planera och bygga så att demänniskor sora skaU bo där också koramer att känna sig hemma. Rimligare priserpå raarken kommer att bli tUl fördel för både hyresgäster och blivande viUaägare. För att sedan gå över till marken utanför tätbebyggelseoch den betydelse lagstiftningen har där vill jag påpeka, att det i den nyaexpropriationslagen finns en bestäraraelse, sora gör det möjligt attexpropriera för att bevara raark för naturvårdsändamål och för att säkerställaatt mark finns tillgänglig för allraänhetens behov av idrott och friluftsliv.Att planera så att det också i fraratiden finns utrymrae för det rörligafrilaftslivet är en av huvuduppgifterna för den fysiska riksplaneringen. Genomändringar i byggnads- och naturvårdslagarnas bestämmelser om ersättning ochinlösen befrias samhället från skyldighet att ersätta fiktiva bebyggelsevärden,som ofta betalas med ganska oriraUga belopp. Det är inte fråga ora att vi skulle försöka hindra ellertränga tillbaka glesbebyggelsen. Visst skall vi fortsätta att utvecklaglesbebyggelse i vårt vidsträckta land. Men vad det är fråga ora är att viskall få en planmässig UtveckUng och att samhället utan oskäliga kostnaderskall kunna sörja för attnaturen utnyttjas på bästa sätt och marktiUgångarna blir lärapligt fördelade påolika ändaraål, t. ex. glesbebyggelse, fritidsbyar och orörd natur för ettrörligt friluftsliv. Inte rainst är det naturligtvis fråga om att kunna bevaraännu obebyggda kuster öppna och tillgängliga för alla. Då jag har sagt här att utvecklingen tvingar oss attställa ökade sociala krav på markägarna bör det inte missförstås därhän att jagskulle förutsätta någon motsatsställning mellan raarkägare i gemen och andramänniskor. Det stora flertalet markägare vUlaägare, soraraarstugeägare ochjordbrukare har sararaa intresse sora befolkningens raajoritet av att vi fårvälplanerade bostadsoraråden, att vi kan bevara landskapets skönhet och att vikan hushålla raed våra naturtillgångar. De har samma intresse som andra av attskatter och priser inte stiger på grund av att förväntningsvärden skjuterpriserna på raark i höjden. Den sora funderar på att i fraratiden köpa sig envUla eller soraraarstuga eller den sora vill bli jordbrukare har också allt attvinna på att raarkpriserna hålls nere. Det är givet att anspråken hos den soraredan äger en raarkbit raed ett hus för sig och sin farailj kanske fraraförallt inriktar sig på att han skall kunna känna sig trygg i sin besittning, ochden garantin får han också i all rimlig utsträckning i den nya lagstiftningen.Även jordbrukarna bör kunna känna sig trygga. I riksplanepropositionen,proposition nr 111, slås det näraligen fast, att det om möjligt skall undvikas tar högvärdig jordbruksmark i anspråk för andra ändaraål. Det är klart attnågra absoluta garantier inte kan ges, eftersora det aUtid kan tänkassituationer då en expropriation är ofrånkoralig. Men så har det ju varittidigare också. När en småhusfastighet eller en jordbruksfastighet någon gångraåste tas i anspråk av samhäUet, bör eraellertid ägaren ha en ersättning sorager raöjlighet att skaffa sig en likvärdig bostad eller ett likvärdigtjordbruk. Även på den punkten innehåUer den nya lagstiftningen garantier, sorabör vara tUlräckliga. Särskilt väl skyddade är villaägarna ochsoraraarstugeägarna. Kvar står då de stora raarkägarna, exploatörerna ochraarkspekulanterna. Det är i det hela bara de som kan förlora på att samhäUetfår möjlighet att effektivt försvara våra geraensararaa intressen. Och deförlorar bara i den speciella raeningen att de eventuellt går raiste oralukrativa affärer eUer oskäligt höga statliga ersättningar. Ytterligare en sak i detta sararaanhang. Även när beslutenhar tagits under denna höstriksdag, komraer det att finnas kvar luckor ochbrister i marklagstiftningen. Byggnadslagstiftningen är, som vi aUa vet,föremål för en allsidig översyn i bygglagutredningen. Dess förslag kan komraaatt återverka även på expropriationslagens regler. Naturvårdslagen behöverkorapletteras, bl. a. raed bättre skydd för våra grusåsar. Ett förslag i detämnet hoppas jag att vi skall kunna förelägga . Hushållningenmed tillgångarna under jord koraraer att behandlas i en proposition med förslagtUl ny gruvlag som industrirainistern avser att lägga frara för vårriksdagen.Men även utan dessa korapletteringar är det ingen tvekan om att det är enmarkpolitisk reform av stora diraensioner som vi nu står inför. Man kan då fråga: Behövs alla dessa markpolitiskaåtgärder, som regeringen ber att sanktionera? Är verkUgen denavvägning sora Expropriationslag m. m. Expropriationslag nu m. regeringenvUl göra raellan samhällets och raarkägarnas intressen rimlig och rättvis? Närdessa frågor har ställts, har den garala skiljelinjen raellan det sociala ochdet naturrättsligt präglade synsättet på raarkägandet trätt igen.Diametralt motsatta uppfattningar står raot varandra. Den partipolitiskagränsen går rakt igenom borgerligheten. Vi fick alldeles en litenUlustration till det vid replikskiftet raellan och . menar att samhäUsinflytandet redan är förstort. I varje fall behövs det ingen utvidgning av statens och kommunernasmöjligheter att lösa till sig mark. De nya värderings- och ersättningsreglernaavvisar de, som vi har hört, kategoriskt. Deras yrkande är i korthet:Tillbaka tUl den lagstiftning som gällde före . Mittenpartierna har förraodligen haft en prövningens tid.Förra året sköt de ifrån sig de då aktuella ändringarna iexpropriationslagstiftningen och begärde uppskov. har de övervunnit detmesta av sin tvekan och anslutit sig till grundsynen i propositionerna. De Uarockså i huvudsak godtagit de framlagda lagförslagen. Men tyvärr finns det ideras reservationer vissa yrkanden bl. a. beträffande värderingsreglerna iexpropriationslagen som avsevärt skuUe försvaga den nya marklagstiftningen,om de godtogs av . Jag skall dock inte uppehålla mig vid det . Jagnöjer raig raed att välkorana deras förändrade inställning och deras anslutningtill vår grundsyn. Men eftersom en inte obetydlig grupp här i kamraaren,raoderaterna och enstaka raittenpartister, påstår att den nya lagstiftningenöver huvud taget inte behövs, får det ligga på regeringens företrädare attprestera bevis. Låt oss se på vad erfarenheterna säger oss om denlagstiftning som gällde före och sora raoderaterna nu villha tillbaka. Hur har markpriserna utvecklats? Hur har kommunerna kunnat hävdasig gentemot byggnadsföretagen vid planering och exploatering? Har samhälletsorgan haft tillräckliga möjligheter att värna om naturvärden ochnaturtillgångar? En stor del av expropriationsdebatten i förraåret handlade ora kommunernas och byggnadsföretagens konkurrens om knappatillgångar på raark för tätbebyggelse. Från de stora byggnadsföretagens sida ärdet i och för sig inte någon onaturlig politik att de försöker säkerställa sinproduktion och sin avsättning genora att köpa strategiskt välbelägnaraarkbitar på olika håll i landet. De har råd att betala höga raarkpriser. Fördem har rätten att bygga utan konkurrens på egen mark och utsikterna att kunnapåverka innehållet i koraraunernas planer haft ett högt värde. En vice verkställande direktör i ett av våra störrebyggnadsföretag gav en bekräftelse på det i en intervju i tidningenByggnadsarbetaren . Han forraulerade det så här: "Vi har raycketegen raark och det är en bra råvara i dåliga tider." För koraraunema har denna utveckling betytt långtgåendebegränsningar i raöjUgheterna att hävda korarauninvånarnas intressen. Det harinte sällan varit byggföretagen sora i praktiken haft raest att säga till ora,när man ute i komraunerna diskuterat, om man skall ha en glesare eller en hårdareexploatering, om raan skall bygga låga eUer höga hus osv. Det innebär i och försig ingen kritik av byggföretagen, ora jag säger att raan kan utgå från attderas vinstintressen och företagsekonoraiska intressen ofta pekat i en annanriktning än koraraunernas egna önskemål. Höga priser har på många håll hårt beskurit kommunernasraöjligheter att själva skaffa sig den mark de behövt för sanering ellerexpansion. Herrar och i och flera andra ledaraöter avdenna kammare med erfarenhet kunde ge åtskilliga aktuellaexerapel på koraraunernas bekyramer i dessa sararaanhang. Andra exempel harkommit tUl i den offentUga debatten . , , ,och andra ortsnamn från skUda delar av landet har figurerat i debattenhär i och på andra håll. I flerdubblades kvadratraeterpriset på raarken istadens centrum, när kommunala saneringsplaner fick aktualitet. I Karlskogaköpte ett byggföretag upp ett markoraråde för och erbjödkort tid efteråt komraunen att köpa sararaa raarkoraråde för 10 mUjoner kronor.I tilltvang sig ett byggföretag rätten att bygga 50 småhus påstadsplanelagd raark sora villkor för att sälja en raarkbit i en annan del avsarahället än där företaget skulle bygga. I krävde, som vi kanske minns,ett byggkonsortium av komraunen för ett markområde sora varavsett att användas till centrurabebyggelse. Med tillämpning av de raarkprisersora var aktueUa när det gällde andra frivilliga affärerborde raarken ha kostat inte utan 8 miljoner kronor.Komraunen kunde naturUgtvis inte acceptera, utan Nackaborna fick vänta på sittcentrum. Det är bara att konstatera att de fortfarande väntar. Den som vill ha ytterligare dokumentation när det gällerotUlräcklig-heten i den gamla marklagstiftningen och dess negativa effekter förtätbebyggelseutvecklingen kan hänvisas tiU byggkonkurrensutredningen, sora hargjort en särskild undersökning om byggföretagens raarkförvärv. Det är enläsning sora helt och hållet bekräftar vittnesbörden i denna kamraare. Det är ingalunda svårare att skaffa fram bevisen förotUlräckligheten i den gamla lagstiftningen när det gäller marken utanför denegentliga tätbebyggelsen. Det har varit väldigt besvärligt för sarahället attförsvara t. ex. frUuftsUvets intressen raot andra konkurrerande intressen.Priserna pä den raark det här är fråga om har också snabbt rakat i höjden.Några stickprov från i , Tryserura i ochSkaftö i visar att det förekoraraer att priserna mer än tiodubblatsunder . Den ofta spekulativt uppdrivna prisnivån återverkarpå de ersättningar som staten får betala enligt naturvårds- ochbyggnadslagstiftningen. När mark avsätts till naturreservat eller grönområdehar markägaren rätt till ersättning inte bara för intrång i den faktiskaanvändningen av fastigheten det är helt naturligt att han skall ha det utanhan får också betalt för värden som beror på förväntningar om just detanvändningssätt som inte kan tillåtas. De högsta ersättningarna utgår ofta förraark i skärgårdarna och längs kusterna. Länsstyrelserna har naturligtvis undersådana förhållanden svårt att få pengarna att räcka till för att betala vad detkostar att förbjuda en Expropriationslag m. m. Expropriationslag m. m. inteönskvärd bebyggelse vid en insjö eller på en strandremsa. Jag kan ta som exerapel Ägnö på fideikoraraiss iTyresö. meddelade strandskyddsförordnande för Ägnö med ettraindre undantag och vägrade tillstånd för fideikoraraisset att uppförafritidsstugor inora de strandskyddade områdena. Fideikommissarien yrkadeersättning efter olika alternativ det högsta löd på 5,5 railjoner kronorjämte indextillägg. Staten medgav ersättning raed . Det varonekligen en viss spännvidd i utgångsbuden. Expropria-tionsdomstolen bestämdeintrångsersättningen det var alltså inte fråga om att fideikomraissarienskulle avstå någon egendora tiU . Så mycket skulle det aUtsåkosta att freda denna enda bit av vår natur från bebyggelse. Efterdomslutet upphävde strandskyddsförordnandet, och pågår processora verkningarna av detta beslut. Men det är en annan historia. Ja, detta var tätorter, kuster, grönoraråden ochströvoraråden. Men det finns också andra inslag i vår natur än badstränder ochströvoraråden som behöver skyddas raed hjälp av lagen. Jag nämnde att viförbereder vissa ändringar i naturvårdslagen som gäller bl. a. grusåsar. Före naturvårdslagens ikraftträdande exploateradesgrusåsar ofta så att betydande skador uppstod på naturen. I några fall haringreppen resulterat i vidsträckta kraterlandskap sora vi kanske Utet var harsett t. ex. på och utefter motorvägen genom Väsby.Exploateringen har ofta skett planlöst och utan hänsyn till allmänna intressen. skaU det väl sägas att det har blivit bättre. Men ävenpå den här punkten är ersättningsreglerna i naturvårdslagen sådana att det blirallt dyrare att skydda naturen och bevara landskapsbilden. Markägaren skaUnäraligen ha betalt för uteblivna lukrativa affärer, ora han på grund avutfärdade förbud inte får exploatera en grusfyndighet på sin egendom. Även priserna på grusfastigheter har stigit kraftigt underefterkrigstiden, för övrigt betydUgt snabbare än priserna på jordbruksmark,sora är det närmast jämförliga. Låt mig Ulustrera med ett exempel frånSundbyholmsåsen utanför EskUstuna. Sundbyholm är en jordbmksegen-dora sora 1943köptes för . Egendoraen omfattar åker och skog. Av köpeskillingen, , kan man anse att några fåprocent, eller låt oss säga , belöpte sig på grusdelen avfastigheten. När staten skuUe köpa den här grusåsen för att skyddalandskapet, vad fick man då betala? Det var inga 5 000, det var I mUjon kronor. De prisstegringar på tätbebyggelsemark, skärgårdsmark ochgrusfastigheter som jag här har redovisat ganska utförligt har redan vållatallvarliga bekymraer. Men det allvarligaste är naturligtvis tendensen ora viinte gör någonting för att hejda utvecklingen. Uppgiften när vi lagstiftar ärju fraraför allt att lösa morgondagens problem. Utan förnyelse av lagstiftningenskulle tillgången på mark och vatten bli allt knappare i de attraktivaområdena, och priserna skulle fortsätta att stiga. sarahället skulle fåbetala de förväntningsvärden sora då uppstod, skulle det bli allt svårare atthävda intresset av att bevara naturen i konkurrens medexploateringsintressena.