prot · FV09118 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag frågar därför att enligt referat i tidningarna den 28oktober har handelsminister förklarat att regeringen har inga planerpå en statlig bostadsbank för finansieringen av bostadsbyggen. i har med sitt inlägg visatatt han tydligen utgår ifrån att om man bara väljer att sällskapa med gruppersom demonstrerar, så kan man avstå från att ta upp diskussionen utifrån sakligautgångspunkter. Jag är väl medveten om att det finns människor som protesterarmot höjningar av priser på livsmedel eller höjningar i fråga om hyrorna. Jagkan i hög grad förstå att människor som har små inkomster är angelägna om attförsöka hålla sina utgifter nere, men jag tror inte att vi bara skall hänge ossåt önsketänkande, utan vi får lov att analysera de faktiska möjligheterna. Inte skulle vi genom att ändra finansieringssystemet kunnaåstadkomma- så väsentliga förändringar. Paritetslånesystemet har sina svagheter,och vetskapen därom har lett oss till att se över det. Men jag erinrar herrWerner om att vi dock har en kapitalkostnad som är detinnesluter då både förräntning och amortering på kapitalet - dvs. systemetverkar i det långa loppet så att det bhr vid det tillfälle närfastigheten färdigställs och högre sedan. Det är sannerligen inte anledningatt tro att vi skall kunna komma så mycket längre ned. Med det gamla systemet,som vi övergav, hade vi också en total räntekostnad på , och detutgjorde utgångspunkten för det nya systemet när det trädde i kraft. Jag trorinte man får förvänta sig att den pågående översynen skaU leda till att vi kannämnvärt pressa ner kostnaderna genom olika finansieringsåtgärder. Vi fårförsöka gripa tiU en hel serie av åtgärder för att så långt som möjligt kunnahålla kostnadsutvecklingen under kontroll. Utredningen är inte förhindrad att ta upp frågan omtotalfinansiering, det står tydligt angivet i direktiven. Det måste vara ettmisstag av min kollega om han skulle ha uttryckt sig på det sätt som herrWerner säger. Det står inte i överensstämmelse med vad som är utsagt idirektiven om möjligheterna för utredningen att ställa förslag. Om åtgärder mot hyresstegring HerrWERNER i (vpk): Det sisla får väl bh en intern fråga för regeringen.Jag har bara citerat vad tidningarna skrev , och jag blev någotförvånad. Det är möjligt alt detta har klarats upp i och med det här sistainlägget. Jag är överens med statsrådet om att enbartfinansieringssystemet i sig naturligtvis inte löser alla frågor. Det behövs enhel serie av åtgärder, och jag har försökt redovisa en del av de åtgärder somvi anser vara väsentliga. Vi har bl. a. från vårt parti i ett brev tillregeringen samt i en motion föreslagit attprisregleringslagen ändras så att den skall gälla även hyresområdet. Avsiktenär inte att det skall införas ett permanent hyresstopp utan att hyresstoppskulle införas i avvaktan på olika åtgärder som snabbt skulle sättas in i syfteatt bryta den nuvarande hyresstegringsvågen. Vägar skulle också anvisas för atti stället sänka hyrorna. Jag vill erinra om att ordföranden i halvår sedan krävde utarbetandet av just ett krisprogrammot de höga hyrorna. Ett sådant program bör innehålla en fastställd högsta hyresnivåoch förslag till olika åtgärder för att sänka hyrorna i de senaste årensnyproduktion. Men det är de konkreta åtgärderna vi väntar på och som vi ännuinte fått redovisade. Överläggningen var härmed slutad. Herr inrikesministern erhöll ordet för att i ettsammanhang besvara dels i (fp) den 17 oktoberframstäUda interpellation, nr 142, dels (vpk) den 24 oktoberframstäUda interpellation, nr 184, och anförde: har frågat mig om jag är bereddatt lämna en sammanfattande redovisning av vunna erfarenheter fråntillämpningen av de s. k. äldrelagarna, anpassningsgruppernas verksamhet ochåtgärder i övrigt i syfte att bereda äldre och handikappade arbete i den öppnamarknaden och hur jag ser på frågan att genom lagstiftningsåtgärder beredaäldre och handikappade sysselsättning. har frågat mig, om regeringen kommer attlägga betänkandet Skyddat arbete (SOU 1972:54) tUl grund för förslag tiU nästaårs riksdag om vidgade åtgärder ägnade att främja arbetshandikappadessysselsättning. Han har också frågat mig när arbetsmarknadsstyrelsensanvisningar om de anpassningsgrupper som åsyftas i betänkandet kan komma attutfärdas och om jag är villig att medverka till att personella och andrapraktiska förutsättningar ställs till arbetsmarknadsverkets förfogande för attfrämja en snar vidgning av anpassnings-gruppemas verksamhet och en allmänminskning av väntetiderna vid arbetsvårdsexpeditionerna. Jagbesvarar interpellationerna i ett sammanhang. Utredningen rörande vidgad anställningstrygghet m. m. harfortlöpande samlat vunna erfarenheter av äldrelagarna som underlag för sittarbete. Utredningen beräknas avge sitt huvudbetänkande omkring årsskiftet.Enligt vad jag har erfarit kommer utredningen där att redovisa erfarenheternasamt föreslå lagstiftningsåtgärder i syfte att vidga äldres och handikappadesmöjligheter till arbete. Sedan betänkandet har avlämnats och remissbehandlatskommer förslagen att prövas mot bakgrund av bl. a. de i betänkandet Skyddatarbete berörda frågorna. Remisstiden för sistnämnda betänkande går ut den 15november. Ett genomförande av utredningsförslaget förutsätter bl. a. att vissaförhand-hngsfrågor löses. Jag kan därför inte säga när frågan kan anmälas förriksdagen. anmodade länsarbetsnämndernaatt ta initiativ till överläggningar med företag och arbetstagarnasorganisationer i fråga om att inrätta s. k. anpassningsgrupper för attunderlätta i första hand placering av arbetslösa handikappade och äldre vidföretagen. utfärdade nya riktlinjer föranpassningsgruppernas arbete, och utsändes en särskildhandledning för verksamheten. stortantal regionala konferenser anordnats om äldrelagarna, varvidanpassningsgruppernas arbete har ägnats särskUd uppmärksamhet. Arbetsmarknadsstyrelsenleder således i samarbete med arbetsmarknadens parter ett intensivt arbete föratt fortlöpande utveckla verksamheten. 1 fanns ca 500anpassningsgrupper, och antalet beräknas komma att uppgå tillca 1 800. De betydande personalförstärkningar somarbetsmarknadsverket har erhållit för anpassningsgruppernas verksamhet samt föruppföljning och utplacering av arbetstagare i skyddad sysselsättning innebär påsikt en avlastning för arbetsvårdsexpeditionerna. Härutöver prövas särskildainsatser för att minska de i storstadslänen förekommande väntetiderna tillarbetsförmedlingarnas arbetsvärdsexpeditioner. i (fp): Jag ber först att få tacka för svaret på min interpellation. Jag viU gärna medge att en hel del positivttycks vara på väg för att komma till rätta med svårigheterna att behålla iarbete äldre personer eller personer, som av andra orsaker än viss överårighetär arbetshandikappade, eller att åter placera sådana personer i någon form avavlönad sysselsättning. Jag tänker då inte bara på de s. k. äldrelagarna ochden vidgning av den ena av dessa lagar som föreslås i betänkandet Skyddatarbete. Det som håller på att hända är ju ett genomslag för idén med arbetslageller arbetsgrupper. Kan dessa grupper praktiskt medverka till att längrebehålla arbetshandikappade i den öppna arbetsmarknadens produktion och fåarbetskraft med någon typ av funktionssvikt i ökad omfattning åter in i dennaproduktion, skulle detta inte vara ett dåligt bidrag till förverkligande av denMeidnerska utredningens litet väl försiktigt formulerade grundintention, som viväl dock alla helhjärtat ställer oss bakom: "En uppdelning av arbetsmarknadenmåste undvikas i en för den friska, välutbildade och i allmänhet ungaarbetskraften och en för den ur företagsekonomisk Synpunkt mindrekonkurrenskraftiga." Vi måste med bl. a. sådana lagar som äldrelagarna ochmed en kraftig satsning på idén med arbetslag aktivt motverka uppkomsten äv ettarbetsmarknadens B-lag. Men, herr statsråd, det vill då verkligen till att satsningenblir stor och energisk, ty läget just nu är som bekant ganska alarmerande. UrAMS:s tidskrift för ber jag att få citeranågot om förhållandena i och särskilt i , där det bor 200000 människor och där arbetsförmedlingen också skall ägna sigål med dess 40 000 invånare i slutskedet av denna kommunsuppbyggnadstid. Så här heter det i den nämnda tidskriften: "Upp till 18 000 personer besökerarbetsförmedlingarna i . - Vi har inte tid att ta emot dearbetssökande. kan de bli ett fall för arbetsvärden. 1 stället föratt minska arbetslösheten konserverar vi den. Vi behöver mer gräsrötter, dvs.arbetsförmedlare och inte toppfiänstemän. Nödropen kommer frän arbetsförmedlare, arbetsvårdare ochyrkesvägledare i . Ett exempel: Arbetsförmedlingen i har omkring300 besök . Kön till arbetsvärden är 14 månader och till yrkesvägledningenär det mellan fem och sex månaders väntetid. Personalstyrkan är 23 fiänstemänmot 31 planerade. Utanför köar de arbetssökande. I veckor, månader och år. Köproblemen i är ett personalproblem. Med störreresurser skulle vi kunna minska köerna, säger förmedlarna själva." Samma tidskrift uppger i sitt nummer för iår att det var 97 500 som 1971 sökte arbetsvärd, dvs. ett något lägre antal ändet jag återgav i min interpellation efter en tabell i betänkandet Skyddatarbete. Det är dock fortfarande fråga om en mycket hög siffra och en påtagligökning jämfört med närmast föregående år och bakåt . I denartikel jag nu åsyftar uppges också bl. a. att andelen sökande under ökaroch uppgick till inte av de arbetsvårdssökande.Vidare får man veta att psykiska besvär är vanligast bland dessa unga.Slutligen är det av intresse alt ur samma artikel återge att endast10400 av de 97 500 arbetsvårdssökande fått arbete i öppna marknaden. Här återstår tydligen, fru talman, mycket att göra för attfrämja arbetshandikappades sysselsättning inom den vanliga arbetsmarknaden. Denviktigaste vägen att få till stånd en minskning av köerna vid många av destörre arbetsvårdsexpeditionerna är självfallet att om möjligt skapa nya ochgoda arbetsförutsättningar på den öppna arbetsmarknaden även för arbetskraft,som har funktionsnedsättning av olika sort, och att se till att de som trotssådana ansträngningar inte kan placeras där bereds olika slag av skyddatarbete. För att ordna med de arbetshandikappades arbetsplaceringmåste dock dessutom finnas tillräcklig personal på arbetsvårdsexpeditionerna.Det är naturligtvis, herr statsråd, svårt att bestämt avgöra hur stor dennapersonal måste vara, men nog får väl arbetsvårdspersonalens egen bedömning avbristläget i personalhänseende tillmätas viss relevans. Så här säger personaleni i tidskriften för : "har man visserligen många hjälpmedel i sinhand, som t ex arbetsmarknadsutbildning, halvskyddad verksamhet m. m., vilketinte funnits tidigare. Men man hinner inte utnyttja alla dessa förbättrademöjligheter. Man går hem och känner sig otillräcklig. Vaknar tiUoch med av oro hur det ska gå för den och den. Det är ju människorvi rör oss med." framställde jag i andra kammaren eninterpellation, liknande den här aktuella. Då som gällde det de långaköerna vid arbetsvårdsexpeditionerna. och troUgen i nära anslutningtill denna interpellation kom med elt cirkulärmeddelandetUl länsarbetsnämnderna med anmodan till dessa att ta initiativ tillöverläggningar med arbetsgivarna i syfte att anpassa arbetsförhållandena påsådant sätt, att arbetshandikappade av olika slag skulle kunna kvarstanna ieller inplaceras i den vanliga produktionen. Då inrikesministern besvaradeinterpellationen, apostroferade jag honom för hans i en interpellationsdebattnågon månad tidigare visade intresse för vad som kommit attkallas arbetslag och som började bildas även på svensk botten,först som försöksverksamhet i . Jag ställde direkt fråga ominte denna verksamhet kunde utvidgas. Det blev dock ingenting vidare sagt omsaken i den fortsatta debatten. Min fråga var den gången således förgäves.Inrikesministern bekräftade senare under den debatt jag nu åsyftar attförhållandena med tanke på de långa väntetiderna på arbetsvärdens expeditionervar otillfredsställande och att man hade uppmärksamheten riktad på dessa förhållanden.Då som gällde det speciellt . Inrikesministern meddelade också attlänsarbetsnämnden i var i hög grad inriktad på att nedbringa balansenoch uttalade att det fanns anledning eftersträva detta även på andra håll ilandet. Det där var dock givetvis, som inrikesministern också betonade, enpersonalresursfråga. har vi alltså allfiämt långa väntetider på vissaarbetsvårdsexpeditio-ner. Inte minst gäller detta i . Manskall då inte glömma att en högst betydande utbyggnad avolika typer av skyddat arbete genomförts. Likväl har ökningen av arbetsvårdssökandeinte kunnat hållas tillbaka, utan långa väntetider är som förut tämligenvanliga. Inrikesministern säger i sitt interpellationssvar att AMSfått stora personalförstärkningar för anpassningsgruppernas verksamhet och förutplacering av arbetstagare i skyddad sysselsättning. Detta kan väntas på siktge en avlastning för arbetsvårdsexpeditionerna. Inrikesministern harnaturligtvis rätt i denna slutsats, men jag skulle nog önska en vissprecisering rörande tidpunkter för och omfattningen av de åberopadepersonalförstärkningarna. Jag har nämligen inte kunnat komma till annatresultat än att större personalförstärkningar för arbetsvärden skedde motslutet av . Väntetiderna på vissa håll var likväl betydande, då jagväckte interpellation. Större personaltillskott därefter har såvittjag vet inte förekommit. Jag stöder mig på uppgifter avseende tiden 1972från upplysningsfiänst. Årets statsverksproposition innehållerförslag om 100 nya rnen specialdestinerade tjänster. De skulle nämligenanvändas för arbete med ärenden rörande tillämpning av äldrelagarna, om jagförstått saken rätt. Några direkt nya åtaganden, t. ex. insatser i arbetslagen,kan väl bara delvis täckas med dessa tjänster. Ett folkpartikrav på störrepersonalökning ställdes 1970 men avslogs. Är det möjligen, herr inrikesminister, fråga omomplaceringar inom AMS för att få arbetsvårdspersonalen att öka? Eller avserinrikesministern kanske de 100 extra tjänster för arbetsvårdande verksamhetsom föreslagits i proposition 125 om konjunkturstimulerande åtgärder, vilkenframlades , dvs. efter det att jag väckt min interpellation? Ipartimotion nr 158 krävde vi från vårt håll en ökning avarbetsförmedlingspersonalen med 50 tjänstemän och 50 biträden med hänvisningbl. a. till vikten av förstärkning av arbetsvårdsexpeditionernas resurser. Dennärmare karaktären av de fiänster som begäres i höstens proposition framgårinte av propositionstexten. Jag vill gärna i detta sammanhang erinra om att bådebetänkandet Skyddat arbete och AMS i sin arbetsmarknadsbudget /74starkt understryker vikten av att arbetsförmedlingarna garanteras personella resurserför att klara de uppgifter som arbetslagen ställer på dessa organ. Det är inte min avsikt att här delta i något slags tävlanom vem som är mest vänlig mot svårplacerad arbetskraft. Jag bara önskar få ettklarläggande av den ungefärliga storleken av det personaltillskott inrikesministernhänvisar till och när ungefär detta eller dessa tillskott beslutades. OrsakentiU min fråga är givetvis att köerna av arbetsvårdssökande ju allfiämt är ettbistert faktum. Sedan är jag den förste att uttala min glädje över attuppslaget med arbetslag kommit att tillämpas i sådan omfattning sominrikesministern meddelar. Som jag nämner i interpellationen skulle det enhgtbetänkandet Skyddat arbete vara bara ett tjogtal företag medanpassningsgrupper i verksamhet. redovisade i sitt den 17oktober 1972 daterade betänkande nr 21 med anledning av motioner omsysselsättning för handikappade och pensionärer, att det fanns173 anpassningsgrupper. Inrikesministern meddelar nu att ca500 sådana grupper var i verksamhet och att det beräknas att ca 1 800 skallfinnas i gång . Det är en verkligt glädjande utveckhng som väldock måste ha startat ganska sent och i så fall rimligen inte ännu avsatt storaresultat. Handledningen, som för övrigt sänts ut i så få exemplar attlänsarbetsnämnderna anmodats att själva mångfaldiga den för utdelning tillanpassningsgruppernas ledamöter, kom ju först . Men närden kom, reagerade företagen tydligen mycket positivt. Man bhr dock någotförvånad när det i denna handledning förklaras atl "anpassningsgrupp"är ett "nytt" begrepp och att arbetsuppgifterna är "nya".Är denna uppfattning möjligen förklaringen till att det dock dröjt så länge medatt på allvar komma i gång med dessa gruppers verksamhet? Men som sagt: Den utveckling som likväl kommit i gångär mycket glädjande. Hur personalfrågan alltså representationen avarbetsförmedlingen i dessa grupper, så att grupperna blir effektiva - klaratsmitt under personalbristen skulle det dock vara av intresse att få någotkommenterat av inrikesministern. Har man möjligen avdelat vanlig, i och för sigvälkvalificerad arbetsförmedlingspersonal och sålunda inte arbetsvärds-personaltill denna representation? Jag skulle sätta stort värde på en upplysning pådenna punkt. Sedan hoppas jag, fru talman, att jag tolkarinrikesministerns interpellationssvar rätt, om jag utgår från att det verkligenblir en proposition på grundval av betänkandet Skyddat arbete. Det är välendast i fråga om tidpunkten för ett ställningstagande till detta betänkandeoklarhet råder, eller hur, herr inrikesminister, en oklarhet som jag finnernaturlig, när remisstiden gick ut först i går? FruMARKLUND (vpk): Jag vill börja med att tacka inrikesministernför svaret på min interpellation men också genast konstatera att jag finner detganska otillfredsställande. Även om man som i av svaretkan utläsa att en del är på väg, så skulle jag ha önskat mera konkretauppgifter om vad de här satsningarna från samhällets sida har fått för gensvarhos näringslivet. Inrikesministern tar upp två saker. Han talar dels om vadsom är att vänta från sittande utredningar, dels om hur många s. k. anpassningsgruppersom kan väntas vara i verksamhet . Det som i svaret sägs om vad som kan väntas frånutredningshåll ger väl en viss antydan om att man nu har vikit från tidigareståndpunkter. När vi från vpk:s sida har tagit upp behovet avkraftfullare insatser från samhället för att skapa anställningsrätt ochanstäUnings-trygghet, då någon har råkat ut för arbetslöshet på grund av skadaeller sjukdom eller av andra orsaker, har det alltid hetat att regeringen ochinrikesministern har avvaktat resultat av någon pågående s. k. försöksverksamheteller utredning. kanske man vågar dra slutsatsen att regeringen har kommitfram till att det behövs mer än sådan här marginell försöksverksamhet som inteleder till annat än att staten pumpar in pengar i företagen utan att dennegativa utvecklingen i nämnvärd grad bryts. Eftersom interpellationssvaret inte innehåller någonkonkret uppgift om dagsläget viU jag, fru talman, här redovisa några aktuellatendenssiffror. En närmare analys av arbetsvärdens statistik ger verkligaskäl för att anta att det inte kommer att bli fler än omkring 8 500människor av beräknade ca 95 000 arbetsvårdssökande som får arbete på öppnamarknaden. Det är av samtliga sökande. Så låga har siffrornaaldrig tidigare varit i arbetsvärdens 25-åriga tillvaro. De bidrag som ges till företag som vill anställa personermed handikapp s. k. halvskyddade arbeten har inte utnyttjats i sådan grad attde halvskyddade platserna kompenserar nedgången på den öppna marknaden. Ser manpå läget finner man att det fanns 857 personer ihalvskyddat arbete , 1 375 samma månad 1970, 1 1971 och2 382 . Ökningen mellan var516, meUan 1970 och 1971 402 och 607. Det är en ökning menen mycket försiktig sådan, och det kommer med den takten att dröja ytterligareflera år innan man ens kommer upp i de 5 000 platser som AMS spådde att manskulle ha fram då statsbidraget höjdes kraftigt. föreslår utredningen rörande den skyddadesysselsättningen att företagen skall kunna från fall till fall, som man säger,få överföra redan anställda till halvskyddat arbete utan att arbetsförmedlingensamtidigt kräver nyanställning, vilket nu är fallet. Ett sådant tUlmötesgåendekan visseriigen innebära att antalet människor som är ute i halvskyddat arbeteökar, men det bhr i så fall en statistisk ökning och kommer inte att medföranågon förbättring i situationen för de arbetsvårdssökande som redan ärarbetslösa och som vUl ha ett arbete på den öppna marknaden. Jag vill fråga inrikesminister hurudansituationen är . Hur många av de platser i halvskyddat arbete som harkommit fram är s. k. överföringar? Och hur bedömerinrikesministern trenden i det fallet? Inrikesministern säger också att arbetsförmedlingen harfått ett stort antal fiänstemän, som skall hjälpa till att få fram arbete i öppna marknadenför de arbetsvårdssökande. Men hur kommer det sig då att det trots detta skeren minskning av antalet arbetsvårdssökande som får arbete ute i öppnamarknaden? Har dessa nya tjänstemän fått annat att syssla med påarbetsförmedlingen, eUer är det så att det inte går att med statsbidrag eUerförhandlingar få fram arbeten i öppna marknaden för de arbetsvårdssökande? Ochaccepterar regeringen i så fall sistnämnda förhållande? Det är tydligt att inrikesministern har stor tilltro tillde s. k. anpassningsgrupperna. Men vad kan de göra för de arbetsvårdssökande påorter där man inte har någon arbetsplats att anpassa? Och vad har deanpassningsgrupper som finns kunnat göra? Jag hoppades på några konkretauppgifter om detta i interpellationssvaret. Antalet grupper säger ju ingentingom vad som konkret har gjorts. Det intressanta är ju vad man åstadkommer medsådana här grupper. Har inrikesministern någon uppfattning om hur många platsersom dessa grupper skall kunna få fram på öppna marknaden för dearbetsvårdssökande? Finns det över huvud taget några prognoser för det, ellerhar dessa anpassningsgrupper kommit tUl i en känsla av hopplöshet hosarbetsförmedlingarna, när det har gällt att skaffa fram arbete? Utredningen rörande den skyddade sysselsättningen presenterarpå knappt en sida den bedrivna försöksverksamheten med anpassningsgrupper.Det är tydligen så att dessa grupper mest har sysslat med omplaceringar. verksamhet i hade 7580 omplaceringargjorts, medan endast ett 15-tal handikappade hade anställts, och för dessa 15har det tydligen utgått bidrag både för halvskyddad sysselsättning och förinförande av särskilda anordningar på arbetsplatsen. Det är i varje fall deslutsatser man kan dra av vad utredningen rapporterar. Det är alldeles uppenbart att både arbetsförmedlingen ochdessa anpassningsgmpper behöver stöd av en lagstiftning som ger de anställdaett större inflytande på arbetsplatserna och på sin arbetssituation över huvudtaget. I en sådan lagstiftning måste också anställningsrätten ingå. Det finns,och det tror jag att inrikesministern har haft anledning konstatera, ett gehörför dessa tankegångar . Och även om jag inte har alltför storaförhoppningar när det gäller vad en lagstiftning kan åstadkomma i ett samhällesom det vi lever i menar jag ändå att steget måste tas. Det skall därför bliintressant att få ta del av de förslag till lagstiftningsåtgärder somutredningen rörande vidgad anställningstrygghet m. m. enligt inrikesministernssvar skall presentera. Först vill jag säga till iStockholm att jag hade den föreställningen att anpassningsgrupperna var en uniksvensk företeelse, som har länsarbetsdirektör i Västernorrlandtill upphovsman. Jag hade inte vetskap om att det fanns några förebilder försådan verksamhet. När vi i utformade äldrelagarna, hade vi inte någraförebilder från anpassningsgrupper på annat håll, men under en relativt korttid har man, anser jag, ändå uppnått ganska positiva resultat. Jag ärglad över att i sitt inlägg uttalar sig så positivtom denna verksamhet. Jag erinrar mig att när jag lade fram förslaget tilläldrelagarna och särskilt när det gäUer främjandelagen fanns det tyvärrledamöter av kammaren från alla de tre borgerliga partierna som yrkade avslagoch tyckte att det var ett alltför närgånget intrång i företagenssjälvbestämmanderätt att länsarbetsnämnden skuUe få möjhghet att tillsammansmed fackföreningen och företagets anställda diskutera de här frågorna.