prot · FV09111 · 1972-12-31 00:00:00 — Den nya utflyttningspolitiken utgör en utmaningmot enskilda människors känslor och trygghet och ett väldigt slöseri med våratillgångar. Thorbjöm påvisade här på ettförtjänstfullt sätt kastningarna i den socialdemokratiska lokahserings- ochregionpolitiken och bristen pä planmässighet och vilja . Detär kanske mot den bakgrunden som man skall bedöma det stora regionalpolitiskapaketet, den väldigt stora satning som statsministern talade så länge ochsä varmt för. Det skall verkligen bh intressant att se vad som kommer ut avdetta stora och i och för sig värdefulla arbete utöver nya regleringar, nyaingrepp och ny dirigering. Är man, för att ta bara ett exempel, frånsocialdemokratiskt häU beredd att utjämna konkurrensförutsättningarnagenerellt sett, att stimulera företagsamheten generellt sett, i skogslänengenom exempelvis maximitaxor av olika slag eller genom att avskaffa löneskattenpå företagen i glesbygderna? Det är en konkret åtgärd som verkligen kan fåeffekt. Den nya otryggheten är ocksä de hundratusentals mindreföretagarnas situation. Det är människor som har satsat sig själva och sittsparkapital i verksamhet som ger andra arbete och som i stor utsträckningbidrar tiU att föra utvecklingen vidare. Många av dessa människor uppbär lägreersättning för sitt arbete än de löneanstäUda, har avsevärt längre arbetstidoch ett tungt ansvar för företaget och för dem som arbetar där. Nya ekonomiskaoch administrativa bördor läggs på dem. De anser sig inte möta uppskattning förvad de gör. Ett stigande antal konkurser och ett avtagande intresse för nyföretagandevisar att denna grupp av arbetande människor i vårt land snart har nätt gränsenför vad de orkar med. Vid har gjorts utomordentligtintressanta och också mycket oroande utredningar, som belyser den sviktandeföretagarandan i vårt samhäUe - och det är något mycket aUvarligt. Den nya otryggheten upplevs ocksä hos människor, tUl vilkaradio och TV förmedlar en ny människosyn och nya former för mänsklig samlevnad.Det är inte bara de s. k. kristna grupperna som känner sig djupt kränkta ochupprörda över den historielösa, normlösa och utmanande förkunnelse, som dessamedia kan bedriva mitt inne i de svenska hemmen. Var går anständighetensgränser? frågar sig många. För stU och smak, god ton och gott sätt kansjälvfaUet inga klara gränser stakas ut. Men det har funnitsvad jag skulle vilja kalla en aUmän moraluppfattning, grundad på den kristnaetiken i värt land, en uppfattning omfattad av majoriteten av landets invånare.En stor del av dessa människor står helt överrumplade. De tycker sig varautlämnade inför den våg av lösaktighet, som genom vårt lands viktigaste informationsmedelvältrar in över de svenska hemmen. Begreppet tolerans fördragsamhet har iett kultursamhäUe inte bara en utan två sidor. Den nya otryggheten karms ocksä starkt av den ungageneration, som har sina studier bakom sig och som möter ett samhälle, som integer dem de arbetsuppgifter för vilka de berett sig. Deras utbildning motsvararinte de kvalitetskrav, som arbetslivet stäUer, heter det. Först nu sedan vimoderater år slagits för det - har ett nytt betygssystem utarbetats.Ofta har de många experimentens nya skola inte tillfört de blivandeakademikerna det kunskapsunderlag som behövs för menings-fyUda akademiskastudier. Svenska examina har utomlands inte längre samma anseende som . De resurser som ställts till samhällets förfogande hargivit oss bättre utbildnmgsmöjligheter säger statsministern. Men vardet nödvändigt att förverkliga detta på det sätt man gjort? av dearbetslösa i är ungdom under 25 är. Flera akademikergenerationer finnersina utbUdningsår bortkastade. De "förlorade generationer" det här ärfråga om är den nya otrygghetens kanske mest tragiska offer. Känslan av att vara utlämnad till förhållanden, som mansjälv inte kan påverka, förstärks genom den oavbrutna förmedhngen tiU oss aUaav motsättningar, våld och terror från alla hörn av världen. För ett htet landsom värt har väl aUtid en värld dominerad av stora och starka makters spel och konflikterupplevts som otrygg. Den nya otryggheten har sin grund i vetskapen om hursnabbt internationeUa spänningar kan fä konsekvenser för oss själva, att ävenvårt land utsätts för väldshandhngar och terrordåd och att försvaret av våryttre trygghet inte är Uka starkt som det var tidigare. Medvetandet omatt regeringen inte är Uka självklart inrUctad pä att göra nödvändigauppoffringar för att garantera vårt nationella oberoende och vår frihetförstärker känslan av en ny otrygghet. Visst kan det göras gällande att jag här hardragit fram enbart mörka sidor, när jag har velat teckna den här nyaotrygghetens aspekter. SjälvfaUet finns det också andra grundtoner iSvergiebUden. Men vad jag har velat göra har varit att tiU kammarens ledamöterförmedla de samlade intrycken av den brevskörd, som en partiledare får mottaoch som han efter måttet av sin förmåga ocksä försöker att besvara. Och en sak är säker. Det är att de människor, som talartill mig om den nya otryggheten, därvid ocksä försöker förmedla hur de uppleversin tUlvaro i det här gamla landet. De talar om hur de känner det, hur de serpä tiUvaron. Och man kan inte missta sig på allvaret i deras vädjanden till migatt göra vad jag kan för att ändra förhåUandena. Ett minoritetspartis möjligheterär som bekant utomordentUgt begränsade. Jag kan - som jag nu gör här - tala förde här människornas räkning och skildra deras vardag i förhoppning om attmänga, mänga flera än mina brevskrivare känner igen sig och fär lust attpåverka politiken sä att den bhr bättre. Vi kan naturligtvis aldrig helt avskaffa människornasotrygghet. Den kommer alltid att förbli en del av deras tillvaro. Människa ochotrygghet är två begrepp som nog hör ihop. Men mycket av det som jag harkritiserat kan i varje faU ett pohtiskt parti i regeringsställning göra någotåt - under förutsättning att det verkligen vill sätta sig m i de enskUdamänniskornas vardag och deras tänkande och handla därefter. Socialdemokratin är ett parti som viU förändra samhället,har statsministern förklarat. Socialdemokraterna har ju alltid velat förändrasamhället, och samhället förändras alltid, som bekant, vare sig man viU deteUer inte. Den nya otryggheten är delvis ett resultat av förändringarna, enföljd av att socialdemokraterna i sin strävan att revolutionera det beståendealltför mycket har bortsett ifrån att det bestående utgörs av människor, attmed andra ord förändringarna också går ut över enskilda individer övermänniskor med grundläggande krav pä att själva få vara med och forma sin ochfamiljens tillvaro. De har anspråk på arbete och trygghet för sig och sin egenfamilj. De viU kunna leva på sitt eget arbete; det skall löna sig att arbeta.De vill fostra barnen tiU goda, kunniga medborgare. Rättssamhället skall skyddadem mot våld och brott. De begär att åtminstone i hemmet få vara fredade frånsamhäUs- och moralnedbrytande propaganda. att ta ochbära ansvar. De vägrar att vara bara små kuggar i ett sort byråkratisktkollektiv. De gör anspråk pä att inte berövas sin egendom utan att den som taregendomen i beslag också betalar dess verkhga värde. Sädana önskemål och krav därom vittnar brevskörden harväxt fram under intryck av de senaste årens förändringar. Majoriteten, skullejag tro, av vårt lands medborgare går säkert och bär pä sädana här önskemål. Deönskemålen utgör en belastning, säger kanske somliga, från det samhälle som vihar förändrat och som vi viU ännu mer förändra. Nej, herr talman, säger jag, detär strängt taget fråga om värdefulla insikter och egenskaper, som kan utnyttjastill gagn för vårt gemensamma välstånd och för den utveckling som liggerframför oss om man vill ta tiU vara dem. HenHERMANSSON (vpk): Otryggheten är förvisso ett problem för mängamänniskor. Det som skapar den grundläggande otryggheten för människorna är detkapitalistiska systemet, dess lagar och dess grymhet, dess mätning av allamänskliga värden i pengar. Det finns några grundläggande och obestridliga fakta idagens samhälle som mäste ställas i sammanhang med varandra. Många människor är arbetslösa. Men det beror inte på attsamhället är fattigt. Det finns tvärtom ett överflöd av produktionsmedel sominte används. Priserna pä mat har stigit så kraftigt attlivsmedelskonsumtionen pressats tillbaka. Men det är ingen brist på livsmedeloch inte heller kan nägon påstå att alla barnfamiljer och pensionärer har etttiUfredsstäUande kosthåll. Hyrorna har stigit sä kraftigt att många enskUda ochfamiljer inte har råd att hyra nyproducerade lägenheter. Ett antal lägenheterstår därför lediga. Men står hundratusentals personer i bostadskö ochmänga bor i trånga eller omoderna bostäder. Arbetslöshet med oanvända verktyg och maskiner,minskad hvsmedelskonsumtion med ett otiUfredsstäUande kosthåll, tommalägenheter och nedskuren bostadsproduktion med lång bostadskö detär, herr talman, uttryck för inte enskilda personers utan det kapitalistiskasystemets vanvett. Om det finns både en stor arbetslöshet ochoanvända eller otillräckligt utnyttjade produktionsmedel - verktyg, maskiner,fabriker - kan det förefalla att handla om ett organisationsproblem som bordekunna lösas. De arbetslösa borde kunna beredas arbete just genom användning avde lediga verktygen och maskinerna. Och erkänner alla - i varje fall iord att det innebär en stor förlust både för den enskilde och för den totalaproduktionen att människor tvingas gä arbetslösa. vågar ingen framträdaoch säga, som en folkpartiledare gjorde för inte så många är sedan, att detkapitalistiska samhäUet fungerar bäst vid en arbetslöshet av ungefär nuvarandeomfattning. Men om det handlar om ett organisationsproblem, varförlöses inte detta? Det finns ju arbetsmarknadsverk, det finns härskaror avstatliga och kommunala myndigheter, det finns de privata företagensom påstås vara de bästa i världen. Betyder de vackra orden "rätt tiUarbete åt alla" ingenting? Accepteras i verkhgheten återigen en storarbetslöshet som någonting ofrånkomligt eUer t. o. m. förmånligt? Har den storaarbetslösheten nu varat sä länge att den för myndigheter, företag och för demsom har sysselsättning blivit slentrian? Enligt vår uppfattning kan en varaktig full sysselsättningendast säkras genom att samhällsekonomin får en socialistisk organisation. De ekonomiska kriserna och massarbetslösheten är direktaföljder av det som andra kallar marknadshushåUning men som mera exakt beskrivesjust som kapitahsm. Kriserna ingår i själva tillväxtmekanismen för denna typ avekonomi. Det betyder inte att arbetslöshet får accepteras som någotslags utslag av krafter som det inte går att rå pä. Rätten till ett meningsfuUtarbete måste betraktas som en grundläggande mänsklig rättighet. 1 själva kampenför att genomföra denna rättighet i praktiken kommer samhället att på ettgrundläggande sätt förvandlas. Det är allmänt erkänt att arbetslösheten inteendast sammanhänger med den ekonomiska krisen, som är en fas i denkapitalistiska konjunkturen. Arbetslösheten är ocksä framkaUad av vad sombrukar kallas strukturella, dvs. mera långsUctligt verkande, orsaker. Men däravföljer att arbetslösheten ingalunda försvinner, även om det skulle blien konjunkturuppgång i den meningen att produktionen ökar. När man talar om strukturella orsaker till arbetslöshetenär det viktigt att observera att det uttrycket används i två betydelser. Mankan dels syfta på förändringar i förhållandet mellan de ohka näringsgrenarna,dvs. att industrin tidigare växt pä jordbrukets bekostnad, att de s. k.servicenäringarna nu växer hastigast och liknande förändringar. Men ordetstruktur syftar ocksä pä grundläggande drag och processer i det ekonomiskasystemet som den tilltagande koncentrationen och centralisationen, monopolensväxande roll, statsapparatens ökade engagemang i det ekonomiska livet ochsamverkan meUan statsapparat och monopolkapital. Den långsiktiga arbetslöshet som uppstått, den växandearbetslöshetsarmén är inte främst beroende av förändringar i förhållandetmellan de olika näringsgrenarna. Den är framför allt orsakad av förändringar iden ekonomiska strukturen i den senare och vidare betydelsen, alltsåkoncentrationen, monopoliseringen osv. Därav följer också att arbetslösheteninte upphör, när en viss omstäUning mellan näringsgrenarna är fullbordad. Denär tvärtom inneboende i själva systemet, och den kan väntas öka med den fortsattatillväxten av koncentration och monopolmakt. Under det man brukar kalla för den liberala kapitalismen,när den fria konkurrensens lagar fortfarande var verksamma, övervanns de ekonomiskakriserna genom att kapitalet förlorade i värde och vissa kapitalister heltslogs ut. 1 någon mån fungerar den processen fortfarande. iÅtvidaberg kan ju berätta en del om den saken. Men i betydande grad har dennakapitalets luttring stoppats upp, dels genom monopolens stora makt, dels genom att staten med olika åtgärder försökerhålla uppe profiter och kapitalvärden. Det kan antas att de ekonomiska krisernahärigenom skuUe bli mindre djupgående, men mera utdragna. Genom verkanav de långsiktiga förändringar, som jag förut talade om, kan emellertid densammanlagda verkan bli både mera djupgående och mera utdragna kriser. Detta om bakgrunden. Vilken pohtik för nu de olikapartierna fram, när de skall utlägga innebörden i och sättet att genomföra denfulla sysselsättning, som de alla i ord uttalar sig för? Först några ord om de försök till analys av det ekonomiskaläget som görs i de tre borgerhga oppositionspartiernas motioner. Enhgtfolkpartiet är det väsentliga att regeringen felbedömt tidpunkten för enkonjunkturuppgång och att den avvisat s. k. generella, dvs. Men att arbetslösheten skulle ha blivit mindre enbart därför attregeringen gjort en mera verklighetstrogen konjunkturbedömning är ju svårt attförstå. Moderata samlingspartiet ser grundorsaken till stagnationen ocharbetslösheten i den alltför snabba tillväxten av den offentliga sektorn, avdet som stat och kommun och landsting sysslar med. klagar tvärtomöver att den totala efterfrågan har påverkats i negativ riktning genom attkommuner och landsting måst ålägga sig mycket stor återhåUsamhet med nyautgifter. Medan ser roten till allt ont i ökningen av de offentligautgifterna, vill alltså tydligen öka just dessa utgifter. HerrarBohman och fär säkert mänga trivsamma stunder i den regering de tänkerbilda tillsammans. När det gäller botemedlen mot ekonomisk kris ocharbetslöshet är emellertid de tre partierna helt överens. De vUl ha en lägre beskattningav bolagen än beslutat, och de vill ge ytterligare gåvor ochsubventioner till företagen i tillägg till den långa rad av sådana bidrag somredan finns. Motiveringen är att företagens "lönsamhet", dvs.vinster, måste ökas. Därigenom skulle enligt de borgerliga partierna en uppgångi konjunkturen komma till stånd. De borgerliga partierna glömmer emellertid några saker.Under en konjunkturuppgång brukar bolagsvinsterna öka, men det är därför integivet att det blir en ekonomisk uppgång bara därför att staten på konstlad vägökar vinsterna. Man kan erinra om den gamla historien om tuppen och solensuppgång. Det är heller inte så att företagen har förfärligt ontom pengar. Det är inte där skon klämmer. De enskilda företagarnas inkomsterökade . Kapitalinkomsterna antas öka med 14procent mellan . De stora bolagen ökade sina vinster med 11 procentunder . Men denna vinstökning har inte lett till nägon ökadsysselsättning i dessa bolag, och detta tycks visa att den borgerligaverkligheten dementerar de borgerhga partiernas teorier. De borgerliga partierna vill alltså ha lägre skatter förbolagen och rycker därmed bort grundvalen för den sänkning av skatten förinkomsttagarna som beslutat. För att hjälpa upp denna dåligasituation säger de nu att den sänkning de kräver av arbetsgivaravgiften skallfinansieras genom upplåning. Det är verkligen en djärv finanspolitisk tanke attskattesänkningar för bolagen skall möjliggöras genom att staten tar uppnya stora lån - i konkurrens med det privata näringsliv som de borgerliga villskapa bättre betingelser för. Har de som kläckt denna tanke möjligen ocksåfunderat över sammanhanget i den politik de kräver? Den kritik som gäller de borgerliga partiernas recept motkrisen och arbetslösheten är tillämplig också pä huvuddelen av de förslag somfinns i regeringens nya proposition om konjunkturstimulerande åtgärder. Detfinns i denna proposition naturligtvis sådant som vi accepterar och även ställtkrav på. Det gäller åtgärder mot ungdomsarbetslösheten, insatser för utbildninginom värdsektorn, pengar till kommunala miljövårdsinvesteringar, tillbarnstugelän, till arbetsmiljön pä statliga arbetsplatser. Dessa förslag följeren riktig linje. Men tyngdpunkten i regeringsplanen syftar på samma sättsom de borgerliga partimotionerna till att öka bolagens vinster genom gåvor ochskattesubventioner. Regeringen tillmötesgår på en rad punkter de krav somställts av storföretagens direktörer, av och deborgerliga partierna. Bolagen får nya skatteavdrag och skattenedsättningar tillde mänga sädana som redan finns, ATP-avgiften hålls oförändrad osv. Regeringengår på vissa punkter t. o. m. längre än vad de borgerliga partierna begärt. Ettexempel; begär i sin partimotion att det särskilda skatteavdragetför företagens maskininvesteringar skall vara och gälla till den 31mars 1973. Regeringen vill höja avdraget till och förlänga tidsperiodentill . Det mäste väl ändå, , karakteriseras som renaöverbudspolitiken! Att ATP-avgiften inte höjs utan behålls oförändrad harsagts betyda ca för företagen. De övriga förslagen innebäråtskUliga också hundratals miljoner i skattelättnader för bolagen. Den grundläggandebelåtenheten i de borgerligas bedömningar är det inte svårt att uppfatta. Man måste ställa frågan vUka som skall betala alla dessajulklappar till storbolagen. Pengarna måste ju tas någonstans, och vad som gårtiU gåvor och skattesubventioner till Wallenbergsföretagen kan inte användasockså till att bygga nya daghemsplatser, förbättra folkpensionerna och ta bortmomsen på livsmedel. Sanningen är att pengarna tas av arbetets frukter och avskattemedel, bl. a. mervärdeskatt pä alla matvaror som lönearbetare,barnfamiljer, pensionärer köper. Regeringens förslag innebär en omfördelning avinkomsterna och förmögenhetema i samhället till bolagens, till kapitalets, tUlaktieägarnas fördel. Regeringen vill nu kanske använda sig av de borgerligaargument, som den tidigare kritiserat, och säga att man mäste öka"lönsamheten", dvs. vinsterna, för företagen, om den ekonomiskakonjunkturen skall vända till det bättre. Men dessa borgerliga argument är likafelaktiga som de var i går, när regeringen kritiserade dem. Desysselsättningspolitiska effekterna av de nya bidrag man vill ge bolagen tordevara ringa, om ens några. Om allt är så väl beställt när det gäller sysselsättningensom både regeringspropositionen och statsministerns interpellationssvar förvilket jag tackar söker ge sken av, är det svårt att förstå varför alla dessa åtgärder överhuvud taget behövs. Orsaken till arbetslösheten förklaras i dessa dokumentuteslutande vara det ökade utbudet av arbetskraft. Den kapitalistiska krisenoch massarbetslösheten söker man troUa bort med hjälp av siffror ur sammaarbetskraftsundersökningar, som regeringen för inte så länge sedan förklaradege en helt falsk bild av verkligheten. Men då handlade det om de siffror somvisade den stora arbetslösheten. tar man upp den andra sidan av saken, ochdä får dessa siffror duga. Den analys som ges i höstens konjunkturrapportförefaller mera verklighets-betonad än propositionens skönmålningar.Arbetslösheten är ett stort problem i landet. Regeringen gör sig själv enbjörntjänst, om den söker förneka detta faktum och skönmäla verkligheten. Det mest anmärkningsvärda med regeringens nya sysselsättningsplanär vad som inte finns där. Där finns inga som helst förslag som innebär attstaten får ett inflytande över investeringarna, över lageruppbyggnaden elleröver produktionen. Inte heller stäUs några förslag som innebär ett reeUt ökatinflytande för lönearbetarna, trots att statsministern pä ett tidigt stadiumlovade att de krisbekämpande ätgärderna skulle användas i detta syfte. Detlångsiktiga perspektivet saknas helt. Det tuvhoppande och den jultomtepolitiktill förmån för de kapitalistiska storbolagen man här sysslar med - är detverkligen den progressiva och planmässiga näringspolitik som regeringspartiettalar om i högtidliga sammanhang? Det förs en diskussion om man skäU användametoder som verkar över hela det ekonomiska fältet eller enbart punktinsatser ikampen mot arbetslösheten. Den debatten förefaller mig något egendomlig. Detavgörande måste ju vara om det är effektiva och riktiga åtgärder eller inte.När de borgerliga partierna vill sänka arbetsgivaravgiften är det en dåligmetod, som inte leder till resultat, och därför måste vi avvisa den. En allmänräntesänkning förefaller däremot att kunna få gynnsamma effekter på en radområden. Den håller tillbaka pris- och hyresstegringen och den kan underlättaläget för de mindre företagen. De stora företagen klarar i allmänhet sinfinansiering själva. Räntesänkning är därför ett av de krav som vänsterpartietkommunisterna ställer i den aktuella situationen. Vi kräver också att stat,landsting och kommuner satsar pengar på olika typer av samhällsnyttiga arbeteni en sädan omfattning att man gör slut på arbetslösheten. Det gäller miljövård,utbyggnad av barnstugor och annan service för hushållen, åtgärder för attbekämpa krisen inom vårdssektorn, åtgärder för att skapa ökad trafiksäkerhetframför allt genom utbyggnad av den kollektiva trafiken, ökad inriktning påombyggnad och reparationer av bostäder, byggande av lokaler för hantverk ochsmåindustrier, ökad yrkesutbildning särskilt av kvinnor och ungdom. På alla dessa områden finns det stora eftersatta behov.Stora satsningar just på de fält som jag nämnt skulle också betyda - förutomden eftersträvade minskningen av arbetslösheten att resurserna av arbetskraftoch produktionsmedel i större utsträckning än nu inriktas pä att tiUfredsstäUamänniskornas behov. Ökade insatser pä alla de nämnda områdena mäste ansesviktigare än den ökade produktion och försäljning av diverse onyttigheter somde kapitalistiska bolagen eftersträvar med 4 protokoU 1972. reklam ochandra typer av kommersiell marknadsföring. Det nuvarande ekonomiska läget böralltså utnytfias för att söka få till stånd en vettigare produktionsinriktningän den kapitalets profitjakt ger. mäste arbetstiden förkortas ochpensionsåldern sänkas, i första hand och kraftigast för yrken med tungt ochfarligt arbete. För miljövård, barnstugor, kollektiv trafik m. m. är detvettigt att staten ökar sin upplåning. Här kommer lånen människoma tUl godo,inte bolagens vinster och aktieägarna som de borgerliga partierna vill, när deönskar en sänkning av bolagsskatterna genom att staten tar upp nya lån. Det tredje kravet som vpk ställer i detta sammanhanggäller anläggning av statliga basindustrier, finansierade med medel urÄP-fonderna och med ett avgörande inflytande för de anstäUda. Detta krav måsteses mot bakgrunden av de långsiktiga orsakerna till arbetslösheten, delångsiktiga förändringar som kommer till uttryck i ökad koncentration avnäringsliv och befolkning, avfolkning av framför allt skogslänen, ökadmonopoli-sering, centralisering också av kapitalmakten, såsom visats ikoncentrationsutredningen och andra undersökningar. De problem som finns kan uttryckas också i följandeerinran om grundläggande ekonomiska fakta. Investeringarna i nya maskiner, nyafabriker osv. tillväxer mycket långsamt. De investeringar som görs inom detkapitalistiska näringslivet sker i allmänhet endast på djupet, men inte päbredden. De inriktas med andra ord på att genom nya maskiner ökaarbetsproduktiviteten inom de givna företagen. Därvid sker ocksä en ökadutsvettning med olika metoder av arbetarna, och arbetsstyrkan minskas medarbetslöshet som följd. Men det förekommer fä nyanläggningar. Det skapas somregel inga nya stora företag.