prot · FV0915 · 1972-12-31 00:00:00 — Vi kan också läsa i dagens tidningar om denkreditexpansion som har ägt rum . Det sägs här attnyutläningen från staten, AP-fonderna och finansinstituten ökade markant . Den uppgick tUl drygt 4 000 miljoner mot i medeltal 2 600miljoner de andra månaderna . Där har man således ytterligare enindikation på att kreditpåslagen och stimulansen nu börjar att avsätta sinaverkningar inte bara på inköpssidan utan även i fråga om kreditexpansionen. Jag menar, herr talman, att det är i detta perspektiv somvi har att betrakta oppositionens överbud från fjolåret. Ytterligare 4miljarder kronor i likviditetsuppladdning ovanpå regeringens förslag är ungefärdetsamma som om man i klarspråk rekvirerar "den skyhöga räntan och denjärnhärda kreditåtstramningen", som det bmkar heta i oppositionensvokabulär. Oppositionen börjar förstå det , och den kommer inte tUlbaka meddetta bud . Oppositionen har emellertid argumenterat ganskaflitigt med det gamla budet. Det går att argumentera för det gamla förslaget,men endast under en och en mycket bestämd förutsättning, nämligen att man höst hade haft kurage nog att yrka avslag på regeringens förslag och istället lägga sitt förslag som ett alternativ till regeringens. Men det kuragetfanns inte. Man accepterade regeringens förslag och lade sitt förslag ovanpå,med den likviditetsuppladdning det skulle innebära. kan man fråga; Varför stå och prata om detta ? Dethar mnnit mycket vatten under broarna . Jag skulle inte heller hagjort det, om man inte gång på gång tidigare i debatten har kommit tiUbaka ochtalat om att det hela skulle ha varit så annorlunda och sä mycket bättre, omman hade tagit den dubbla stimulansen i slutet av fjolåret. har man ändrat sig. Det är ju en gammal känd sats, attdet bhr glädje i himmelen när en syndare sig omvänder och bättrar, och utan alljämförelse i övrigt kan vi naturligtvis här i kammaren känna en viss glädjeöver att man inte kommer tUlbaka med de förslag som man lanserade här för ettpar månader sedan. 1 debatten har man diskuterat regeringens likgiltighetgentemot den svenska industrin ungefär sådana har tongångarna varit. Man har klagatöver industrUnvesteringarnas utveckling. Det finns en intressant tabell inationalbudgeten - på s. 153 för den som är specialintresserad av att läsaden, och naturligtvis borde oppositionsledarna vara det. Därav framgår att denegentliga industrins investeringar - då lägger jagin den försiktiga prognosen på för - har ökat med 20procent. Den visar vidare att den offentliga sektorn, såsom den representerasav staten, har ökat investeringarna , och attden offentliga sektorn, såsom den representeras av kommunerna, under samma tidhar ökat investeringarna . Följaktligen har inte industrin varitnågon strykpojke utan har håUit samma takt i investeringsökningen somkommunerna redovisat. säger som om det skuUe vara något slagsbortförklaring: "En stor del av detta var ju statliga investeringar, ochjag har ingen känsla för ". Ungefär så lät argumentation.Ja, det är ingen som begär att skall hysa någon speciellt varmkänsla for ett statligt industriföretag, men bör väl ändå kunnavara så neutral och objektiv att han tycker det väsentliga är att en industri,som producerar en vara som vi huvudsakligen säljer på exportmarknaden,investerar och rustar sig och ser om sitt hus. Det är tämligen likgUtigt, menarjag, om det sedan är som expanderar eUer om det är det gamla Statsgruvor,som drivs av Bergslaget, som expanderar. Det är samma typ av industri,och de bör behandlas enligt samma regler och samma normer. Det är såledestämligen likgUtigt frän den här utgångspunkten - när man talar om industrinsexpansion i vårt land - om det är som expanderar uppe i ellerPiteå eller om det är Mo och som expanderar i eller om det ärskogsägarnas industriföretag som expanderar i eller i ellernågon annanstans. Det är samma typ av industrier, de arbetar med samma materialoch säljer på samma marknad. På samma sätt är det med , omjag jämför det med andra järnverk i värt land. Jag tycker att en partUedare borde håUa sig litet för godför att i rent sakliga diskussioner låta de inre känslorna svalla upp ochsvämma över. Man behöver inte nödvändigtvis demonstrera sin ovilja mot detstatliga företagandet. Vad jag framför allt ville ta upp i samband med denindustriella debatten är frågan om småindustrins problem. Jag får säga att jagfaktiskt blev ledsen när jag satt och lyssnade på Thorbjöm , även om jagförlåter honom han skall ju, som jag har sagt, fä några är på siginnan man blir riktigt arg på honom för att han säger någonting som är dumt.Han började ungefär på det här sättet: Här sitter regeringen och gynnarstorföretagen på bekostnad av de små. Och han fällde uttrycket "politiskslagsida". Det där är sä felaktigt som det kan bh. Vi har låtit industrinexpandera över hela linjen därför att vi har ett intresse av attindustrin skall expandera. Obligationslånen för industrins räkning har fördubblats.Jag är beredd att erkänna att det är en låneform speciellt för de störreföretagen. Men de små företagens specieUa institut. Industrikredit ochFöretagskredit, har också i stort sett fördubblat sin utlåning, om jag jämföråren 1969 och 1971. Man kan inte dela upp svensk industri i stora, små ochmedelstora företag. Jag tror att lät undslippa sig påståendet attsmåindustrin arbetade som underleverantörer till den svenska storindustrin.Det finns storindustriella företag i det här landet som har icke mindre änmellan 450 och 500 småindustrier som underleverantörer. Det är inte på detsättet att den enes bröd är den andres död i det här sammanhanget. I stället ärden enes bröd också den andres bröd. Den lille underleverantören har ju alltintresse av att det stora företaget är slagkraftigt. Det är stora företag somskall saluföra sina varor på en hård världsmarknad och som följaktligen intekan arbeta under andra förutsättningar än de gör. Här har man gemensammaintressen och gemensamma värderingar. fäUde ett annat yttrande. Han klagade övertendenserna - om han sade tendenserna i samhället eller tendenserna i det partisom jag har glädjen att företräda minns jag inte - att vidga klyftan mellanföretag och anställda. Jag har mänga gånger i de här ekonomiska debatternaförsökt att sätta kyrkan mitt i byn och talat om att en framgångsrikföretagsamhet är absolut viktig och nödvändig även för de anställda. Men om nuherr vUl mästra och säga: Låt bli att gräva klyftor mellan anstäUda ochföretag, är det rätt frestande att vördsamt hemställa tUl honom att låta bliatt gräva klyftor mellan små och stora företag på det industrieUa området. Det har sagts en del om det s. k. riskvUliga kapitalet,och jag tror att det var den närmast föregående talaren som också hade vissasynpunkter på denna sak. Det riskvilliga kapitalet är en sak som alla talar ommen som det är svart att få något egentligt konkret grepp om. Vi har en kapitalmarknadsutredning som bland andra frågoräven sysslar med denna sak. Den har också att utreda vad Landsorganisationensagt att den gärna vill se, nämligen att en del av AP-pengarna slussas ut tillindustrin som riskviUigt kapital. är det väl bankerna som svarat förden riskvilliga finansieringen eller riskfinansieringen - vad man nu skallkalla den - och bankerna är likvida och har varit likvida . Om vi läser bankbolagens verksamhetsberättelserutgör väl dessa det bästa beviset för den snabbt ökade hkviditeten och denförmering av resurserna som ägt rum i dessa företag. Bankerna är intresseradeav att låna ut pengar naturiigtvis efter kreditprövning. De bär ansvaret förinsättarna, och de lånar ut pengar till dem de tror på. Så har det aUtid varitmed vissa undantag - låt mig säga 1970, när den ekonomiska politiken föranleddeatt man fick använda kreditpolitiken i inflationsbe-kämpande syfte på etthårdhänt sätt; jag är vUhg att erkänna det. Men det har inte kommit någraliknande påbud från och så är inte faUet heller. Ombankerna har velat låna ut pengar tUl småindustri och företag i sådanutsträckning att de behövt refinansiera i , har de kunnat göra dettautan straffräntor eller påföljder. Men det är alldeles uppenbart att man inte kan begäramonopol på att låna pengar eller en entrébiljett på kreditmarknaden bara föratt man presenterar sig som småföretagare. Det måste finnas en bedömning därbakom om vederbörande har chansen att utveckla sitt företag, om han harmöjligheter att vara företagare eller inte. Sä har det alltid varit. Glädjandenog har det funnits tillräckligt många talanger på företagar-sidan för attdessa med de pengar de lånat har kunnat utveckla sitt företag och gå vidare. Det kan också sägas - jag tror föregående talare uttaladesig så att man på grund av bristen pä riskvUligt kapital råkat in i ensituation där man har varit hindrad av en i övrigt riktig expansionsutveckling.Då kräver man ett nytt klara den historien. Det har varit en flitigetablering av kreditinstitut i vårt land . Vi har fått enpåbyggnad på Industrikredit - Företagskredit , vi har ett specifikt institutför att finansiera fartygsbyggen, vi har ett specifikt jordbrukets förädhngsindustrier och vi har i övrigt som jag sade denreguljära bankverksamheten. Dessa institut kräver säkerhet för lån, och det harväl kanske ibland varit något av en komplikation när företagarna har velat lånapengar. Vad man nu ropar efter är ett institut som lånar ut'pengar utan sammasäkerhet. Då kan man böria tala om det s. k. riskkapitalet. Jag vet att det finns vissa idéer om hur sådana institutskall organiseras. De är inte färdiga , därför att det finns problem som detinte är så lätt att komma tiU rätta med. Jag kan väl avslöja så mycket att deti och industridepartementet pågår ganska avanceradefunderingar om vi skaU ha möjlighet att komma fram den här vägen. I anförande fäste jag mig vid ett par ting.Det var hans kritik av den centrala maktkoncentrationen, vUken kritik sedermeraföljdes upp av . Denne var som vanligt några strån vassare än herrHelén. I varje faU utvecklade han texten mera utförligt i det här avsnittet. Jag tycker det är ett slagord när man talar om dencentrala maktutövningen och maktkoncentrationen. Vi lever ju inte i det gamlabondesamhället där utvecklingen år i stort sett stod stilla. Vi fårplacera in oss i den tid och den utveckling där vi nu lever. Om vi är ärligamot varandra så tillstår vi att tidsutvecklingen ställer en rad nya problem pädagordningen, problem som har sina negativa slagsidor. Från denna kammarensledamöter ställs gång på gång krav på ingripande, inte från någondecentraliserad institution, organisation eller administration, utan frän dencentrala administrationen och den regering som här har sitt ansvar. Det kan,herr talman, gäUa ålderdomens trygghetsproblem, ungdomens utbUdningsproblem,familjemas försörjningsproblem, och det är på den centrala administrationen ochregeringen man ställer dessa krav. Det kan vidare gäUasysselsättningsproblemen, de finansieringsproblem som jag talade om ochsom gäUer företagsamheten, det är mUjöproblem, närings- och industriproblem,och det är ungdomsproblem. Vare sig det gäller mellanöl eller narkotika så ärdet mot den centrala administrationen man riktar kritik förunderlåtenhetssynder och kräver ingripande och bättre ordning. Det kan vara fråga om rättssäkerheten, om polis ochkriminalvård, om jordbrukets försörjningsproblem som det tar sig uttryck i dentill reglerade jordbruksnäring som vi har. Varje gäng riktasanklagelser om underlåtenhetssynder mot den centrala administrationen. Varjegång kräver man att den centrala administrationen skall ingripa och ställa tUlrätta Jag har naturligtvis ingenting emot detta, och det har välingen annan i regeringen heller. Om man har detta klart för sig, skär detfalskt att börja tala om centralförtryck eUer maktmissbmk och ge folkföreställningen att det hela skulle skötas så mycket elegantare om man slappriktlinjerna från den centrala administration, av vilken man ständigt begärriktlinjer och ingripanden. tvingas den centrala administrationen fördet helas väl tUl prioriteringar och restriktioner, och naturligtvis reser sigde missnöjda med herrar och som banerförare och talar omblankettraseri, pappersexercis och improduktivt arbete. Det är helt enkelt ingentingannat, herr talman, än ett ganska småskuret röstfångeri, en spekulation i folksbristande insikter. Därmed har jag inte sagt att aUt är fullkomligt ochklanderfritt i den centrala administrationen, men situationen är ju som jag harbeskrivit den. Ätt rycka ut ett exempel uppgav att det behövs 110eller 120 blanketter för att bygga ett egnahem - och lägga det som en maU påaUt som sker i den centrala administrationen är inte ett särdeles korrekt sättatt redovisa ett aUvarligt problem. Jag är faktiskt frestad att kontrollerauppgiften om dessa 110 eller 120 blanketter för ett eget hem. Ätt det behövs enhel del är vi aUa på det klara med. Man bygger inte hur som helst, det finnsåtskilliga synpunkter på t. ex. stadsplanering och sanitära förhållanden, detbehövs lånehandlingar och mycket annat. Men jag skaU gärna undersöka, herrBohman, om den här ståtliga samlingen av blanketter förekommer. I sä fall trorjag att det är ett undantag. Jag är hka litet som intresserad avatt det cirkulerar flera blanketter än som är nödvändigt. En snabb översyn av oppositionens förslag ger vid handenatt de skuUe jämfört med regeringsförslaget försämra finanspolitiken nästabudgetår i det konjunkturperspektiv som vi har. och överbuden i nämnd ordning. Det kan innebära - jag kommer tillbaka tillvad jag sade inledningsvis att man därigenom beställer just den där hårdareåtdragningen pä det penningpohtiska området, som ger den rent agitatoriskamöjligheten att i efterhand anklaga regeringen för att politiken är dålig. Menom man tänker litet längre och ser litet längre än näsan räckertycker jag nog att perspektivet är sådant att man skall ha ett medföttlättsinne för att bjuda över pä den budget som är framlagd. Det är intressant att läsa oppositionens budgetalternativoch motioner. Det är ännu intressantare att läsa bestäUningarna: det snabbaeffektuerandet av ett bättre barnstöd, marginalskattesänkningar som skaU varaklara enligt högerns mycket omfångsrika partimotion och enindexreglering av skatteskalorna. Sätter man sig ner att göra ett snabbtöverslag över vad de där beställningarna innebär, torde man finna attkostnaderna uppgår tUl tre miljarder, om det skall bli någonting av reformersom märks. Vi saknar helt varje anvisning på hur det skall betalas.Man kan säga: All right, men vi har ju den ökade tillväxten. Hur många gångerhar jag inte hört, att om vi hade haft en annan politik, skulle vi ha haft 1eller mer i tUlväxt, och snabbt har man satt i gång räknesnurran ochsagt: Då hade vi haft så många tusen miljoner mera att dela ut. Om vi kan hålla en tillväxt i den takt som är skisserad iförsörjningsplanen , har vi alla anledning att vara nöjda. Den ärfixerad till , och den är fixerad i samband med att vi räknar med enförkortning av arbetstiden från 42,5 tUl , vUket evalverat den härvägen betyder . Skulle vi inte ha arbetstidsförkortningen,skuUe det inte stå 3,5 utan i tillväxt, och det är ingen dåligtillväxt; det är bland de bästa vi har haft i vår ekonomiska historia. Det ärmöjligt att siffran är optimistisk i överkant. Den därautomatiska tUlväxten som man har så lätt att falla tillbaka på konsumeras därvidlag talar jag som en, vägar jag säga, rätt erfaren finansminister efter17 år i en förbluffande stor utsträckning av den automatiska reformverksamhetsom den här i aU samstämmighet har varit enig om att lägga fast. Avårets höjning i budgeten på 7 mUjarder jämfört med den förra riksstatenkonsumeras 6,5 miljarder av denna automatik. Det finns inte några möjligheteratt komma undan det. Det lyckas inte heller oppositionen att göra. Vi har tecknat in så pass mycket av den kommandetillväxten att det, när man nu lägger ut den här långa raden avskattebeställningar och nya reformer och säger att det skaU effektueras kvicktoch vara färdigt , är det ett minimikrav, om man har anspråk påärlighet, att herrarna också talar om vilka skatter som skall höjas för attfinansiera detta. Eller skall vi höja upplåningen i det härkonjunkturperspektivet med låt oss säga 3 mUjarder? Hela den ökade tillväxten - jag tror det var sade det tas ju om hand av stat och kommun i skatt och i form avprisstegringar. Det är fel. I den försörjningsbalans som är presenterad har vivågat göra ett antagande om att den privata konsumtionen skall öka med 4procent. säger och tar en specieU inkomstgrupp: Här bhr det såUla som jag säger. Vi redovisar i försörjningsplanen hela folkhushållet som enkollektivitet, och en 4-procentig ökning av privatkonsumtionen i fasta priserräknat är en god ökning. Lyckas vi genomföra den blir 1972 ett bra år. Sedan är det dessutom fel att aUting går tillbaka tilloffentlig sektor i form av skatt och att aUting konsumeras av prisstegring.Herr klagolista är intressant att repetera. Jag antecknade i snabb taktföljande: För detförsta var det synd om barnfamiljerna. För det andra var marginalskatten så odräglig att denhindrade lönehöjningar och hindrade arbetslust och produktionshöjning. För det tredje hade nu TCO krävt indexreglering avskatteskalorna, och såg framför sig att även Landsorganisationensnart skulle komma efter, varför skulle stå där ensam med sin uppfattningom att det inte är lämpligt att indexreglera skatteskalorna. För detfjärde skuUe det vara slut på tryggheten. För det femte skulle den enskUde inte längre kunna varatrygg för sin mark och den jord som han hade förvärvat; han skulle inte kunnaleva i lugn och ro i det avseendet. För det sjätte växte våldet. I det sammanhanget sade herrBohman, hör och häpna: "Det tjänar ingenting tUl att gå tUl polisen. "Men lika förtvivlat skall han ha 700 nya pohser med allt vad det kostar. Vadskall han med dem tUl när det inte tjänar någonting till att gå tiU polisen?Det är ju en ganska enkel reflektion som vem som helst kan göra. För det sjunde var det tvångsförflyttningarna som skaparaU denna oro. Men sedan kom någonting av melse, ånger och behov avmoralisk upprättelse hos utan att han själv tänkte på det.Följaktligen sade han: Slutligen har vi ju här i landet det högsta tekniska ochekonomiska välståndet i . Hoppsan, hade man sä när sagt! I allaöverdrifter och all veklagan kommer det ändå ett sanningens ord. skall jaghålla räkning för. Han har möjligheter att falla tiUbaka på deninternationella statistiken, så på den punkten att vi i jämförelse med folk iandra länder i är bäst ställda i ekonomiskt avseende, även när vi harbetalt våra skatter - har fast underlag under fötterna. Han kanrepellera på den internationella statistiken. Vi har varit med om reformer , säger herrBohman, men vi har velat lösa dem pä ett annat sätt. Det var en vackeromskrivning. Har gjort den själv skaU han ha ytteriigare enkomplimang. Men vi som har varit med länge och kommer ihåg hur det var harkanske benägenhet att vilja säga någonting därutöver. Per upplöste 1936 därför att deborgerliga partierna sade nej till ett litet futtigt dyrtidstillägg tillfolkpensionärerna. Men ni lärde om, det är jag beredd att erkänna. Ni sade nej, i varje fall i , till enobligatorisk sjukförsäkring, när jag som socialminister hade möjligheter attlägga det förslaget på bord 1954. 1 valfrihetens namn sadehögerpartiet, som det hette pä , nej. I valfrihetens namn sade herrBohmans företrädare som partiledare, att nog vore det väl rimligare om man gavden enskilde medborgaren möjligheten att välja. Han kanske vill köpa enschäslong i stället för att ta en obligatorisk sjukförsäkring. Jag vill minnasatt jag gjorde den reflexionen vid det tillfäUet att en schäslong är bra attligga på när man är sjuk, men att det är ännu bättre att ha en sjukförsäkringsom ger en reguljär sjukpenning . Men ni lärde om. Nislutade upp att tala om valfriheten och schäslongen och har accepterat denobligatoriska sjukförsäkringen. Ni sade nej till ATP som lagfäst obligatorium, och nilärde om även på den punkten. Jag har sagt, herr talman, att vi skallglädja oss åt när syndarna sig omvänder och förbättrar, och vi tar emotbotfärdiga syndare. Sä är välkommen i sin nya ståndpunkt om detriktiga i regeringens reformpolitik, även om hans parti har stretat emot medall kraft vid varje tUlfäUe. Den offentliga expansionen har fått breda ut sig, sägerherr . Och försöker åberopa mig i mina direktiv till denutredning som sysslar med kostnadsfördelningen mellan stat och kommun, där jagskulle ha accepterat uppfattning om nödvändigheten av att bromsaden offentliga expansionen. Jag skall inte bestrida att jag har sagt det idirektiven, men jag viU understryka något av bakgrunden. Under 1950- och1960-talen var den offentliga sektorn i det här landet underförsörjd i storutsträckning. Under dessa båda årtionden har vi byggt ut sjukvärden på ett sättsom man inte kunde tänka sig . Långtidsvården var ettobefintligt begrepp när jag var socialminister, även om jag besökte ett ochannat bristfälligt kronikerhem. Det är en intressant iakttagelse mot bakgrundenav den utomordentliga aktivitet som landstingen har lagt när det gällerlångtidsvårdens utbyggnad. genomförde vi ochhälften av den gymnasiala skolans utbyggnad. När jag började som socialministerhade vi vidare ett bostadsbyggande på 40 000 lägenheter . är vi uppe i100 000 lägenheter. Vi hade 1948 ett försvar, hert , som kostade Vi hade ett behov av att bygga ut den offentliga sektorn,och vi har gjort det, som jag tror, tiU nytta och fromma förvälståndsutvecklingen och en balanserad utveckling i värt land. Att jag nu harsagt till de sakkunniga att man kan ta det lugnare beror på att jag har denbestämda uppfattningen att man kan slå av på ökningstakten. Vi kommer inte attöka bostadsbyggandet utöver de 100 000 lägenheterna . Landstingen kommeratt få hålla sitt sjukhusbyggande och sina investeringar ungefär på sammaårliga nivå som de har . Vi kommer väl inte heUer i varje fall inte i någonutsträckning att tala om - att fortsätta ökningen pä försvarets område, därkostnaderna, som jag redovisade, stigit från 800 mUjoner tUl 7 000miljoner. Vad jag nu säger gäller indirekt även , men jagriktar mig i första hand tiU , eftersom denne är litet oförsiktigarenär han exponerar sig och är mera aggressiv i sina angrepp mot offentligsektor. använder ett enkelt trick och säger att hela dennaoffentliga sektor representerar något av improduktivitet i vår utveckling. Dåtalar självfallet också mot bättre vetande, ty det är ju inget felpå hans förstånd. Hur är det med våra omkring 120 000 lärare? Gör de ettimproduktivt arbete när de tar hand om våra ungdomar och gör dem anpassade tillde krav som dagen och framtiden stäUer? Hur är det med våra läkare, sjukvårdareoch hemsystrar? Gör de ett improduktivt arbete? Och hur är det med pohserna? Ja, de lär enhgt ett improduktivt arbete, eftersom det ju inte hjälper när man vänder sigtill dem. Jag har en annan uppfattning. Jag tror att de är nödvändiga och attde gör ett produktivt arbete. På samma sätt är det med vår tullpersonal i denaUtmer ökade resefrekvens som vi har i vårt land både av svenska och avutländska medborgare. Hur är det med våra arbetsförmedlare, med våra domare ochmed de anställda vid olika rättsliga instanser? Visst gör de ett produktivtarbete, om nationen har anspråk pä att fungera som en utvecklad nation byggd pålag och rätt, ordning och utveckling. Vi har mellan 50 000 och 60 000 fastanställda i det svenska försvaret officerare, underofficerare och en delcivilanställda. Gör de inget produktivt arbete, ? På den punkten ärju sakkunnig i sin egenskap av kapten i reserven. Det finns väl enoch annan som säger att de inte gör något produktivt arbete, men jag tycker ändåatt man med lugnt samvete kan acceptera att de finns där de finns och avlönasav våra gemensamma tillgångar. Sä länge världen ser ut som den gör är viöverens om att vi skaU ha ett försvar lämpat efter våra förhållanden, ochföljaktligen mäste vi ha folk som ombesörjer detta.