prot · FV0954 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag gjorde inte gällande att statsrådet skulle varanegativ till en skärpning av permissionsreglerna för de grova brottslingarna,men jag vill för min del understryka att jag tycker att det är hög tid att manverkligen börjar diskutera en differentiering av behandlingsmetoderna förintagna med olika brottslighetsbakgrund så att säga. Jag tror att vi är överenspå den punkten. När det sedan gäller anstaltspersonalens situation tyckerjag att herr statsrådets inlägg var mycket positivt. Även jag har denambitionen som jag förstår att herr statsrådet har, nämligen att åka omkringoch verkligen besöka anstalter och sätta mig in i de olika frågor som vi härtvingas att ta ställning till. Det är bara synd att man har så ont om tid inte hinner bedriva en sådan besöksverksamhet i den utsträckning som voreangelägen, Mina kontakter ger mig inte anledning att dra den slutsats somstatsrådet kom till, nämligen att det pågår en ständig och nära kontakt och attproblemen inte tycks vara så stora. Utskottet har enhälligt konstaterat att anstaltspersonalenhar problem och att dessa problem måste lösas. Vi har bara anvisat olika vägar. Majoriteten har talat om tillsynsutredningen, och vi reservanter har menat att statsrådet själv borde ta initiativ. Men något fel är det någonstans. Kanske har de anställdas fackliga företrädare inte tillräcklig kontakt med sina medlemmar. På något sätt fungerar inte kontaktvägar na, för faktum är att på vissa anstalter som jag besökt har personalen arbetat i verklig motvind och under mycket svåra förhållanden. Det förefaller som om detta inte hade trängt upp till herr statsrådet. 152 Beträffande övervakararvodena vUljag bara säga att vi i utskottet med vårskrivning har velat markera att vi är medvetna om de stora kostnader somförslaget innebär och att vi inte har velat absolut binda oss för något belopp.Vi vill ha klart utsagt att vi tror att man gör en god ekonomisk satsning omman höjer arvodena, i synnerhet kostnadsersättningen tUl övervakarna.Övervakarnas insatser är ändå en bUlig väg att åstadkomma en bra frivård. Herr statsrådet säger att han har fullt förtroende förkriminalvårdsstyrelsen och att den kan göra fördelningen av det här anslagetsom också fått del av. Jag vUl inte påstå att jag hyser någon misstro motkriminalvårdsstyrelsen, men vi kan objektivt konstatera att kriminalvårdsstyrelsenändå under om jag inte minns fel har lämnat stöd tUlKRUM från detta anslag. Därför tycker jag att det är helt på sin plats att vi iriksdagen som reagerar mot vissa utslag av KRUM.s verksamhet också säger ifråndetta så att man kanske tydligare beaktar dessa problem inom . AUmänpreventionen är en svår fråga och den skall jagkanske inte fördjupa mig så mycket i. Jag vUl ändå konstatera att brottsbalkeninte tagit avstånd från aUmänpreventionen. Jag håller med herr statsrådet omatt man i så stor utsträckning som möjligt skall försöka handla efter litetpraktiskt bondförstånd. Jag tror inte att det skadar. Men lika fullt tror jagatt det är viktigt att man inte undervärderar forskningens betydelse när vi röross på sådana här centrala områden. I det här landet har vi aUtså inte satsatnågonting på den för kriminologin gmndläggande forskningen omallmänpreventionen kontra individualpreventionen. Det menar jag är en nackdel. HerrWESTBERG i (fp) kort genmäle: Jag har med stort intresse lyssnat tilljustitieministerns sympatiska anförande och noterat de besked han har lämnat.Jag uppskattar den försöksverksamhet som pågår och tror att det finns allanledning att fullfölja den. Jag vUle ändå foga ett par anmärkningar tUlanförandet. Det gäller först personalens situation. Justitieministern säger,att så snart någon besvärlig situation uppkommer får vi besök av representanterför personalen. Jag tycker nog att det vore lyckligt om man inte dröjde tUldess man upplever dessa besvärliga situationer utan går ut till personalen ochlåter den komma tiU tals utan att sådana situationer uppkommer. sägerjustitieministern och det noterar jag med stor tillfredsställelse - att hansjälv ofta gör besök på anstalterna och att representanter för personalen dåfår tUlfälle att träffa honom. Jag tror dock att detta borde ske i ett störresammanhang där personalen som helhet verkligen fmge komma till tals och där manfår tillfäUe att diskutera igenom de problem som är så brännande. När det sedan gäller preventionen strykerjustitieministern under vikten av individualprevention. Jag är tacksam fördetta. Jag delar hans uppfattning att man måste satsa oerhört mycket på justindividualprevention, omsorgen om de enskilda människorna. Det uteslutergivetvis ingalunda att man också tar vara på allmänpreventionens möjligheteratt klara de problem vi brottas med. Jag vill i sammanhanget bara understrykabehovet av vidare forskning. Vi vet aUdeles för litet på det den 7 aprU 1972 Därför är det en angelägenhet av mycket betydande storleksordning, attvi verkligen får fram en mera intensiv och engagerad forskning på detta område. Sedan bara en sak till. Justitieministern tog inte allsupp frågan om indragning av Arvikadistriktet. Det förvånar mig litet, men jaghoppas att jag får tolka detta på det sättet att justitieministern verkligen ärberedd att pröva den frågan . Jag tror det ligger mycket i desynpunkter som jag själv förde fram och som i så klartredovisat från den här talarstolen . () kort genmäle; Jag har väl inte så stor anledrnng att bemötajustitieministern, eftersom han inte vände sig specieUt till mig. Justitieministern tyckte att han hade god kontakt med vårdpersonalenoch sade sig inte riktigt förstå motionärerna och reservanterna på den härpunkten. Men ombudsmännen i personalens fackförbund, de anställda själva ochanstaltsläkarna anser att situationen är besvärlig för personalen . Därförförstår jag inte riktigt varför justitieministern inte vill ta uppförhandlingar på det här området. Sedan gällde detHelsingborgsanstalten. Enligt uppgift har vi en beläggning på 125procent på vissa anstalter. Det måste vid en sådan överbeläggning bli enbesvärlig situation med differentierad behandling. Jag skulle vilja vädja tilljustitieministern att än en gång övertänka Helsingborgsanstaltens situation. Omjustitieministern i alla fall håller fast vid att den skall läggas ned, kommerdet att bli ett oerhört tryck på de andra anstalterna och än större svårigheterför både personal och interner. Då är det ännu mera angeläget attjustitieministern tar kontakt med personalorganisationerna på detta område. Jag tror nog att jag uttryckte mig litet förkortfattat om skälen till att vi hoppas kunna minska återfallsbrottsligheten. har åtskUliga undersökningar framkommit ombakgrunden tUl ungdomsbrottsligheten. Dessa har gällt tidpunkten när återfalli brott sker, de har gäUt de frigivnas situation när de står utanförfängelseporten. Alla dessa undersökningar har liksom givit oss en inkörsportoch anvisning om var vi skall angripa problemet med återfallsbrottsligheten.Det var detta jag avsåg att säga. Beträffande vårdpersonalen sade jag att denna inte alltidvarit nöjd efter de överiäggningar vi har haft och med de åtgärder vi kunnatvidta. Men så är det ju på alla områden. är det ju klart att jag intekan komma ut på aUa anstalter och där direkt träffa personalen, utan detnormala måste här som på alla andra områden vara att de fackliga företrädarnaför fram önskemålen. Vad gäUer vUl jag nämna att vi där haftsamråd. När det gäller problemet med personalens förflyttning från Helsingborgvågar jag säga att detta på det stora hela lösts på ett sätt som får betraktassom fullt tiUfredsställande. Men såsäger att detta medför överbeläggning på andra anstalter.Jag måste då nämna att minskningen på anstalterna totalt sett fortgår. Detta ärbakgrunden tiU att vi inte kan ha anstalter där vi har en total beläggning . Därför har vi beslutat att lägga ned Helsingborgsanstalten, vUketäven skett i fråga om ett par andra mindre anstalter. Vissa anstalter är emellertid under februari och marsöverbelagda. De visar då upp en topp i fråga om intagningar och har så att sägahögsäsong. Men sedan sjunker beläggningen och fram tillhösten för att sedan bli högre igen när man kommer . Men vetvi att vi har att räkna med en fortsatt viss minskning av intagningen påanstalterna. Vi har därför den bestämda förhoppningen att vi under nästa vinterskall ha en lägre beläggning än vi har och att situationen därigenomskall kunna bemästras. Beträffande bibehållandet av Arvikaskyddskonsulentdistrikt vill jag till i till slut säga,att jag faktiskt inte har någonting att argumentera utöver det som finnsåtergivet i justitieutskottets betänkande, varför jag endast vill hänvisa tilldetta. den 7 aprU 1972 HerrRINGABY (m) kort genmäle: Justitieministern säger att beläggningen . Enligt den statistik jag har var beläggningen 85procent och . De siffrorna kommer man fram till om manräknar med 620 specialplatser för akutvård av psykiskt och fysiskt sjuka, vUketman egentligen inte skulle göra här. Om man inte gör det blir beläggningen ännuhögre. Det är det jag tycker är oroande för framtiden. i (fp) kort genmäle: Bara en kort kommentar tUl det sistajustitieministern sade, nämligen att han ingenting har att tillägga utöver denargumentation som finns i betänkandet och i statsverkspropositionen. Det är ensällsynt kort argumentation, på båda ställena, för att göra ett sådant ingreppi en skyddskonsulentorganisation som man här gör. Jag sade i mitt tidigareanförande att man här har en känsla av att det är för att det fungerat så braoch för att brottssiffroma är så låga som man gör detta ingrepp. Det tycker jagär verkligt beklämmande. Utskottet säger att man genom en fUialservice frånKarlstad kan klara situationen. Men då blir det en fjärrstyrning, som jagtycker är mycket beklaglig, i den här viktiga frågan. Det är sällan ett beslutgmndar sig på en så tunn argumentation som det här är fråga om. Vad beträffar beläggningen på anstalterna ärdet riktigt att den är . Det är topptider justnu. När jag talade om var det alltså en genomsnittssiffra. Det är enmycket stor variation . En av de åtgärder man överväger är attförsöka finna en lösning så att beläggningen blir jämnare fördelad under året.Men jag vill förklara att är en genomsnittssiffra. HerrNISSER (m); Värdet av en god och effektiv skyddskonsulentverksamhettorde vara helt fastslaget, Alla torde vi vara överens om att på platser därskyddskonsulentdistrikten är så avpassade att skyddskonsulenten ellerassistenten har god kontakt med de övervakade är återfallsprocenten lägre. Vaddärjämte bör beaktas är att brottsligheten är så att säga under kontroll. Detsenare är måhända det mest positiva i en annars dyster kriminalbUd, skyddskonsulentdistriktkan här sägas utgöra ett typexempel. Det betjänas av en skyddskonsulent jämteett kanslibiträde. Distriktet är till sitt geografiska omfång inte större änatt konsulenten har läget under kontroll och kontakten med de övervakade ärgod. Mycket tack vare detta har också brottsligheten inom detta område ickeökat, vUket är att beakta. föreslår departementschefen att Arvikadistriktet skalldras in och konsulentexpeditionen flyttas till . Detta är, herr talman,tyvärr ett steg tillbaka. Detta medför otvivelaktigt sämre service för Arvikasdel, och skulle den indirekta följden bli en ökad brottslighet inom distriktetså vore detta en i sanning högst beklagansvärd följd av ett ej välöverlagtbeslut. Måhända är indragningen av Arvikadistriktet ur ekonomisk,synvinkel rätt och riktigt. Men blir följden, som motionärerna icke utan fogmisstänker, en ökad brottslighet, så äts de ekonomiska vinsterna snabbt upp ochdet hela blir i stället inte bara en förlust för samhället utan även en mängdmänskliga tragedier. Man kan inte frigöra sig från den tanken att när ettområde blivit relativt drägligt i fråga om kriminalitet så dragés distriktetin. Ett exempel på detta är onekligen Arvikaområdet. I mitten på 1960-taletskulle ett distrikt inrättas i , men man tyckte då att Kristinehamnvar rätt hyfsat i fråga om brottsligheten medan däremot var en"svår" stad. Alltså förlade man distriktet i stället till . 1dag har skyddskonsulentdistriktet verkat . Läget i är nuhyfsat. Alltså flyttas konsulenten till det svåra . är nuen stad som haft och har vissa bekymmer med kriminaliteten. Det verkar som omskyddskonsulentverksamheten är så att säga förebyggande mot brott till en vissgrad. Det vore därför mycket olyckligt att draga in distriktet i . Med detta, herr talman, vill jag yrka bifall tillreservationen 10 i justitieutskottets betänkande nr 6. Debatten här har som vanligt påvisathur stora svårigheter det finns att kämpa med inom kriminalpolitiken. Ökaderesurser är ett naturligt krav. Enligt min mening har kriminalvårdensanslagstilldelning i årets statsverksproposition varit onödigt njugg, men trotsatt det finns flera reservationer till utskottets betänkande som kräverytterligare medel ämnar jag yrka bifall till utskottets betänkande i aUa dessdelar. Som representant för regeringspartiet har man inte samma möjlighet somoppositionen att bolla med miljonerna. Jag utgår dock ifrån att vi till nästabudgetår skall kunna göra nödvändiga anslagsupp- räkningar,inte minst som resultat av kriminalvårdsberedningens arbete med de framtidaprioriteringarna inom kriminalvården. Dagens kriminalpolitik präglas av en mängd ofrånkomligakonflikter. Främst gäller det spänningen mellan allmänprevention och individualprevention.Allmänpreventionens medel - att genom straff och vedergällning skrämmamänniskor från att begå brott kan aldrig förenas med individualpreventivaåtgärder, en för individen avpassad behandling. Brottspåföljder i form avanstaltsvistelse är för individens rehabilitering mycket sällan lyckosamma. Dååteranpassning ändå sker, är det snarare tros anstaltsvistelsen än tack vareden. Tendensen att i mindre utsträckning utnyttja anstaltspåföljd är därförvälkommen. Detta har dock inneburit att trycket på frivården ökat ochatt de som är intagna på anstalterna kommer att utgöras av personer som ärmycket svåranpassade och föga mottagliga för samhälletsresocialiseringsmetoder. Genom den negativa urgallringen har situationen påanstalterna blivit mycket besvärlig, som vi har hört talas om här . Anstaltspersonalen har ytterst svårbemästrade problem att klara av.Konflikten meUan vårdande och vaktande löses då ofta genom ett konstaterandeatt de intagna är oemottagliga för vård. Endast vaktandet återstår. Benämningenkriminalvård känns i sådana fall som ett hån både för de intagna och förpersonalen i anstalterna. En annan konflikt inom kriminalvården är skUInaden mellananstaltsanpassning och samhällsanpassning. Det främsta draget i anstaltsanpassningär vanan att andra alltid bestämmer, att avhålla sig från egna initiativ ochatt inte behöva ta ansvar. Detta är egenskaper som iUa passar utanföranstalten, Alla aktiviteter som motverkar att de intagna förslöas är därförmycket viktiga. Kontakter med samhället och människorna utanför anstalten ärovärderliga. Två motioner tUl årets riksdag behandlar detta. Den enavill ha högre ersättning tiU dem som handhar den andliga vården. Den andra villatt anslaget till frivUlig kontaktverksamhet inte skall få utgå till , Helt visst är detta en intressant kombination avborgeriiga motionärers intresse för de intagnas möjligheter tUl kontakt medomvärlden. De traditionella garanterat ofarliga kontaktformerna skall gesytterligare stöd, medan kontaktformer som kan leda tUl medvetenhet hos deintagna och kritisk granskning av kriminalpolitiken skall avskäras fränsamhällsstöd. Detta är inte sagt som någon kritik av den andliga vården inomanstalterna eller som försvar för allt vad har haft för sig, men detgäller en prioritering som vi socialdemokrater inte kan ställa oss bakom. Jag vill i detta sammanhang påpeka att mellan dessaytterligheter ägnar sig ideella organisationer och enskilda människor åtkontaktverksamhet, mestadels utan något som helst ekonomiskt stöd. Dessutomgör folkbildningsorganisationerna stora insatser för aktivering av de intagna,särskilt genom de s. k. frigivningskurserna. Den mest kritiska punkten i kriminalvården ärfrigivningen. 1 och med att anstaltsvistelsen upphör skall den intagne plötsligtvara i stånd att klara ett normalt liv. Helt naturligt upplevs frigivningen medviss oro. Startkapitalet på räcker inte långt. Redan deförsta dagarna måste uppsökas. Den frigivne är rädd för att den 7 aprU 1972 anstaltsvistelsenskall märkas på honom/henne, rädd för att inte bete sig på ett normalt sätt. Iallmänhet saknas positiva mänskliga kontakter. Den frigivne hänvisas till entrist boendemiljö, om bostad alls finns. Svårigheten att få arbete understryksi en konjunkturnedgång, då utsatta gmpper, bl. a. straffade, alltid drabbashårdast. Sådant är oftast mötet med friheten. Även utananstaltslivets nedbrytande inverkan på individen skulle de flesta människor hasvårt att klara en så hopplös situation. ÅterfaU är inte svårförståeliga. Endrägligare frigivningssituation i vad gäller arbete, bostad och socialakontakter - måste utgöra ett långt bättre skydd för samhället mot återfall ibrottslighet än ett hårdnande kriminalpolitiskt klimat med krav på starkt ökatantal poliser och på straffskärpningar. Eftersom allt fler får s. k. värd utom anstalt såsom dömdatill skyddstillsyn eller vUlkorligt frigivna, har trycket på frivården ökat.Benämningen "vård" känns i sammanhanget något främmande. Frivårdinnebär snarare en vistelse i frihet med viss kontroll, dvs. övervakning, Ibästa fall ges viss form av stöd och hjälp av skyddskonsulentexpedition ellerövervakare. Frivården måste ske i samspel med samhället i övrigt, ochdetta är kanske ännu viktigare än ökade ekonomiska resurser. Det krävsförståelse hos arbetsgivare, arbetskamrater och hyresvärdar, och det krävs gottsamarbete mellan myndigheter. Tyvärr förekommer ofta exempel på motsatsen. Idetta sammanhang noterar jag med tillfredsställelse att det inomjustitiedepartementet pågår en omarbetning av cirkulär angåendeanställning av straffade personer m. fl. inom statlig och statsunderstöddverksamhet. Att bedriva kriminalvård är en oerhört svår uppgift. Denskall omfatta människor som vanligtvis ända från barndomen fått del av aUt vadsamhället har av återanspassningsåtgärder. Detta bör man ha klart för sig närman fastlägger ambitionsnivån. Ett minimum av ambition bör dock vara att skadaindividen så litet som möjligt, att inte inplantera mera samhällshat hos densom skall återanpassas. Frivård är därför ur rehabiliteringssynpunkt att föredraframför anstaltsvård. Jag önskade med detta förmedla någrasynpunkter och erfarenheter som jag mött dels från personal inomkriminalvården, dels också från dem som är föremål för den kriminalvård vi nudebatterar. Jag tror nämligen att det är viktigt att den enskilde individen ochhans/hennes situation inte tappas bort i en övergripande kriminalpolitiskdebatt. HerrWIKLUND i (fp): Jag skall be att få anlägga ett meraanspråkslöst närperspektiv i mitt resonemang än vad t. ex. fröken i sin i och för sig intressanta genomgång av det kriminologiskaforskningsläget. Jag skall nämligen säga några ord med anledning avreservationen 6 angående särskilda vårdåtgärder avseende narkomaner ikriminalvårdens anstalter. Reservationen bygger på min motion I 77 i dennafråga. Jag behöver inte närmare belysa den svåra komplikation somnarkotikaproblemet utgör vid kriminalitet. Det har berörts förut i debatten.Kan man komma tUl rätta med detta problem i det enskilda fallet av kriminalitetsom är kombinerad med narkotikamissbruk, så finns det väl anledning anta attden dömde inte har lika lätt att återfalla i brott vid frigivningen. konstaterade att av de intagna ikriminalvårdens anstalter har narkotikaproblem har förhållandet inte ägnatsnågon större uppmärksamhet , då detta förhåUande åter tagits upp häri . Det är inte första gången, men det har, som sagt, tidigare gjortsutan någon större uppmärksamhet. Det ambitiöst upplagda förslag tiU inrättande av sjusärskilda narkomanvårdsavdelningar som framlagt ärdärför värt så mycket mer uppmärksamhet och uppskattning. Regeringen haremellertid avvisat det förslaget. Motionsyrkanden om att genomföra åtminstoneen bit av detta förslag har utskottsmajoriteten avvisat. Den negativa attitydenbetingas av att kriminalvårdsberedningen tillsatts. Det finns naturiigtvislikväl - låt mig få understryka det ett positivt intresse för den här fråganhos dem som är ansvariga för kriminalvården. Det är självfallet att man inte ärlikgUtig. Likväl ligger alltså den här frågan orörd i vad gäller rent konkretaåtgärder. Dock vill jag gärna tUlägga att man kan hysa en viss förhoppning jag vågar inte säga att det finns någon utfästelse om att någonting skall skesåsom ett resultat av kriminalvårdsberedningens arbete. När jag väckte min motion om framkallande avett initiativ till särskilda omsorgsåtgärder beträffande narkomaner i anstalterna,hade jag en typ av åtgärder särskilt i tankarna. Jag vill gärna helt kortberöra vad jag genom motionen bl, a, syftade på. Först kanske jag dock får geuttryck för den uppfattningen, liksom jag gjorde i motionen, attsamarbetsorganet för bekämpande av narkotikamissbruk med sin direkta förankringi regeringen och specialisering på narkotikaproblemet borde på ett eller annatsätt kopplas in och göra sitt inflytande gällande även då det gäller att fåtill stånd narkomanvård inom kriminalvården. För övrigt skulle nog en allmänkonkretisering av SBN:s funktion vara önskvärd. till vad jag alltså främst tänkte på dä jag skrevmotionen. Det förhåller sig ju så att vissa åtgärder avseende ett likartatproblem bland intagna i kriminalvårdsanstalterna med hjälp av särskilt anslagunder ägnats speciell uppmärksamhet. Jag tänker på alkoholproblemet,som också innebär en stor och svår komplikation i rehabiliteringsarbetetavseende lagöverträdare. Eftersom jag under tidigare verksamhet ikriminalvårdsstyrelsen varit inkopplad på uppgifter för att söka komma tillrätta med de intagnas alkoholproblem, har jag viss erfarenhet av de nu rättlångvariga försök som gjorts i vad avser detta senare, med narkotikaproblemetbesläktade problem. Det bedrivs alltså i vissa kriminalvårdsanstalter, efterutländskt mönster för övrigt och , vad som kallas informativ gruppverksamheti alkoholfrågan. Erfarenheterna av den verksamheten är i varje fall allt annatän negativa. De kan sägas i vissa hänseenden vara direkt positiva genom dengoda möjlighet till enkel kunskapsförmedling om elementära fakta ialkoholfrågan som denna verksamhet har skapat. Varför inte i all enkelhet göranågot liknande i narkotikafrågan? den 7 aprU 1972 rehabiliteringseffektkan väl ändå komma ut av sådana insatser, bara de organiseras och bedrivs pålämpligt sätt, t, ex, ur psykologisk synpunkt. Det har man sörjt för då detgäller informationen i alkoholfrågan genom att det ordnats kurser för personalenom hur verksamheten skall bedrivas. De viktiga informationsåtgärderna ianstaltsvård och eftervård kan naturligtvis läggas upp på många olika sätt. Härfinns plats för initiativ rörande denna form av verksamhet och även andranarkomanvårdande åtgärder. Det tvärvetenskapliga Strasbourgsymposiet angåendenarkotikafrågan, som här tidigare åberopats och i vilket även jag hade äran attdelta, var ett arrangemang av de i ingående medlemsregeringarna medsärskilt utsedda regeringsrepresentanter bland deltagarna. Symposiets rekommendation om narkomanvård inomkriminalvården kommer väl att föreläggas . Jag hoppas att denna rekommendation då får direkt, snabbt ochförpliktande stöd av i denna kommitté - i så fall ett klartställningstagande i denna fråga som nog för vårt lands vidkommande kunde hakommit litet tidigare men alltså förhoppningsvis kan komma via . Jag ber att få yrka bifall till reservationen 6. Att jagäven stöder reservationen 2 behöver jag kanske inte tillägga. Överläggningenvar härmed slutad. Utskottets hemställan bifölls. Propositioner gavs på bifall till dels utskottetshemställan, dels reservationen nr I av m. fl., och förklaradesden förra propositionen vara med övervägande ja besvarad.