prot · FV0918 · 1972-12-31 00:00:00 — Det är 5 000 bara iStockholm, och andra tätorter kommer inte att gå fria från de här olyckorna.Narkotikamissbmket sprider sig till tätorter som inte är sä stora, och man fårse att även där finns en rad olyckliga människor som lidit stor skada av att deanvänt narkotika. Och just nu ökar den allra allvarligaste formen avnarkotikamissbmk morfinisterna och de som använder LSD blir fler.Haschrökandet ökar oerhört mycket, och det anses ju vara början tUl ettallvarligare missbmk. Vi ser piporna här alldeles utanför , och vikänner lukten av dem när vi skall gå in i tunnelbanan. Självmorden bland ungdom i åldrar -har ökat i oerhörd grad. Det gäller alltså tonåringarna. Och även när det inteblir fråga om självmord för narkotikabruket leder sjukdomar som följer medmissbruket tUl döden väldigt . Dä man vet att den som börjat bli en allvarlig missbrukareberäknas ha att leva blir man otålig och frågar sig; Kan man inte göranågonting? uppmärksammade regeringen problemet ochtiUsatte något som kaUades samarbetsgruppen för bekämpande av narkotikamissbmk,SBN. I den ingick generaldirektörerna för ,, , ochgeneraltullstyrelsen, rikspoUsen hksom riksåklagaren, universitetskanslern ochde högsta tjänstemännen från och Landstingsförbundet.Ordförande var rättschefen i . Resultatet blev en brabroschyr - det skall inte förnekas. Där står praktiskt taget aUt man behöverveta om narkotika och narkomani; broschyren heter Fakta om narkotika ochnarkomani. det var kom ånyo en skrift htet tunnare förstås; generaldirektörerna hade mattats något och uppslutningenhade väl inte varit så mangrann på de möten med klubben som följt efter denförsta kraftansträngningen. Den ena boken var röd och den andra var svart, ochordföranden hade hunnit bli statsråd . Då hade faktiskt den klubbengjort sitt, och jag begär inte att den skaU kunna göra mer. Personer som har såstora ansvarsområden och är så intecknade - jag vill betrakta dem som de mestupptagna och kanske stressade som vi har i det här landet med oändlig presspä sig att sköta sina speciella uppgifter kan inte utgöra en aktionskommitté. I höstskriften står det på första sidan att "sedannågra år pågår i en intensiv kamp mot missbruk av narkotika". Ja,så länge kinderna var röda på generaldirektörerna kanske man tänkte att detskulle bli det, men har det väl närmast blivit en skrivbordskamp. Deuppgifter som SBN skisserade var ett intensivare spaningsarbete som närmastgäUde tull och polis, det var förebyggande insatser som främst omfattadeallmänt ungdomsarbete och upplysning och så var det vårdinsatser. Jag viUuppehålla mig vid vårdinsatserna - de är blygsamma . Om vi håller i minnet att det finns 10 000narkotikamissbrukare och ser på vad vi har i fråga om värdmöjligheter är det juegentligen löjligt att ha ett resonemang om vilka vårdmöjligheter som finns.Den debatt som förts i pressen och i olika skrifter om huruvida det skall varatvång eller frivilhghet för narkomanen att komma tUl läkarvård ochrehabUitering framstår då som ännu mer akademisk. Den striden har liksom skymtbort det faktum att det inte finns möjligheter till vare sig tvångsintagningeller friviUig intagning. Man har fått upp en debatt som döljer allt eländetgenom att man gör den tiU en strid om ideologi. Men av det som jag har vaskatfram vid samtal med mänga läkare och människor som har att göra med narkomanerhar jag fått den uppfattningen att det krävs mycket lång behandlingstidför att en narkoman skall kunna komma ifrån sitt behov av narkotika omvederbörande över huvud taget kan bli återställd, vilket somhga påstår äromöjligt. En behandlingsgång som skisserades av SBN var attvederbörande först skulle tas in på mentalklinik för avgiftning under en - det råder litet olika uppfattningar om behandlingens längd. Sedanskulle det följa en obligatorisk intagning på behandlingshem, därpatienten skulle vårdas ungefär . Därefter skulle vårdenfortsätta pä ett inackorderingshem med övervakning och hjälp i litet friareformer, varvid man räknade med att yrkesarbete eller skolarbete skulle kunnatas upp igen av den som varit sjuk. Men var finns den behandlingen i verkligheten?Det är ju löjligt att resonera om vilket som är bäst, när det praktiskt tagetinte finns någon behandling att tillgå. Patienten bhr snabbt avgiftad. PåLångbro tar det , på Mariakhniken ligger den sjuke kanske . Sedan är vederbörande avgiftad. Men många av deintagna på Mariakliniken säger att man sedan skrivs rakt ut i kvarten igen. På andra håll kan det vara litet bättre. I harman sålunda fått ett behandlingshem med tio tolv platser, om jag minns rätt,och behandlingen där följer direkt pä behandlingen vid LiUhagens sjukhus. Förnarkomanerna i finns det ett hem uppe i men vad händer innande kommer dit? Vidare har man på Mariakliniken några platser för narkomanerunder , men där säger man att det är mycket svårt att få ut pengar frånstaten. Jag vet inte hur det förhåller sig med den saken, men verksamhetentycks i alla fall inte fungera särskUt bra för dem som vill göra någonting förnarkomanerna. Vi har också ett inackorderingshem mitt i staden och ettannat ute i länet, men antalet platser är försvinnande litet jämfört bara medden stora gmpp av sjuka som söker sig tiU en klinik. Jag har träffat en läkarepå och frågat honom hur många behandlingshem man skulle behöva. Denläkaren, som svarade för en avdelning, sade: Ja, vi omsätter 20 narkomaner iveckan. Om dessa 20 skulle få värd på ett behandlingshem , såskulle man för dem som tas in bara på denna klinik behöva 500 platser. En annan mycket märklig sak är att klinikerna faktisktinte är fyllda . Det finns gott om plats på klinikerna i . Varförvet jag inte så noga. Men jag har hört att om en patient söker sig dit - det äri varje faU så på Längbro - tUlfrågas de som redan finns där om de vUl ta emotden nye patienten. VUl de inte det, så tar man inte heUer in den sjuke. MantiUämpar där en behandlingsmetod med terapeutiskt samhälle som läggeravgörandet i andra narkomaners händer. Ofta har de narkomaner som finns därinte varit intagna mer än , varför de säkerligen i hög grad stårunder inflytande av sina besvär. Och vUl inte de som redan finns påvärdavdelningen ha in den som söker sig dit, så tas vederbörande heller inteemot. Läkarna har sagt att våra mentalsjukhus inte lämpar sigför att ta emot narkomaner. Det har också väckts motioner till årets riksdag ivUka man påpekar den saken. Det sägs att vissa mentalsjukhus borde vara meraspecialiserade på narkomanvård och att man inte skall blanda narkomanpatientermed andra mentalskadade. Ja, det kan hända att man skulle fä en säkrare metod,om vi hade mentalsjukhus av annat slag, men om vi skall ha så kortabehandlingstider undrar jag om det betyder så oerhört mycket hur man utformarmottagningen. Jag är emellertid mycket lyhörd när någon läkare säger atthan har en metod som fungerar. Jag tycker inte att man skall döma ut någonmetod utan vara tacksam för att läkarna vill hålla på med narkomanvården. Mendet ser onekligen ganska hopplöst ut för dem! Det har sagts att det inte finns några lagliga möjligheteratt håUa kvar en narkotikapatient vid ett mentalsjukhus, men jag har hört migför med om den saken, och både där och på läkarhäll säger manatt det finns möjligheter att med den lag om sluten vård vi nu har behålla enpatient sä länge behandlingen fordrar det. Säkerligen har läkarna sina knep medhot om polisanmälan osv. och kan därigenom hälla patienterna Mende flesta läkarna säger det är sanningen - att patienterna behöver inte varahär så mänga dagar; de är avgiftade och då är de inte längresjukhusfall. Då är det svårt för en lekman att påstå att dessa läkare inte harrätt - jag vet inte vad jag skall tro. Men då är det i aUa fall så mycketviktigare att man kan ta in dem någon annanstans, att man har någonting som kankaUas vård och som ansluter tUl det som ändå skall ha grundlagts under de därfå dagarna på sjukhuset. Det är väldigt svårt att veta hur man över huvud tagetskall göra. Var finns då alla dessa 10 000 narkomaner? Det kan man fråga sig!De finns inte på klinikerna; där finns endast ett fåtal. Det finns ingabehandlingshem där de vistas. De finns tUl stor del på bam- och ungdomshem; definns naturligvis på ungdomsvårdsskolorna och i fängelserna, men de finns ocksåi rivningshus, i tunnelbanor, i portgångar, i lägenheter tUlsammans medkrimineUa element och i langarnästen. Många finns också på kroppssjukhusen; del tas in för följderna av narkotikabruket. På ungdomsgårdarna här iStockholm tolererar man att hasch-pipan går runt. Det finns också ungdomsgårdardär man har särskilda "flummerrum" jag har den uppgiften frän enläkare som besökt ungdomsgård efter ungdomsgård. Hur kan detta få ske? Jag försöker sätta mig in i hur detmåste kännas för föreståndare på en ungdomsgård. Vad har de för val? De kännerigen ungdomarna och ser förfallet och vet vad alternativet är till att ha deminnanför dörren. Är det lätt att säga att man bör köra ut en sådan där sjukmänniska i snödrivan? VUl man inte gärna säga; Stanna här inne så länge vi haröppet här är ljus och värme! Jag förstår att många också tänker att det kanbli bråk om dessa ungdomar körs ut och att det kan bli otrevligt sedan; manskaU dock återvända tiU sin arbetsplats och och där försökaha det något så när lugnt. Det vore hårt att säga att det är föreståndarna påungdomsgårdarna som har felet. Nej, det är vi som har felet som inte skaffarmöjligheter att ta hand om dessa ungdomar och som tvingar institutioner,ungdomsgårdar o. d. att ta hand om dessa ungdomar, vilket inte är lämpligtvare sig för dem själva eller för de andra som vistas pä gårdarna. Det gäller sjuka människor. På mentalsjukhusen tar man nuin fall av psykoser efter haschrökning och LSD-bruk. Efter missbruk har dehjärnskador, leverskador, gulsot och kramper. De är tandlösa, har infektionerav allvarligaste slag, blodförgiftning och njurskador. Och, som jag sadetidigare, livslängden är inte lång, men innan det är slut är lidandet stort. Jag vet att praktiskt taget alla riksdagsmän när de någonmorgon kommit här nere har sett hur en tändsticksask med tabletter utbjuditsoch hur sedlar skiftat ägare. Vi har kanske sett ännu allvarligare langning.För att en narkoman skall kunna skaffa pengar tiU detta följer en kriminalitetsom kanske inte alls hör ihop med den här pojken eller flickan, som varit raramänniskor, kanske litet svaga och kanske prövade av alla möjliga olyckligaomständigheter men som inte alls skulle ha blivit kriminella under andraförhållanden. Men om de skall kunna klara sitt narkotikabehov som mäste de stjäla pengarna, oftast först frän den närmaste kretsen och sedan i andra sammanhang.Alla dessa lägenhetsinbrott och rån och hela den ökade kriminaliteten på dettaområde, som vi senast läste en rapport om i tidningen, beror säkerligenpå att många människor har ett narkotikabehov som de inte kan tiUgodose påannat sätt utan måste stjäla tUl. Det är en tragedi att först få sin hälsa förstörd ochsedan bli en kriminell person, fastän narkomanen från början har varit en braflicka eUer pojke. Ingen kan skildra förhållandena i de hemmen; man skall intetro att detta Öde drabbar bara sådana hem där föräldrarna efter sin behandlingav barnen självklart skulle kunna vänta sig att resultatet blir detta, utandetsamma kan inträffa även bland vanligt folk som är som vi andra. Det äralltså fel att lasta enbart hemmen för detta. Giftet är i sig självt så farligtatt det bryter ner och förstör allting: motståndskraft, uppfostran, goda sederoch hygglig omgivning. Det förekommer ibland en "hberal" fUosofi somgår ut på att man inte skall påtvinga den sjuke vård mot hans vilja, men det äregendomligt att man i stället för att sätta sig emot patientens vilja låterhonom bli ett offer för de simplaste av alla narkotikahajar. Det är ett hån motsamhäUets vanliga omvårdnad och den kollektiva trygghet som vi ändå menarskulle kunna innebära någonting gott för alla människor. Den inställningen kanfaktiskt inte försvaras, i alla fall inte om man är socialist. Vårdfrågan måste komma i första mmmet. Jag har redan sagtatt detta är ett oerhört svårt problem, inte minst därför att det ekonomiskaansvaret för vården ligger på stat, kommun och landsting. Det blir i förstahand landstingen som måste göra dessa väldiga nya investeringar, menlandstingen har skäppan full med uppgifter. Jag tror inte man kan väntaatt nya hem för narkomaner skall kunna tiUkomma i den takt som det behövs eUeratt kraftiga ingripanden skall kunna göras och samfällt, om man intehar någon instans som är pådrivande och tar det yttersta ansvaret. Någon sådaninstans finns inte . I sitter ett par tjänstemän som närmasthar till uppgift att "pytsa ut" den upplysning som finns, ge någragoda råd till kommunerna och kanske sammanställa uppgifter om vilkavårdmöjligheter som finns, men dessa tvä personer, eUer hur mänga de är, kaninte bilda något egentligt kraftcentmm för åtgärder som här skulle behövasättas in med stor intensitet. Man diskuterar 18-årsgränsen för rätten att inköpa ölsamtidigt som man tar med ro att bam långt under köper mycket farligaregifter där ingriper vi inte! Den statliga kommittén har gjort analysen och lämnatrekommendationerna. menar jag att det också måste finnas en gmpp som fårtill uppgift att förverkliga förslagen och fä ut någonting av analysen. ISverige, som t. o. m. betecknade som ett land med världenshögsta ekonomiska välstånd, har man god köpkraft. Har man därtUl sådan praxis,att riskerna är mycket små för dem som utnyttjar denna köpkraft för att spridafarliga gifter bland unga människor, blir det naturligtvis en uppsjö på sädanaförsäljare här i . Om man bara kunde minska köparnas antal - åtminstoneunder - skuUe langarna komma tUl vårt land i mindre Kunde man alltså göra riskerna för dem något större, skulle därigenomderas skara minska. Detta skulle innebära en verkligt god insats för att begränsaproblemet med narkotika, som annars sprider sig alltmer. Det ser ut att finnas en stor hkgUtighet här, men det kanockså vara förtvivlan, en defaitism inför känslan att man ändå inte rår pä alltdetta. Men jag undrar: Är det någon som skulle vilja gä ut i en valrörelse ochsäga t. ex.: Vi har två lägre tjänstemän på som skallregistrera vad som händer. Vi har utgivit en broschyr, som tio mycket upptagnaherrar har skrivit. 1 den finns det mycket bra råd, och den broschyren kan nititta i. Tror någon att vi skulle kunna gä ut och rädda våra mandat på ensådan aktion? Jag har varit med om aktioner av olika sorter, och jag vet precishur intensivt man arbetar, hur man förgrenar nätet av dem som fortsätter detarbete som man från toppen initierar. Det är ju så det måste gä till. I Sverigesaknas en organisation för detta. Det finns ingen myndighet som kan säga attden har just denna uppgift. Varje myndighet har fullt med uppgifter men haricke kapacitet, och helt självklart kan man inte påta sig en kapacitet för attsätta sig i spetsen för bekämpandet. Jag har tidigare anmodat regeringen att tiUsätta enstatlig kommission, där alla partier fick ansvar. Vi skall inte hysa förakt föross själva, ty vi är inte så dåhga då det gäller att känna världen och folket.Jag har fått avvisande besked, men ibland har jag även fått medhåll frånregeringen. Om vi emellertid finge en kommission, där alla vore inriktade påatt försöka rädda vårt land frän en ännu värre amerikanisering, tror jag att viskulle kunna åstadkomma resultat. Åtminstone mäste det bli bättre än om maningenting gör. Därför hemställer jag i är i en motion om att regeringentillsätter en parlamentarisk kommission för att fortsätta den kamp somregeringskommittén började med, som den kaUade intensiv men som den inte kunnatfullfölja därför att det inte funnits någon som kunde överta rodret. I detta anförande instämde herrar (), (), () och i (c). Fra i inledde sittanförande med att nämna att hon hyste vissa betänkligheter mot förslaget iårets statsverksproposition om att slopa balansregeln. Skrivningarna istatsverkspropositionen blir med nödvändighet ganska knapphändiga, och jagvill därför gärna ta tillfället i akt att något utveckla motiven. De förslag som förs fram i statsverkspropositionen innebären fortsatt kraftig prioritering av daghemstutbyggnaden, men därutöver skerockså satsning pä familjedaghemmen. Reformkostnaden på daghems- ochfritidshemssidan beräknas tUl , på familjedaghemssidan tUl 3miljoner kronor. Denna kostnadsökning när det gäller famUjedaghemmen beror påatt balansregeln föreslås slopas. Balansregeln var ju en viktig och välmotiveradadministrativ åtgärd för att garantera fortsatt daghemsutbyggnad närstatsbidrag tUl familjedag- Utvecklingen i kommunerna visar att man på de flesta hållredan åstadkommit den balans som vi i ett inledningsskede måste ha en särskUdspärr för att fä fram. Balansregeln har urholkats och delvis blivitöverspelad, dels genom statliga och kommunala åtgärder, dels genom fackligainsatser för att förbättra kvaliteten på familjedaghemmen såväl från barnenssom frän dagbarnvårdarnas synpunkt. DärtUl kommer de expansiva kommunernasproblem, som innebär stora svårigheter att snabbt bygga ut den institutionellabarnomsorgen för att fylla de stora behov som deras snabbt ökande befolkning avövervägande unga barnfamiljer har, och problemen i samband med sammanläggningarav kommuner, där små kommuner över blir kommundelar i en storkommun medöver 10 000 invånare och därmed automatiskt får en hårdare prövning avstatsbidraget tUl sina familjedaghem. 1 båda dessa fall har enskUda kommuneruppvaktat, och har hemstäUt att regeln måtte slopas. Kommunernas utbyggnadsplaner visar att man nu planerarutbyggnad av daghem utöver vad som drivs fram av balansregeln. Utbyggnaden avbarnstugor har ökat , dä riksdagenpå initiativ genomförde en kraftig höjning av driftbidragen. När statsbidrag för famUjedaghem föreslogs 1968, räknademan med en utbyggnad med 6 000 platser i daghem och fritidshem . Förnästa budgetår räknar vi med en utbyggnad av 13 00014 000 platser, dvs. enökning av antalet befintliga platser med . ser det nu ut som om familjedaghemmen skulleställa in sig pä en mättnadsnivå pä dryga 40 000 platser. Den beräknadeökningen hgger i är på 3 000 platser enligt kommunernas uppgifter - det äralltså en ökning . Att daghemsplaneringen är realistisk och häUbar styrks avden senaste uppgiften från kommunerna om igångsättning av nya daghemsbyggen.Den visar att har nära 5000 platser påböriats. Det är glädjande och vittnar om kurage hos vårakommunalmän att denna satsning har kunnat ske i ett konjunkturläge då detkärvat inte minst beträffande kvinnornas sysselsättning. De ekonomiska relationerna mellan daghem och familjedaghemhar kraftigt förändrats. Vi har kommit långt ifrån den ordningen att endagmamma kunde avspisas med en tia , som också skulle räcka tUl mat ochomkostnader för dagbarnet. Om avtalet mellan följs, väger kostnaderna ungefär jämnt i de flestakommuner och ligger på . Skrivningarna i statsverkspropositionen innebär ingenförändrad syn på familjedaghem som komplement tUl daghem. De skall ses som ettförsök att skala av en byråkratisk överbyggnad som det inte längre finnssakliga skäl att behälla. Det är pä den grunden som förslaget istatsverkspropositionen läggs. Visar sig granden inte hålla - om denkvalitativa uppmstningen eftersatts och om familjedaghemmen skulle bli ett i alla bemärkelser biUigt alternativ kan självfallet frågan om 2 protokoU 1972. balansregelntas upp tUl ny diskussion. Jag har genomgående i de ärenden jag har haft ansvar förförsökt att avbyråkratisera och minska krångel, förenkla handläggning,anslagsprövning och anslagsgivning. Byråkrati måste fylla en uppgift för attvara berättigad. Den måste vara underställd en klar målsättning. Anser man attden målsättningen kan fyllas med ett mindre mått av regler och spärrar, såskall dessa bort. Spärrar får aldrig bli ett självändamål. hade jag tillfäUe att ikammaren redovisa min inställning till dessa frågor i debatten om bostadsstödtill barnfamiljerna. Där underströk jag att de förenklingar som då föreslogsbeträffande det statliga bostadstUlägget inte fick tydas som någon minskad bostadsocialambition. Jag sade att vad vi gör är att skala av en del av den byråkratiskaöverbyggnaden, därför att familjepolitiska kommittén i sina undersökningar fåttfram resultat som pekar pä att detta skulle vara möjligt beträffande just detstatliga bostadstUlägget, Jag sade vidare, att om det skulle visa sig att dennarationalisering skulle få icke önskvärda bostadssociala konsekvenser, får vinaturligtvis anledning att ompröva ställningstagandet. Jag menade att detta varett steg framåt, ett administrativt förenklande när det gällde bådeutbetalningssidan och mottagningssidan, talar kvalitativa, kvantitativa och administrativaskäl för ett avskaffande av balansregeln. Det som är väsentligt och som skallfastsläs är att prioriteringen av daghemmen är klar och bestämd men attfamiljedaghemmen kan ses som ett kraftigt förbättrat komplement. Jag har velat göra detta principiella klarläggande redannu eftersom det föreligger en motion i frågan. Vi får anledning att återkommatUl diskussionen när utskottets betänkande föreligger i kammaren. i (c); Som fm i nämnde är judebatten fackindelad. Jag har litet svårt för att hålla mig inom sådanafackgränser. Jag skall sedan också något kommentera den debatt som har förtshär. Det var intressant att höra att statsrådet tog uppfrågan om balansregeln, eftersom vi just har krävt vid olika riksdagar ochhävdat här i kammaren att både balansregeln och kvotregeln skuUe tas bort. Vihar gjort det även vid årets riksdag. Det var också värdefuUt att höra den deklaration somstatsrådet gjorde, att man ser familjedaghemsplatserna här som ett välmotiveratkomplement till daghemsplatserna. Det är den linje som vi inom harhävdat och som vi drev när vi krävde att det skulle utgåstatsbidrag även tUl familjedaghemmen. Jag måste dock säga att den motivering som statsrådetlämnade i sitt inledningsanförande liksom den motivering som anges i statsverkspropo sitionen är något förvånande därför att här sägs att erfarenheterna "sedan statsbidragsgivningen infördes har dock inte gett vid handen att kommu nerna medvetet skulle prioritera--------------------------- ". Någotliknande kom fram i statsrådetsanförande här i kammaren. Man spårar där en misstanke mot våra kommunalmän att deinte skulle ha en ambition att lösa barndaghemsfrägan. Det är inte så. statsrådet.När det gäller familjedaghemsplatserna finns det ju förhållanden ute i olikakommuner som starkt motiverar dessa. Jag hade vid riksdagsbehandlingen våren1971 exempel från kommuner, som visade hur helt enkelt tokigt balans- ochkvotreglerna verkar. Jag tror att ambitionerna finns, statsrådet , menjag tror också att det kunde vara värdefuUt om statsrådet tog kontakt med sinkoUega finansministern, som ju har gett besked tUl kommunerna att de får varalitet mer återhållsamma. Skall kommunerna vara äterhåUsamma i sina utgifter,kanske det blir svårt att upprätthåUa den ambitionsnivå som man har satt uppoch som även statsrådet här har berört. Därefter skaU jag göra ett par korta kommentarer tUlstatsverkspropositionen. Den första gäller ett annat område som statsrådetOdhnoff har att handlägga. väckte jag tUlsammans med någraandra centerpartister en motion om utredning angående familjevården ellerfosterbarnsvården. Jag trodde då att den utredningen skuUe gå mycket snabbt,eftersom statsrådet som fattade beslut med anledningav motionen presenterade direktiven tUl utredningen. Jag tror det är tre årsedan nu. Men i statsverkspropositionen talar statsrådet om attfosterbarnsutredningen har genomfört ett par enkätundersökningar angåendekommunernas fosterbarnsvård och en intervjuundersökning med fosterföräldrar m,m. Det är bra. Men vad som behövs är faktiskt klara linjer och nya besked.Ifrågavarande motion gick ut på att vi vUle ha en prövning av huvudmannaskapetför familjebarnvårdare -eller fosterbarnsföräldrar, som vi kaUar dem. Vi vUleha ersättningsfrågan löst och vi viUe ha utbUdning på detta område.