prot · FV0971 · 1972-12-31 00:00:00 — Det är givelvis orimligt atl ha en form av bistånd somefter motverkar sitt eget syfte. Därför är del nödvändigt, menar vi, attSverige såväl i internationella biståndsorgan som i sin egen biståndsgivninggår i spetsen för ökad användning av gåvobistånd, långivning utan räntor och enlångtgående mUdring i efterhand av kreditvillkoren för de lån som redan givits. Ett annat exempel är handeln. Just nu pågårvärldshandelskonferensen i . Inför den konferensen har nya uppgifter omdet internationella handelssystemets negativa effekter för u-ländernapubUcerats. Under 1960-talel har andel av väridshandeln sjunkitfrån . En för gynnsammare ordning inom väridshandelnskulle betyda oerhört mycket för all ge de fattiga länderna chansen att dra igång en snabb egen utveckling. Resonemanget blir naturligtvis en aning teoretiskt men är ändå ganska belysande. tullfrihetför alla industrivaror från skulle faktiskt kunna öka deras exportmed eller med ca . Om textil, skor ocholjeprodukter undantas från tullfriheten, reduceras vinsten lill hälften. Ävenmed den begränsningen innebär det alltså en ganska rejäl skjuts för u-ländernasmöjligheter atl sälja till de rika länderna och därmed dra nytta av de resursersom u-ländema faktiskt har, men som vi vägrar hjälpa dem alt utnytfia. I ett annat avseende berörde det iavslutningen på sitt anförande är det värt all ompröva den svenskabiståndspolitiken och se vilka nya vägar vi kan komma in på. Det gäller fråganom s. k. innovativt, alltså nyskapande, bistånd. Det finns en benägenhet hosalla biståndsgivare att vilja se konkret påvisbara resultat av sitt bistånd,att kunna visa upp skolbyggnader, traktorer och välnärda barn som resultat justav det egna landets biståndsinsatser. Men del är ju inte alldeles säkert attett bistånd, på vilket ställs kravet atl det pä kort sikt skall kunna uppvisasådana resultat, innebär den bästa länkbara användningen av resurserna.Biståndet till de fatliga länderna skall ju vara till för dem, inle för oss. Enbiståndspolitik där störte resurser avdelas för nyskapande insatser i ettlängre tidsperspektiv är till mer nytta för än ett bistånd, sombygger på föreställningen all våra resursöverföringar bara genom sin storlekskuUe kunna spela någon avgörande roll för hur de fatliga länderna kommer attlyckas i sina utveckhngsanslrängningar. Ett sådant nyskapande bistånd innebärmed nödvändighet större risker för misslyckanden. Men låt oss säga att vilyckades all nå nyskapande resultat t. ex. i fråga om sättet att genomförafamUjeplaneringsinsatser; vilka fantastiska fördelar och resultat skulle intedet betyda för hela u-landsgruppen! påpekade i sitt anförande att MarianRadetzki har publicerat en intressant doktorsavhandling om densvenska biståndspolitiken. En av huvudtankarna i denna avhandling är att enviss del av det svenska biståndet borde avdelas just för nyskapande bistånd.Radetzki framhåller alt genom sin politiskt fristående ställning, sinrelativa avsaknad av politiska biavsikter med biståndet och sinforskningstradition har särskilda fömtsättningar för att med framgång kunnasatsa på en sådan typ av biståndsgivning. Radetzki föreslår att 1020 procentav det svenska biståndet borde reserveras för mer experimentbetonad verksamhet,där man satsar på nya, inte prövade metoder all angripa vikligau-landsproblem. Låt mig helt kort peka på tre områden där ett sådantexperiment-inriktat svenskt bistånd skulle vara av stort värde. Det förstagäller undersysselsättningen, som är ell av största problem.Undersysselsätlningen innebär ett våldsamt slöseri med resurser, förutom enomfattande mänsklig misär. låg arbetslösheten i påi genomsnitt . beräknas antalet arbetsföra invånarei totalt öka med 170 miljoner människor. Bara på den indiskamarknaden har man räknat med en nettoökning av arbetskraften under 1970-taletmed 63 miljoner människor. Dessa fakta måste med nödvändighet spela en avgörande rollför utvecklingsansträngningarnas inriktning och strukturen på del näringsliv 3* protokoll 1972. Bristen på kapital och överflödet på arbetskraft i borde ledatill att många investeringsbeslut får en annan utformning än den traditionella.Sverige borde mot denna bakgrund kunna satsa på alt med sina bislåndsresurserutveckla u-landsanpassade teknologier, dvs. främst teknologier som är arbetsintensiva,som kräver litet kapital och som i största möjliga utsträckning utnyttjarlokala material. Det kunnande som finns samlat inom den svenska industrinskulle här kunna utnyttjas på ett för som helhet oerhörtbetydelsefullt sätt. Del andra området är utbildningen. I finns 100 mUjoner//er vuxna analfabeter än . Analfabeternas antal uppskattat till ca 800 miljoner ökar i världen med flera tiotal miljoner omåret. Dessa uppgifter belyser den traditionella utbildningens kris iu-länderna. Ett grundläggande problem är givetvis den myckel kraftigabefolkningsökningen, men utveckUngssystemen har också i alltför hög grad varitkopior på utbildningssystemen i de rika länderna, som inte haft dennafolkökning. Detta mönster måste brytas; annars blir utbUdningen alltför kostsamför i förhållande tUl sin utvecklingseffekt. Man måste sannoUkt sökasig helt nya vägar - bl. a. söka sig bort från åldersuppdelad klassundervisningsom den självklara ulbildningsmodellen. Jag tror att vi skulle kunna göra enbetydelsefull insats genom pedagogiskt nyskapande arbete såsom en viktig del ihela vårt utbildningsbistånd. Del tredje området är familjeplaneringen. Den bedömning avbefolkningsökningen som görs i för det andrautvecklingsårliondel innebär att jorden tillförs nära 800 miljonermänniskor och atl världsbefolkningen fördubblas . En sådanfolkökning förhindrar effektivt en utveckling som skulle kunna ge u-ländernasinvånare bättre levnadsvillkor, och den ger i kombination med de dystrabeskrivningar av jordens begränsade tillgångar vi mött en nattsvartbild av jordens framlid. Som SIDA-chefen framhållit krävs del,fömlom starkt ökade resurser till familjeplaneringsinsatser, framför allt tvåsaker, om den befarade utvecklingen skall kunna brytas. Den första är att vigenom en intensifierad forskning i global skala och här har vi en väsentliguppgift får fram en prevenlivteknik som är lättillgänglig, effektiv, billigoch fri från skadliga följdverkningar. Vi har ingen sådan teknik . Detandra som krävs är att vi finner metoder att sprida kunskap om en sådan teknikoch att den faktiskt utnyttjas, om vi skall kunna se några påtagliga resultatav våra insatser på familjeplaneringens område, låt oss säga . Den väsentligaste förutsättningen, såsom jagser del, för alt skall nå en positiv utveckling är att de lyckasmobilisera sina egna tillgångar. Till detta kan och andra rika länderverksamt bidra genom atl utforma sin biståndspolitik och sina övriga relationermed de fattiga länderna på ett sådant sätt att dessa länders egnaansträngningar stöds i stället för motverkas. Det kräver långtgåendeförändringar i bl. a. det internationella handelssystemet, men det bör ocksåföranleda förutsättningslösa överväganden om utformningen av vår egenbiståndspoUtik. Vi får aldrig glömma alt biståndspolitikens grund måste varaprincipen om "hjälp lill självhjälp" - alt biståndssamarbetet måsteutmärkas av en strävan att hjälpa självständiga nationer, som vill satsa på attge del egna folkel drägligare levnadsvUlkor. Min uppgifl skulle här vara altnågot motivera utrikesutskottsmajoritetens ställningslagande i vissa frägor,närmast de som hör samman med vårt bUaterala bistånd. Jag vill emellertid gärna säga någonting allmänt, närmastdå omkring frågan om enprocentsmålel. Man kan ju undra hur stort intresse somföreligger för dessa frågor i först och främst . Vi har en långtalarlista, varför det kan förefalla som om intresset är stort. Man kan ocksåundra hur stora meningsskiljaktigheterna är partierna emellan ide olika frågorna.Som vanligt verkar det vara svårt att riktigt kunna urskilja vad vi är överensom och vad vi inte är överens om. Men får vi diskutera blirvi mera överens än vi var när debatten startade; den slutsatsen har jag i dagdragit av bl. a. länderdiskussionen. Socialdemokralerna i utrikesutskottet har inte ifrågasattatt vi skall nå enprocentsmålet vid uppställd lidpunkt. Men jag vill samtidigtsäga alt man får ha klart för sig att denna fråga om enprocentsmålets uppnåendekanske inte är den mest väsentliga när man skall bedöma värt bistånd. Det kanvara bra mycket mera angeläget att pröva andra frågor. Om detta bistånd har enviss volym som man uppnår men biståndet inle ärtillräckUgt effektivt och inte uppnår de syften vi har, är meningen därmed inteså stor - trots allt. Som jag ser det har målsättningen ändå varit oerhörtvärdefull; den har omöjliggjort för oss att snegla på andra uppgifter, allanvända pengar till andra ändamål, vilket säkert skulle ha varit fallet om viinte hade bundit vårt bistånd till att växa på det sätt som del har gjort. Våra näraliggande problem ter sig mera pockande, och frånpolitisk synpunkt ligger de kanske närmare till hands att infria. Därför trorjag att det varit värdefullt att vi ställt upp enprocentsmålet. Min mening äratt vi ocksä skall nä det. Men jag har helt klart för mig att det i värt landfinns stora problem kvar att lösa. Där finns stora grupper av människor sominte kan avslå från någonting för detta ändamål. är levnadsvillkoroch andra villkor så pass ojämna och olika, alt vi får ha vår uppmärksamhetriktad på dem. Men om jag ser frågan rent allmänt, skall det naturligtvis varamöjUgt att uppnå enprocentsmålel. Det var ju också meningen alt vi skulle göradenna fråga till en solidarisk insats för de fattiga i världen och till encentral punkt för den svenska ekonomin. Detta var avsikten med helamåluppslällningen. Men naturligtvis måste också vägar anvisas för hur viskall få fram inkomsterna. Därvidlag litar jag på regeringen, och jag tror attäven oppositionen får göra det. Jag har deltagit i biståndsdebatterna,och det har då alllid talats om att vi inte kommit så långt när det gälleranslag som vi borde ha kunnat göra. Jag har emellertid aldrig upptäckt attnågra reella förslag framförts från oppositionen om hur del skulle ha gåtttill. I årställer oppositionen upp planeringsmäl för SIDA som går längre än propositionen,men jag har inte sett elt ord om hur pengar skall skaffas lill infriandet avsådana planeringsmål. Det går inle att komma ifrån att man i diskussionen måstegå in på gripbara saker, och det är vad har gjort här . Om givariandet har full sysselsättning och krav på internbalans förutsätts det atl den ekonomiska politiken skapar utrymme för bistånd,dvs. man får begränsa efterfrågan på något annat sätt. Men i samma andetag villjag påpeka att i den utredning som är gjord om utvecklingsbiståndetssamhällsekonomiska effekter kommer man till slutsatsen, att ombiståndsprogrammets expansion fram lill och med /75 sker påbekostnad av den privata konsumtionen måste dennas ökningstakt dämpas medungefär för att den interna balansen skallbibehållas. Utrymme inom den offentliga konsumtionen kan skapas om den årliga ökningenav övrig offentlig konsumtion minskas . Del kan inlevara några oöverstigliga uppgifter att ta sig före. Men jag vidhåller alt olikagrupper och människor inte alls har samma förutsättningar atl medverka. Vidavvägningen av biståndets storlek är det viktigt att ta pengarna där de finnsatl ta. För min del är uppnåendet av enprocentsmålel kanske del mest viktiga,om jag ser till vårt samarbete med de internationella organisationerna, där vibör framstå som ett av de länder som håller sina föresatser och står för deutfästelser vi har gjort. har ju också i olika internationellasammanhang varit med om att ställa upp mål som ansluter till det svenskaenprocentsmålet. Under hela den tid vi har sysslat med biståndsfrågor harockså informationsfrågorna varit aktuella. Del vi kan inrangera under biståndsfrågorär för svenskt samhällsarbete och politisk verksamhet elt ganska nytt område,som vi inte har hållit på med . Ytterst få människor i detta landhar direkt kontakt med dessa ting. Det var inte sä länge sedan de främmandevärldsdelarna och de förhållanden människorna där levde under var någontingnästan exotiskt för oss svenskar, något som man hörde talas om enstaka gånger,kanske då någon missionär berättade om upplevelser han hade varit med om. Säkom televisionen till de svenska hemmen och visade hur människor lever i Afrikaoch och i olika delar av . Det var en mörk bild som mötte oss.Fattigdom och elände framträdde som en verklighet för oss. När sedan armodetoch underutvecklingen förstärktes med katastrofer missväxt, översvämningaroch jordbävningar dä ryckte massmedia åter ul och gav oss inblickar samt lätoss veta hur katastroferna drabbade människorna. Då mobiliserades också detförsta svenska intresset för u-hjälp. Vid sådana här katastroftillfällen hardet varit lätt att få svenska folket att ge slantar till offren. Man har skänktbetydande summor i sådana sammanhang. Vi skall naturligtvis inte undervärdera den här sortensinformation och påverkan och naturligtvis inte den vilja atl medverka ,somväcks. Men vi får inte lura oss att tro all det är den sortens information somhåller i det långa loppet. Jag hade vid förra årets debatt om biståndsfrågortillfälle att tala ganska mycket om information, och jag skall inte göra detnu. Jag vill bara konstatera att när den begärdeen plan förinformation gjorde del i tvä syften. Del första syftet var att skapa förståelseoch engagemang för de här frågorna. Det andra syftet var all förmedla kunskaperoch väcka intresse men inte när det gäller svenska projekt annat än som delari egna utvecklingsansträngningar. Det var meningen, som man sade,att ge svenskar en mer realistisk, mindre nationellt begränsadverklighetsuppfattning. Det är naturligtvis det vi skaU hålla fast vid när vinu skall bestämma hur vår information skall läggas upp och föras ut. Enligt deplaner som finns skall förvisso finnas kvar en basinformation hos SIDA, ochFN-förbundet skaU självfallet också fortsätta sin verksamhet. Någon talade om all vi inte lär oss hur har deloch inte är intresserade av eller inställda på att göra det, men jag vill somexempel peka på den tidskrift ger ut. Den har sett som sinuppgift att även ta upp frågorna utifrån egna synpunkter och låtitpersoner därifrån medarbeta. När massmedia här hemma efterfrågar informationsmaterialom biståndsfrågorna vill de ha projektcenlrerat material. Det är sådant de ärintresserade av och sådant de rycker ut för att få, och det är inte särskiltlyckat. Det materialet är ofta kombinerat med en eller annan händelse som hartimat, och det kanske inte alltid vidgar horisonterna eller fördjuparkunskaperna hos den breda allmänheten. De mest aktiva i det här landet tar fram information genomsin egen verksamhet och får information på det sättet. Där har vi t. ex.missionen och de olika samfunden. Där har vi kooperatörerna och de fackligtorganiserade verksamma ute i de olika länderna. Vi skall nämligen ha klart föross att de fackligt organiserade genom sina förbund också arbetar rätt mycketute i världen. Där har vi , som naturligtvis ger en utomordentliggod och inträngande information om problemen där borta. Vi har FNL-grupperna,vilkas betydelse när det gäller att skaffa kunskaper och sprida kunskaper omförhållandena i den fatliga iärlden vi inte skall negligera. När exempelvis olika organisationer stöderbefrielserörelser utvecklas också på olika håll en direkt kontakt mellansvenskar och människor ute i berörda , vilket även ger kunskap omförhållandena där. Jag tror att det är bland den bästa information vi kan önskaoss. I de syften jag har nämnt och som angettsom riktpunkter för en informationsplan har det alltså förekommit aktiviteteroch stöd, och staten har också lämnat pengar via SIDÄ:s informationsanslag.Det nya är att man nu vill stimulera organisationerna till långsiktigainformationsinsatser, som alltså sträcker sig över rner än ett budgetår.Därigenom kan dessa organisationer systematisera och planera sin verksamhet påett helt annat sätt . Man kan då också begära att insatserna framförallt tar sikte på att nå andra än dem som redan är väckta alltså del storaflertalet i organisationerna, inte de grupper som jag här har räknat upp.Den relativt begränsade grupp som är intresserad och aktiv måste i och för sigbli större, men vi måste ge en grundinformation till många fler. 1971 lade regeringen vilketsenare underströks i utskottsbetänkandet stor vikt vid att SIDA via löntagarorganisationeroch andra folkrörelser skulle försöka få stor spridning av informationen.Enligt propositionen tillstyrkes inte bifall till anslagsäskanden från SIDA förinformation i full utsträckning, men vi kan konstatera en tredubbling avanslagen till detta ändamål. Till de enskUda organisationerna anslås 1,9miljoner kronor, och åtskilligt kan genomföras för dessa pengar. Anslaget fårockså ses som en inledning och en uppbyggnadshjälp för att få till stånd eninträngande och långsiktig information. klagar över att LRF, som han räknar till löntagarorganisationerna,inte har kommit med på den förberedande listan. Det hela har gått lill så har sökt samarbete med som paraplyorganisation.Folkbildningsförbundet har med sina samtliga anslutna studieförbund lagt framen plan över hur man skall fördela den större delen av beloppet 1,9 miljonerkronor för att bygga upp information via studieförbunden, nämligen 1,1 mUjonerkronor. Vidare kommer enligt planeringen 0,5 miljoner kronorattfördelas lill löntagarorganisationerna, och beloppet skall fördelas efter derasmedlemsantal. LRF har, såvitt jag förstår, inte kommit med. 1 och för sig ärfrågan inte avgjord ännu; en serie sammanträden skall hållas, varvidfördelningen skall göras. De två första sammanträdena gäller folkbildningsorganisationerrespektive löntagarorganisationer, och det tredje gäller övriga organisationer.Under alla omständigheter har LRF möjlighet att ställa upp vid det senaretillfället. Eftersom alla räknar med ett ökat anslag till information ,kan man återkomma ett annat år med ansökan. Det nya i informationsverksamheten är att det sker endelegering till organisationerna, som får arbeta med dessa pengar efter sinorganisations gmndvärderingar och vara helt fristående från de statliga intressena.Pengarna skall inte användas för egna biståndsprojekt utan just förinformation. Jag skall avslutningsvis säga några ord omländervalsfrågan o1;h olika länderfrågor. Jag kan göra det myckel kortfattatmed hänsyn till den inträngande diskussion som förekommit här tidigare. Jag kanegentligen nöja mig med alt konstatera atl principerna för hur vi skall väljapartners har utformats successivt. Propositionerna , 1968, 1970 och inågon mån 1971 har åberopats. Dessa kriterier har alltså preciserats undan förundan. De är många, och jag skall inle trötta med att räkna upp dem, eftersomde redan har nämnts i diskussionen. Varje gång som man tidigarehar konkretiserat och preciserat ell nytt kriterium har det uppstått en livligdiskussion i . Men kan vi konstatera att vi med något endaundantag är överens om listan på länder som vi samarbetar med och som svararmot de mycket sammansatta och nyanserade kriterierna, utformade genom flerapropositioner och utskottsuttalanden som har ställt sig bakom vidolika tillfällen. Det är ju bra. Vi kan också konstatera att vi har samarbetat med ungefärsamma länder . På listan finns flera länder som fick bistånd frånSverige genom centralkommittén redan innan vi hade någon myndighet som sköttedessa frågor. Vi arbetar fortfarande i dessa länder, jag nämner exempelvisEtiopien, Vi utökar listan, och bland de namn som är aktuella finns t,ex, , och jag har inte hört något motstånd från nägon tUl att man skalldiskutera att knyta ett samarbete till det landet. Allra sist skulle jag på denna punkt bara vUja säga attdel naturiigtvis är oerhört viktigt att får medverka på ettmeningsfuUt sätt när man tar ställning tUl mottagariänder. Det är dock svårtall veta hur del egentligen skall gå till. Det tror jag vi kan vara överens om.Vi har funnit att det lämpliga sättet inte är att ta ställning fill motioner påså vis att någon eller några väcker en motion om anslag till ett visst land ochriksdagen säger alt det var ju etl bra land. Man kan naturligtvis inle hellergöra som tycks vilja, dvs, ha en karta med bakgrundsmaterial påde flesta länder i olika världsdelar och sedan i eller nägonannanstans pricka av efter det materialet. Jag föreställer mig att detta avenbart utrikespolitiska skäl skuUe bli mycket besvärligt. Dessutom är detnaturligtvis ett enormt arbete att framställa detta material. Men någon typ av samarbete eller samråd mellan regering,myndigheter och rik,sdag tror jag att man skall försöka komma fram till. Jagär faktiskt väldigt angelägen att här få betona vad utrikesutskottet har sagtpå s. 18 om detta. Man slutar det stycke som handlar om samrådet med att säga:"Detta förutsätter alt erhåller fyllig och fortlöpandeinformation i dessa frågor." Jag tror nämligen att samrådet bör gällafrågor som hör samman med länderval och samarbete med olika länder. Del behöverinte bara gälla i fråga om samarbete med ett nytt land, eftersom detuppenbariigen icke skall förekomma i så stor utsträckning. Det kan finnas andrafrågor som hänger samman med de här problemen, och det är viktigt att manhittar metoder för samråd så atl inklusive dess opposition känner sittmedansvar. Med detta vill jag yrka bifall tillutskottets hemställan i alla delar. HerrBJÖRCK i (m): Det torde vara få människor i vårt landsom inte anser atl skall dela med sig av sina resurser tUl utvecklingsländerna.Undan för undan har allt fler grupper insett det nödvändiga och moralisktbjudande i detta. Kring frågan huruvida vi skall ge hjälp eller inte, och attdenna hjälp skall vara av betydande omfattning, råder det alltså knappastnägon tveksamhet. Desto intressantare är därför frågan om till vilka ländervi skall kanalisera vårt bistånd och vilken utformning detta skall ha. Härråder det uppenbarligen högst delade meningar. Det skall konstateras att vi fåttpåtryckningsgrupper inom socialdemokratin som tagit starkt intryck av denväridsbild som är förhärskande långt ute på den politiska vänsterkanten. Dennavärldsbild går i korthet ut på att hjälp som går till länder med s. k.progressivt styrelseskick, en i de flesta fallen förskönande omskrivning förvänster-diktaturer, ger större effekt än hjälp som lämnas lUl länder medmarknadsekonomiskt system. Vidare förutsätts att folken i de "progressiva" länderna har större inflytande på politiken än folken i de Det statliga ut vecklingsbiståndet Denna linje har alltså drivits av olika vänstergrupper medvarierande intensitet. Klart är att regeringen tagit intryck av denna filosofi,vilket visat sig i den svenska u-hjälpens konkreta inriktning.UD:s biståndsavdelning tycks också ha anammat dessa nya signaler ochmålmedvetet arbetat i detta syfte. Bevis på att det förhåller sig på delta sätt är atl ländersom , och erhållit en växande andel av dettotala svenska biståndet. Ett annat exempel är atl , ett land som jagmotionsvägen krävde bistånd till , plötsligt blev föremål förUD:s biståndsavdelnings stora intresse efter det atl kommunisten kom till makten. var intresset från UD:s sida minimalt.Låt mig för säkerhets skull påpeka atl jag fortfarande anser att börerhålla svenskt bistånd, även om jag tror att den politik som president vissa avseenden bedriver är utvecklingshämmande. De erfarenheter på detekonomiska fältet som vi redan har från ChUe tyder på detta. Jag har i ett flertal sammanhang på sistonedristat mig att påpeka atl länder som , och , densvenska socialdemokratins favorit-u-länder, ingalunda utgör de demokratiskamönsterländer som man ibland vill göra gällande. Ingen kan heller kräva någotsådant. Dessa länder har sannolikt en mycket lång väg alt gå innan de uppnårett demokratiskt styrelseskick av västerländsk modell. Vad som emellertid förvånat mig är med vilken upprördhetsådana påpekanden har emottagits. Man får ell intryck av alt ilskan bottnar iatt man känner sig avslöjad.