prot · FV0971 · 1972-12-31 00:00:00 — Den som rubbar den väridsbild som regeringen villatt vi skall tro på får finna sig i att bli utsatt för osakliga angrepp,äreröriga tillmålen och lögnaktiga skriverier i regeringsorganet vet vi alla alt den svenska neutraliteten inte får ifrågasättas ochknappast ens diskuteras. Den ligger ju som bekant lika fast som regeringensolika utrikespolitiska turer. Men att man inte skulle få påpeka otvetydigafakta beträffande förhållandena i andra länder är förvånande. Ledandesocialdemokrater, med statsministern i spetsen, brukar ju inte vara blyga närdet gäller att läxa upp olika länder. Då iakltages inte precis någonåterhållsamhet i omdömena. Jag säger della därför att jag tycker atl debattklimatet ivissa internationella frågor är starkt oroande, är emellertid ingentingnytt. Det är inte särskilt en partiledare av den socialdemokratiskaregeringen uteslöts ur den svenska FN-delegalionen därför alt han vågadeifrågasätta vissa regeringsståndpunkter. Han ansågs då "opålilUg",men har sedermera blivit regeringens påUtligaste medlare iarbetsmarknadskonflikter. Den som alltså vågar ifrågasätta regeringensinternationella Potemkin-kulisser kan bereda sig på atl få det hett om öronen.Läget kan väl närmast karakteriseras så, alt vi numera i i praktikenhar yttrande- men inte åsiktsfrihet. Beträffande den principiella syn som jag har på densvenska u-hjälpens inriktning så vUl jag presentera den med etl citat. Det ärhämtat ur SIDA-chefen föreläsning vid universitetden 14 aprU iår. Jag lycker att han sammanfattar problematiken kring ländervalet pä ett brasätt, och jag instämmer i hans synpunkter. Han säger bl, a, följande:"Många viU särskUt kräva ett progressiviletskriterium i u-landsbiståndet,hjälpa dem som hjälper sig själva genom en radikal social och ekonomiskframstegs- och uljämningspoUtik, Biståndets effekt bedöms därmed bli större,avkastningen blir större per insatt mark eller krona. En del vill driva denna synpunkt därhän att biståndetefter hand skall omfördelas endast lill sädana länder - eller snarare poUtiskaregimer som motsvarar deras krav på progressivitel; andra länder ellerregimer, som inle gör del, bör få ett minskande bistånd, eller inget alls. Om sådana tankar skulle drivas till sin ytleriighet påhela biståndsområdet leder de till att flera av principerna för detinternationella utvecklingssamarbetet kommer i kläm: Universalitetsprincipenlider skeppsbrott om någon utesluts, oberoende på vilka grunder det sker.Principen om största hjälp till de allra fattigaste som är vägledande i t,ex, nordisk social- och regionalpolitik på hemmaplan kan inte följas fulltul. Utjämningsprincipen, som också avser att påverka u-ländemas internainkomstfördelning genom biståndet, finner inte full tillämpning. Att ensidigtstyra biståndet till de länder där varje biståndskrona förmodas ge den störstautvecklingseffekten, kan sett i ett större sammanhang få så atl säga asocialaverkningar," Del är alt hoppas alt generaldirektörMichaneks synpunkter skall bli vägledande för det framlida svenskau-hjälpsbi-ståndets inriktning. Det är emellertid en sak som i stort sett saknatsi debatten. Det är tillväxtens orsaker och betingelser i de aktuella länderna.Vi har fått höra väldigt mycket talas om fördelningsproblematiken, men vad hardetta för intresse om det inte finns myckel att fördela? Är inte ett verkligtkriterium på ett lands "progressivitel" om där bedrivs en ekonomiskpolitik som gynnar tillväxtkrafterna? Självfallet måste samhället sedan sättain uljämningsmekanismer och fördela tillväxten, om skillnaderna blir orimligtstora. Men själva fördelningsproblemafiken kan inte lösas förrän rimligaekonomiska tillväxtmöjligheter skapats. Har nu detta skett i regeringens favorit-u-länder?Knappast! Jag erkänner gärna att därvidlag inte kan bedömas påsamma sätt som andra länder på grund av kriget och de skador som detta åsamkatden nordvietnamesiska produktionsapparaten och på grund av atl en så stor delav landets manliga befolkning med nödvändighet engagerats i de militäraaktiviteterna. Men när det gäller och föreligger inte samma skäl.Resultatet i dessa båda länder har emellertid blivit en betydande ekonomiskstagnation just på grund av en hårt centraliserad styrning av ekonomin, där manav ideologiska skäl tagit bort alla de materiella stimuli som annars skullekunna få fart på utvecklingen. Det är nämligen inte på del sättet atl en centraliseradoch i detalj planerad och reglerad ekonomi är den rätta modellen föru-länderna. Saken är uppenbariigen den atl dessa länder saknar destyrinstrument som behövs. De saknar också erforderlig statistik och därmedmöjligheter Det statliga utvecklingsbi ståndet till enriktig resultatvärdering. Centralism är alltså i dessa länder inle i allaavseenden den riktiga metoden. Detta förhållande har kritiserats visst inte bara avborgerliga skribenter och politiker, utan också av åtskilliga som hör hemma idet socialistiska lägret. Man kan alltså med fog säga atl den ekonomiskapolitik som bedrivs i och , och i och för sig också i Nordvietnamäven om kriget där allvarligt komplicerar bedömningarna, inte är"progressiv" utan klart Hllväxthämmande. Svenska u-hjälpsinsatser därpå vissa områden får alltså en begränsad effekt. Till detta kommer att dessa länder har auktoritärapolitiska system med brist på grundläggande demokratiska fri- och rättigheter. 1 motionen 436 till årets riksdag har jagkrävt att det snabbt växande biståndet till och skall behållaspå sin nuvarande nivå till dess att den aviserade u-landsberedningen hafttillfälle att se över ländervalsproblematiken. Utskottet vill inte vara med pådetta utan säger att det "väsentliga är att de svenskautvecklingsinsatserna kan förväntas få en utvecklingseffekl i vederbörandemottagarland". Detta är med förlov sagt en goddag-yxskaft-formulering. Vad jag i min motion pekat på är att svenskabiståndsinsatser i de nämnda länderna inte kan få en positiv utvecklingseffektjust på grund av den doktrinära socialistiska politik som bedrivs där.Utskottet argumenterar alltså mot sig självt. Vidare har jag i min motion pekat på den förföljelse avden asiatiska minoriteten som äger mm i . I andra sammanhang därrasdiskriminering förekommer brukar den vara snabb när detgäller fördömanden. Men i detta fall förekommer endast en pinsam och avslöjandetystnad. Rasdiskrimineringen av asiater i är ett otvetydigt faktum,som belysts på många olika sätt i böcker, skrifter, tidningsartiklar ochradioprogram . När utskottet hävdar att "vederbörande länderspolitik i berörda avseende" som man överslätande formulerar det - inteinverkar på ett fortsatt konstruktivt utvecklingssamarbete mellan ochländerna i fråga, är del fel, därför att det är just det det gör. Asiaterna iÖstafrika har varit en viktig kugge i ekonomierna i dessa länder, inte genomatl fungera som några sorts storkapitalister, utan tvärtom genom att verka påmellannivåer inom administrationerna och som små köpmän av varierande slag.Deras uttåg från har bevisligen inneburit allvarliga slag mot denekonomiska utvecklingen där. På så sätt har förföljelsen av de asiatiskaminoriteterna där fått en klart utvecklingshämmande effekt. Alla lider brist på riskvilligt kapital. Dennabrist blir större ju allvarligare riskerna blir för nationaliseringar utan attrimlig kompensation lämnas. När jag i min motion har krävt att skallverka för att ersättning vid nationaliseringar skall lämnas efter objektivinternationell skiljedom, så har jag inte gjort det för att slå vakt om förelagensintressen, ulan jag har gjorl det därför att nationaliseringar utan rimligersättning stöter bort investeringar. I den mån investeringar trots allt kommertill stånd blir de med naturnödvändighet kortsiktiga, man vill försöka ta igendet man satsat på så som möjligt, innan en eventuell nationaliseringär ett faktum. Konsekvensen blir alltså felaktiga investeringarom de över huvud taget kommer till stånd. Detta är djupt olyckligt, då vi allavet att behöver ell ökat kapitaltillflöde och tillgång till de rikaländernas teknologiska och ekonomiska know-how. Har vi inte slagit fast klaraprinciper för nationaliseringsersätt-ningarna så lurar vi i första handu-länderna själva inte de stora multinationella företagen. Enprocentsmålet har diskuterats i dennakammare. Jag berörde den frågan i allmänpolitiska debatt ,där jag klart sade alt vad på mig ankommer anser jag del vara självklart atl viskall försöka klara av den målsättning som tidigare under enighet harbeslutat om. Jag anser mig därför inte behöva tillägga någonting ytterligare idenna fråga. Då jag vet att särskilda yrkanden gentemotvad elt utskott har skrivit inte har någon större effekt har jag inget yrkande. i (vpk): För tredje gången berör kammares debatt ocksåanslag av svenska skattebetalares pengar till sidoorgan, IDA.Kommunisterna yrkar även nu avslag på sådana bidrag. Det behövs ingen upprepning av de förödande argumenten motIDA och . Argumenten har blivit allt starkare. Kammarens ledamötervet detta. En del skäms i själ och hjärta över skandalen med , ävenom de ogärna offentligen ger kommunisterna rätt. Del är bevisat, och ingen kan förneka det, attVärldsbankens förste chef proklamerade bankens uppgift vara att underiättautvinningen av sådana resurser i de fattiga länderna som var av betydelse förde stora kapitalistländernas ekonomi. Det är bevisat, och ingen har förnekat det, att bankensoch lDA:s ledning alltid rekryterats ur de amerikanska finanskretsarna. Det ärbevisat, alt den statsmakt, på vars order just en hittillsoöverträffad bombningsoffensiv genomförs mot folkel i , är sammastatsmakt som har det avgörande inflytandet över banken och därmed överanvändningen av de pengar som för IDÄ:s räkning laxeras ut av svenskalönarbetare. Det är bevisat, att en oproportionerligt stor andel avpengarna hamnat i fickorna på maktgrupper liknande militäfiuntan iIndonesien. Det är bevisat - jag hänvisar till kammarens protokollfrån fjolårels debatt i saken - att en ledamot från regeringspartiet öppetförsvarade långivningen till generalerna i . Del är inte ofta man idenna kammare får höra en sådan blandning av naivitet och cynism. Det är inteofta man får höra någon hävda, att svenska lönarbetare skall pressas på pengarsom sedan skall administreras av representanter för världens för närvarandemest brutalt krigförande nation och bl, a. delas ut till en generalsklick somsamma amerikanska statsmakts hemliga polis genom kupp förhjälpt till makten.Del är inte ofta man hör den underbara teorin försvarad, atl det skulleförbättra det fattiga indonesiska folkets villkor att generalerna får pengar dessa generaler som likviderat hundratusentals av sitt lands falliga invånareoch håller stora koncentrationsläger för folk som de vUl hålla nere ifattigdom. Del är en nationell skandal alt ell anslagsbeslut avSveriges riksdag skall sätta den ena folkmordsregimen i stånd att dirigerapengar fill den andra för att i bådas intresse trycka ner de faltiga. Det är bevisat, och har aldrig förnekats, atl den s, k,biståndslåne-givningen blivit en ren belastning för de fattiga folken. Derasskuldbörda är nu uppe i . Deras avbelalningsutgifter växermed . Långivningen är en strålande affär för de rikaländernas storfinansiärer och byråkrater. Det är bevisat, att hela den bankverksamhet i vilken detsvenska anslaget ingår, har som ett väsentligt mål att befästa enprivatkapitalistisk struktur i tredje väriden. , tillika , , tillsatte 1968 en kommission för att granska och värderalåneverksamheten. av 1969 förebrådde bl. a. defatliga länderna för att de inle sökt skapa en inhemsk kapitalistklass.Kommissionen förebrådde dem vidare att de skyddade sin nya industri med tullar.Vad kan vara tydligare än denna rapport? 1 vems ärenden är den ute som förmenarde fattiga länderna atl skydda sin industri? I vems ärenden är den ute som villse uppkomsten av en kapitalistklass som ett kriterium på framsteg och värdighetsom låntagare? Svaret ger sig självt. Det är till utvecklande av inhemskakapitalistskikt som de svenska pengarna skall gå. I IDA:s och bankensperspektiv finns bara ett samhällsskick som är värt stöd detsamma som detamerikanska. Det ges oss knappast mera vittne behov om vad delta anslag skalltjäna. Det krävs knappast fler fakta för att belysa det skandalartade i dennauttaxering av pengar från svenska lönarbetare. Del är en akt av enkel politiskheder, av elementär framstegsvänlighet att rösta för avslag på begäran ompengar fill sådana ändamål. Det är tid atl sätta punkt för , IDA-affären är inget som enbart skall ses isolerat. Det ärbara ett avsnitt i del gigantiska hyckleri som kallas u-landsbiständ. Opinionen för solidaritet med världens fattiga log iSverige fart under intryck av de nationella revolutionerna ,Opinionen kom nerifrån. Den var i många stycken naiv men också ärlig ochprogressiv. har en debatt av politikerna begagnats för att så vilseledaallmänheten, som just åriiga debatt om bistånd ochenpro-centsregler, Alla vel ju här att del inte handlar om bistånd och Iprocent. Det handlar över huvud inte om att föra över resurser från rika tiUfaltiga. Det handlar bara om att underlätta överföringen av resurser frånvärldens fattiga flertal tUl industriländernas fåtaliga kapitalistklass. Ingeni denna kammare vågar bestrida faktum atl och andra länderskapitalister tar in mer från de fattiga länderna än som föres dit.Det förekommer alltså inget bistånd till de falliga. Det förekommer etl biståndtiU de rUta. Det är också falskt när man söker befordra föreställningenalt svenska folket som helhet hjälper folken i de fattiga länderna. Det svenskakapitalel deltar i utplundringen av tredje världen. Svenska kapitalägareskördar merparten av utplundringens vinster. De investerar dem med förkärlek iländer som eller . Men kostnaderna för det s. k. biståndetvältras över på arbetare och småfolk, allt i den falska ochhycklande solidaritetens namn. Den sanna solidaritet som förekommer i dettasammanhang är solidariteten mellan väridens storkapitalister. Det finns ettgemensamt intresse att via det s. k. biståndet stabilisera kapitalistiskaregimer över hela världen. Ingen bestrider heller att bistånd till länder somhar en annan regim än en socialistisk också kan ha en progressiv funktion. Mensom syslem, som helhet, är biståndet en uppbackning av världens överklass.Direkt stöd till befrielserörelserna ar en av de få biståndsformer som gör skälför sitt namn. Det är ont om arbele i . Folk är pressade av skärptpris- och hyresutplundring, försämrad hälsovård, eftersatt barntillsyn,ödeläggelse av bygder, förslumning och miljöbetingade hälsorisker i städerna.Mitt i detta stiger de falska humanisterna fram och vill taxera ut pengar avfolket här hemma till att stötta upp etl internationellt utsugningssyslem. Det är en skandal alt svenskarna fåll betala föratt stötta upp en regim, där en feodal rövarhövding kan posera med kejsarestitel över ett land där livegenskap ännu råder. Det aren skandal atl delågavlönade här hemma skall finansiera ineffektiva byråkratier och ökändamut-syslem. Arbetarklassens internationella solidaritet har inget atl göra meddelta bistånd från reaktionen till reaktionen. Det är också falskt och tecken på en dold rasism, närpengarges ut på propaganda som går ut på att framställa tredje världensbefolkningstillväxt som skyldig till världsfattigdomen. Ingen bestrider attfolkökning är ett allvarligt hot. Men del är falskt atl propagera försterilisering av indier utan att ta upp folkmängdstillväxten iindustriländerna. Den är ett större hot, eftersom den kan kombineras medimperialism och maktpolitisk expansion mot tredje väriden. På basis av FN:ssenaste befolkningsprognos kan man räkna med alt folkökningen i ochNordamerika kommer att fram lägga beslag på hälften av detkaloritillskott och av det proteintillskott som behövs för attbehålla nu rådande levnadsförhållanden. De länder som har den tvivelaktiga förmånen alt varaföremål för IDA:s och bistånd har i nästan samtliga fall måstinregistrera ekonomiska förluster till de kapitalistiska industrinationerna. Dehar inte ens närmat sig lösningen av sina ekonomiska och sociala problem, i mångafall har de sjunkit tillbaka i kaos och korruption. De länder däremot som varitbefriade från och hans uppdragsgivares inflytande har det gåttannorlunda för. , som härjats av stigande massfaltigdom,opiumkrig och imperialistiska ockupationer av olika färg, har knappt 25 årefter sin revolution kommit till lösningar av en rad grundläggande problem.Massfattigdomen är avskaffad, analfabetismen närmar sig sitt slutligaavskaffande, svälten finns . uppvisar en liknandeutveckling. Men i de länder där fält häfia, antingen det ärfascistregimens , Saigonjuntans rest av eller detnykapitalistiska , är folkflertalet lika djupt nere i förtryck ochfattigdom som för 25 eller . Kampen mol fattigdomen är ingen barmhärtighetsfråga. Detär en maktfråga. Det är en fråga om klasskamp och effektiv kamp mot imperialismen.De som besegrar imperialismen får chansen att också besegra fattigdomen ochförtrycket. De som läggs under imperialismen förblir i sin fattigdom, hurmycket än de falska humanisterna i riksdag offrar av tid för atlövertyga oss om att vi skall ge resurser atl styra och ställabland de fattiga folken. Arbetarna i har inget intresse av de rikassolidaritet med sitt system. Tvärtom är det en arbetarklassens solidaritetsaklatt bekämpa och stödja de rörelser som går till öppen strid motvärldsimperialismen och därmed försvagar det system som också trycker ner de svenskaarbetarna. Del systemets dagar är räknade. HerrMÖLLER i (s): Vi har hört två mycket dramatiska inlägg ibiståndsdebatten som har angript problemen, kan man säga, från diametraltmotsatta sidor. Det är dels , dels som harriktat mycket häftig kritik på vissa punkter gentemot svensk biståndspolitik,och det har varit med stark retorik. talade om atl svenskaregeringen har vissa favorilländer och att vi har uppställt internationellapolemkinkulisser. upprepade sitt favorittema"" och sade att hjälper och generalernai att utplundra de fatliga länderna. Det finns många skäl att kritisera den internationellabiståndspolitik som bedrivs av många enskUda länder och också avVäridsbankgruppen. Den bild som vi kan blicka ut över när det gällerbiståndspolitiken är fortfarande mycket mörk, och man får väl säga att FN:sandra utvecklingsdecennium har inletts på ett oroväckande dåligt sätt. Om ingenmarkant ändring till det bättre sker, måsle man räkna med att det kan bli ettvärre misslyckande än det första ulvecklingsdecenniet var. Som det harerinrats om harbarden faktiska u-hjälpen inte bara stagnerat utan, om man sertill nettoflödet, även minskat kontinuerligt . Det finns enstaka ljuspunkter, och det förslag som vi justnu debatterar måste utan tvivel sägas vara en av dessa. När vi diskuterar enökning av det svenska biståndet och det förekommer t. o. m. enviss tävlan om snabbheten är det en unik debatt i industriländerna, en debattutan många motsvarigheter om ens någon. Det är en handfull länder som snabbtökar sitt offentliga bistånd, men den totala bilden innebär att det minskar.Under senaste tiden har det minskat från avbruttonationalprodukten år . Vid i höll Världsbankenschef ett tal, som var mycket pessimistiskt i fråga om fortsättningenav u-hjälpen. Han ansåg att den bistra sanningen är att med nuvarande tendenserkommer industriländerna att sammanlagt endast ge av sin BNP ioffentligt bistånd . Det skulle med andra ord motsvara ungefär hälftenav det mål, av BNP i offentligt bistånd, som har uppsatts av FNför det andra utvecklingsdecenniet. nämnde två länder som han antog skulle bli deenda som nådde det uppsatta målet, såsom det tidigare uttalats, nämligenSverige och Norge.En rad andra länder kommer relativt nära, men i fråga om den störstaindustrinationen i väster, nämligen , räknade han med en fortsalt försämringav den procentuella andelen av dess offentliga bistånd. trodde att okunnigheten i industriländerna omu-ländernas faktiska situation är det främsta hindret för en snabbare ökning avbiståndet. Det är möjligt att så är fallet. Det är troligt att folket i västerinte har någon egentlig möjlighet att helt uppfatta hur livsvUlkoren är i deflesta . Men del finns också motstånd av andra orsaker, och de senareårens ekonomiska och monetära bekymmer i industriländerna har naturligtvisbidragit till alt skapa motvind för u-hjälpen. Del är med stortillfredsställelse man noterar att det i vårt land nu förbereds en ökadinformation om u-hjälpen och atl anslagen för del syftet väsentligtförbättrats. Man kan kritisera i-länderna för många inslag ibiståndspolitiken, inte bara för de otillräckliga anslagen utan också förbundenheten i villkoren, lusten att påverka politiskt, för den nationellaprestige och merkantila vinningslystnad, som ofta är inslag i denna politik.Det finns brister som måsle botas radikalt om u-hjälpen skall få någonting merän marginell betydelse för . Jag erinrar om att enligtPearsonrapporten svarar för av sinkapitalbildning för investeringar och ekonomiska insatser. har medandra ord industriländernas u-hjälp varit marginell. Men också utveckhngen i spelar väsentligt in.Många länder har regimer som i ringa mån - eUer inte alls - främjar social ochekonomisk rättvisa. I stället tillåts ofta redan rika minoriteter i landet attgöra sig ännu rikare på de fattigas bekostnad. Det är ingen överdrift att sägaatt inkomstfördelningen oftast är mer orättvis i än iindustriländerna. har nämnt ett par exempel, bl. a. i sitt tal vidSantiagokonferensen. Han erinrade om att har ökat sin bruttonationalproduktmed under en rad senare år. Men sjönkandelen för av befolkningen från av BNP. Samtidigtökade av befolkningen sin andel av BNP från 29 till 38 procent.Mindre än 10 procent av familjerna i kontrollerar avjorden. Den ekonomiska orättvisan har med andra ord förvärrats i landet under1960-talet. 1 äger av befolkningen 30 procentav BNP:s totala intäkter. I industriländerna brukar motsvarande grupp . 1 kontrollerar av familjerna på landsbygdenmer än hälften av den odlade jorden. Man kunde fortsätta denna uppräkning avsådana fakta. De sociala och ekonomiska skillnaderna är värre och störrei än i de rikare länderna, vare sig det gäller inkomst- ochförmögenhetsfördelning eller arbetslöshet, utbildning, livslängd osv.Livslängden i industriländerna håller sig kring och i kring 50är. Det finns 100 miljoner fler analfabeter än . Jag erinrar om dessa sporadiska men grundläggande faktaför att inte vår biståndsdebatt bara skall bli en fråga om procentmål, om inhemskalidtabeller eller teknikaliteter, för att den inte skall skymma denfruktansvärda verklighet som det handlar om och de krav u-hjälpen måste ställa. Det är svårt att komma till rätta med de sociala ochekonomiska orättvisorna och skevheterna i , mycket svårare än isamhällen med en starkare och mer utvecklad struktur. Det finns allvarligasvagheter i skattesystem och möjligheterna att den vägen korrigeraoch utjämna. Jordförhållandena spelar också in med sin i många fall mycketorättvisa struktur. Vidare är den politiska styrkan i i hög gradkoncentrerad till städerna, vUket har den effekten atl klyftan mellan stad ochlandsbygd tenderar att vidgas. Mot denna bakgrund är det väsentligt att principerna iFN:s nya utvecklingsstrategi slår igenom i både industriländer och ,särskilt vad gäller biståndets kvalitet naturligtvis också dess kvantitet och betoningen av de sociala aspekterna på rättvisa och utjämning. Det ärinslag i den nya utvecklingsstrategin som är de kanske mest lovande. Det är ingen dålig ekonomisk tillväxt som sker iu-länderna, ofta , i nivå med vad många industriländer uppvisar. Menutgångsläget är så mycket sämre och ökningen elimineras i hög grad genom enväxande befolkning elt gissel för många länder. Och resonemang här ombefolkningsfrågan anser jag ganska ensidigt.