prot · FV0931 · 1972-12-31 00:00:00 — Men den svaga punkten i det nu tillämpade systemet för attfastställa livsmedelspriserna är ju att det förutsätter ett nägot sä närstabilt penningvärde. Rusar inflationen i väg som den gjort under senare årblir det pä grund av själva sättet att räkna fram livsmedelspriserna, däräven det allmänna konsumentprisindex är med och skruvar upp de slutligadetaljhandelspriserna - svåru konsekvenser just i fråga om maten. tror jag att de flesta har fått klart för sig efter densenaste veckans debatt att dyrtiden inte generellt kan bekämpas medsubventioner. Dessa måste betalas av skattebetalarna, och gör man omläggningari jordbrukspolitiken mäste man ocksä väga in hur det slår på skattesidan.Trots dessa erinringar hur inte vi politiker rätt att bara visa ifrån oss dettaproblem. Människor som protesterur och visur på allvariiga svårigheter för sinegen suk har rätt att bli tagna på allvar och få sin sak ordentligt prövad. Närvi dessutom vet att en del uv busvurornu i hushållet fördyrus just i dug ochäven är det ungeläget att en sådan prövning kommer snurt. Eftersom regeringspartiet ensamt bär ansvuret för denekonomiska politiken kunde ju vi från oppositionen säga att det här färregeringen klara av. Vi tvär våru händer. Men det kan vi inte göra. Om manredan före sommaren, med tanke på de prishöjningar som aviserats till den 1juli, skull kunna finna användbara och genomförbara metoder att dämpaytterligare prishöjningar pä de viktigaste livsmedlen borde partierna försökaresonera sig summun. Det är självfallet regeringens sak att bestämma om den villta ledningen för sådana samtal eller ej. Vill den inte det får vi se vadriksdagen själv kan göra. HerrBOHMAN (m); Det finns - framhöll statsminister i - "i det moderna högproduktivasamhället drag som av människor upplevs som ett hot, en växande otrygghet, enfara". Risken är framhöll han vidare "att problemen avmänniskorna upplevs som så stora, att de grips av samma känsla av vanmakt,samma känsla av att styras av anonyma krafter i ett ekonomiskt system, som deinte kan överblicka, än mindre kontrollera, som präglade stämningarna undermassarbetslöshetens och massfattigdomens tid. Och de svaga drabbashårdast". I allmänpolitiska debatt i börian av förramånaden gav jag uttryck för tankegångar - i andra ord och med en annan syftning- som ocksä de utgick frän den enskUda människans känsla av oro, osäkerhet ochvanmakt inför krafter utanför hans eller hennes räckvidd. När den enskilde sade jag bl. a. betraktar sinamöjligheter att förändra sin tillvaro som obefintliga, när han märker att nyauppoffringar och nya arbetsinsatser inte ger honom det utbyte han räknat med,känner han sig vanmäktig. I den mänskliga naturen ligger en nedärvd strävanefter utveckling, att nå uppställda mål, att förverkliga sig själv, att intemorgondagen skall bli dagen exakt lik, att knyta förhoppningar, inte bara tilltipsresultat och lotterivinster och till slumpartade avgöranden, utan att kunnamålmedvetet arbeta vidare för sin och sin familjs bättre framtid. Ute på arbetsplatserna, framför allt i de små ochmedelstora företagen, har känslan av trygghet upphört. Under de många goda årenlevde de anställda i säkerhet och räknade med att få vara kvar i sitt arbete sålänge de önskade. är osäkerheten förhärskande. Känslan avotrygghet och oro dominerar. Osäkerhetens linjer skär tvärsigenom helasamhället i tät- och glesbygderna, bland företagare och anställda, över generationsgränserna,bland gamla och unga. Här finns alltså synbarligen , herr talman, på bådasidor om skiljelinjen mellan mitt parti och en överensstämmandeuppfattning om stämningsläge och reaktioner i vårt samhälle. Socialdemokraternaär alltså medvetna om att det folkhem de själva påstår sig ha skapat, vursekonomi, miljö och utveckling de styrt under sinu mångu år av maktutövning intefungerar som det bör fungera. Och fortfarande räknar sig socialdemokraterna iregel ensamma till godo de obestridliga vinningar som gjorts i mängahänseenden, även om i det helt övervägande antalet full reformpolitiskuåtgärder genomförts i fullständig enighet. Och fortfarande sägsmissförhållandena och de mänga olösta problemen helt bero på faktorer utanförregeringsmaktens kontroll och ansvarsområde. Det är verkligheten som inte låtitsig bemästras ens av de mest kompetenta socialdemokratiskasamhällsförbättrarna. Socialdemokraterna gör nu gällande att det är vårt landsbiandekonomi det kapitalistiska samhället brukar det heta inte bara hos herrHermansson och den tekniska utvecklingens svårbemästrade krafter som utgör deyttersta orsakerna till människornas otrygghet och främlingskap. Vi påstår attdet är den socialdemokratiska oförmågan att pä rätt sätt använda det friasystemets krafter, som vi avläser i Nr 31 människornas reaktioner. Vad viangriper är socialdemokruternus oför- Onsdacenden mäga att utnyttja verklighetensmöjligheter. Verkligheten är inte vår 1 mars1972 fiende. Vi mäste kunna umgås medverkligheten. - demokraterna för derus försök att skupu en skenvärld och att i diskussionerom dagens konkreta problem, dagens konkreta svårigheter, antingenförflytta sig tillbaka till det förflutnas s. k. ofärdsår eller hänge sig åtframtidens visioner. För oss, säger landets statsminister, är socialismen enfrihetsrörelse. Nej, herr talmun, så upplever inte vi sociulismen. Ominnebörden av begreppet frihet kan naturligtvis råda delade meningar. Men sämycket vet vi i varie fall, att ju mer socialismen konkretiseras och omsattes ipraktiskt politiskt hundlunde, desto svårare brukar det bli att förena kravetpä "frihet från nöd" med personlig valfrihet. Debatten mellan oss ochsocialdemokraterna om frihets- och trygghetsbegreppens praktiska politiskainnebörd kommer förvisso att fullföljas. Jag hälsar det med den allra störstatillfredsställelse, inte minst därför att vår gemensamma samhällsekonomi ochdärmed de enskilda människornas privatekonomi befinner sig vid nägot somskulle kunna kallas ett vägskäl. Och vulet uv fortsutt färdriktning kommer attbli avgörande inte bara för de enskilda människornas trygghet utan ocksä förderas oberoende, självständighet och demokratiska rörelsefrihet. Skälettill att jag, herr talman, har inlett den andra ronden av årets finansdebutt med dessa ideologiskt färgade tankegångar är naturiigtvis att det samhällsekonomiska läget just nu bedömt mot bakgrund av finansplanens, nutionulbudgetens och långtidsutredningens prognoser - enligt min mening inte kan leda till andra slutsatser än att en genomgripunde omläggning av den hittillsvarande politiken är ofrån komlig. Man kan ju nu t. o. m. i ledure i Aftonbludet finnu bekännelser om alt den socialdemokratiska skatteprogressiviteten skapat svårigheter för människorna i normala inkomstlägen och bekräftelse på barnfamiljer nas stora bekymmer, på utt människans konkreta problem, dvs. den egna ekonomin, inte kan döljas med krav på inflytunde och makt över kupitulet. Aftonbludets ledure utmynnur i konstaterandet utt om inte det socialdemokratiska partiet "kan lägga fram trovärdiga förslag till lösning ar av frågor som gäller skatterna, matpriserna och hyrorna och om inte partiet därtill kan visa att man systematiskt minskar arbetslösheten, då lär det bli dags att överlämna makten". slutar med ord som kunde varu hämtude från mina många envetet upprepade anklagelser mot regeringspurtiets företrädare här i kammaren, utt det inte är med attacker mot de borgeriiga partierna "för att de gynnar höginkomst tagare" - känner igen det? - "kapitalägare" - kännerherr Sträng igen det också! - "och arbetsgivare, eller att ankluga dem för att vara enade eller splittrude" känner dumerna och herrurnu igen det! - som dugens svårigheter löses. Det är "den egna politikens bärkraft som det kommer un på". Det är just den bristande bärkraften i den socialdemokratiska ekonomiska politiken, bristen på en målmedveten realistisk ekonomisk politik, som vi moderuter år hur kritiserut. Vi har ju, herr tulmun, varnat för följderna av en politik ° som lett till en snabbare ochlängre gående ansvällning av den statliga och kommunalasektorn, en utveckling som successivt har minskat människornas möjligheter attråda över sin egendom och sina egna inkomster och som har lett till att bådetillväxttakten i ekonomin och uppbyggandet av resurser för framtidensuccessivt har krympt. Ätt resultatet av denna politik inte kunnat avläsastidigare än vad som har skett kan ha sin förklaring i finansministernsoptimistiska deklaration i årets finansplan, nämhgen att vår nation har"tillräckligt med kunskap, yrkesskicklighet, arbetsvilja och tro påframtiden". Och, herr talman, kunskapen, yrkesskickligheten ocharbetsviljan har vi kvar. Vad som verkligen är diskutabelt är hurregeringspartiet har utnyttjat dessa egenskaper och om man har stimulerat demtillräckligt mycket, till gagn för medborgarna och samhället. Däremot brister det i framtidstron på alltför många håll, framförallt hos människor, som går och bär pä nya idéer och nya initiativ och som intevill något hellre än att sätta dem i verket för att skapa välstånd ät sig ochsina unställdu att skapa sysselsättning. gjorde i början av sitt anförande en analys avdessa stämningar och av orsakerna tUl dem, som jag tycker var utomordentligtgod, och jag kan i allt väsentligt instämma i den bild som han tecknade av dennäringspolitiska situationen i dagens samhälle. Och, herr talman, motsvarande stämningar finns faktiskt inästan alla läger i vårt samhälle, ett samhälle med hög materiell standard, ettsamhälle längt ifrån den nöd och fattigdom som socialdemokraterna i sinajämförelser helst söker sig tillbaka till. Det är kontrasten mellanförhoppningarna och vardagens reuliteter, mellan arbetsinsatserna och vad man fårut av dem, mellan växande anspråk och otillräckliga resurser. Demonstrationernamot stigande livsmedelspriser, bojkottaktionerna mot mjölk, kött och ostvittnar om trycket på den enskildes ekonomi och den tröstlöshet som mångaupplever i sina strävanden att få det bättre. Prisstegringarna ochskattehöjningarna har skapat en känsla hos alltför många i vårt samhälle attdet inte längre lönar sig att arbeta. I gårdagens morgoneko förklarade statsminister husmödrarnas reaktioner var i och för sig förklarliga. 1 en moderndemokrati fär vi menade han räkna med sådant även i fortsättningen. Omdetta uttalande skall betraktas som ett uttryck för politisksjälvtillräcklighet eller för enbart resignation, vore det utomordentligtallvarligt. De spontana reaktionerna från människorna i landet med Europashögsta levnadsstandard borde i stället föranleda en självprövning påregeringsnivå. Mun borde fråga sig om den hittillsvarande politiken verkligenvarit den trygghetspolitik regeringen brukar tala om. Då viftade bort husmödrarnas protester söktehan skapa intryck av att de riktades mot en enig riksdag. Ja, i så måtto äruttalandet riktigt, att alla demokratiska partier vUl upprätthålla det svenskajordbrukets kapacitet och ge jordbrukarna sin del av välståndsutvecklingen.Men går man längre och vill skapa ett intryck hos allmänheten att en enigriksdug står bakom den ekonomiska politik som ytterst bär ansvaret för dagensproblem, då är uttalandena klart vilseledande. Bara då det gäller skatterna lät mig påminna om det, herr talman var vi det enda parti som gick emot dens. k. skattereform vars praktiska resultat 4 protokoll 1972. människornai dag reagerar emot. Vi kan naturligtvis diskutera om livsmedelsprisernasproblematik bör lösas med sänkt moms på vissa livsmedel, borttagen moms pålivsmedel eller genom statliga subventioner på olika jordbruksprodukter. Meninget av de alternativ som diskuteras angriper problemets kärna. De rör barasymtomen av en socialdemokratisk ekonomisk politik, vars inflationis-tiskakonsekvenser och ständiga skattestegringar lämnat för litet pengar kvar,framför allt åt barnfamiljerna i medelinkomstskiktet pengar som de behöverför att klara sina löpande utgifter. Vi har brukat tala om de"nyfuttigu": famUjerna med barn, familjer boende i de nyabostadsområdena, familjer som trots en nominellt acceptabel årsinkomst måstelyfta sociala bidrag för att klara sina hyreskostnader på den snart heltsocialiserade bostadsmarknaden. upplever vi de demonstrerande husmödrarna.Också de är ett uttryck för den nyfattigdom som i växande grad kommit attprägla dagens . Det är alltså fråga om människor som arbetat sig upptill en hygglig standard, med TV och kanske t. o. m. egen bU, och somfortsätter att arbeta och extraknäcka för att klara den standard de nått upptill, men vilka nu pä grund av de socialdemokratiska marginalskatterna ochprisstegringspolitiken finner det nästan omöjligt att bibehålla sin standard. Det är inte bönderna husmödrarna demonstrerar emot. Det ärden socialdemokratiska politiken, som inte bara förhindrar den av allaeftersträvade standardhöjningen utan ocksä i många fall lett till direktastandardsänkningar, framför allt för bamfamiHerna. Bakom utvecklingen liggersjälvfallet den samhällsekonomiska automatiken: stigande skatter och ökandelöner leder till höjda priser på alla de områden där högre produktivitet ochökad produktion inte kan kompensera kostnadsökningarna. Och inte blir det bättre för framtiden, omsocialdemokraternas hittillsvarande politik fullföljes. Ett försök attanalysera - det som ligger framför oss - med utgångspunkt i denverklighet som socialdemokraterna själva skildrur i årets finunsplan gör intebilden ljusare. lyckades vårt land, bl. a. genomtidigare gjorda investeringar och en hög självfinansiering i näringslivet, ökaproduktionen med i genomsnitt . För femårsperiodendärefter, 1965-1970, blev ökningstakten . Och och1971 blev motsvarande siffra , dvs. bara hälften av den vihade sista femårsperiod. Bakom varie procentenhet döljer sigi dag en förlust för samhället på nära . Under de senasteåren har vi alltså gått miste om någonting sådant som ,pengar som skulle hu kunnat användas för skattesänkningar eller viktigareformer, till stöd för barnfamiljer och andra grupper som har det besvärligt. Men lät oss utgå ifrån att vi kan upprätthålla en tillväxti vår ekonomi på ; det är vud man räknar med i år.Och låt oss utgå ifrån att pengarnu inte kommer utt förlora omåret i värde, vilket är ungefär hälften av penningvärdeförsämringen under de tvä senasteåren. Vi skulle dä 1980 fä en bruttonationalprodukt pä omkring 350 mUjarderkronor eller priser ungefär 250 mUjarder kronor. är motsvarandesumma 181 miljarder. Ökningen av våra reala resurser skuHealltså uppgå till . Och det låter ju inte aUs Ula. Men om man grubblar över hur de tUlgångar som vi dåförfogar över kommer att fördelas mellan staten, kommunerna, investeringar inäringslivet och privat konsumtion, så bhr slutresultatet för den enskildeinte lika tillfredsställande. Statens och kommunens konsumtion och investeringarskulle med dagens utvecklingstrend - den kan ju ändras, men med dagensutvecklingstrend uppgå till , en siffra som bör jämförasmed de vi hade 1971. Om jag utgår ifrån att de privatainvesteringarna bara ökar med samma siffra som den beräknade tillväxten, dvs.3,, vilket är helt otillräckligt, och om jag utgår ifrån att vifortfarande måste bygga bostäder, vilket vi måste göra, då kommer för privatkonsumtion 1980 att stå till förfogande i stort sett samma belopp som i dag.Under dessa tio år skulle alltså dagens utveckling leda till att de enskildamänniskorna trots fortsatt slit inte fick det bättre än vad de har . Lönen för den genomsnittlige heltidsarbetande löntagarenkommer att ha stigit från något till omkring 60 000kronor, ett nominellt ytterst högt belopp. Det innebär en löneökning medungefär . Av sin lön betalar den här löntagaren ungefär10 i skaU. 1980 betalar han i skatt. har han kvur att leva för, 1980 kommer han att ha att leva på.Förhällandet mellan olika typer av skatter kan naturligtvis vara ett annat . Detta förändrar dock inte slutresultatet. har priserna - med denmycket försiktiga kalkyl jag gjort - stigit med drygt 40 procent.Även om jag vågar räkna med en väsentlig höjning av de sociala bidragen - skallvi säga med en tredubbling - kommer 1980-talets genomsnittsfamUj alltså inteatt ha mera pengar över än . Detta är således realiteterna bakom det sombrukar kallas för "den ljusnande framtid". Det samhälle, herr talman, som, om ingen ändring kommertill stånd, avtecknar sig horisont är, påstår jag i varje fall,ett samhälle med reducerade valmöjligheter för de enskilda, ett samhälle ivilket av tillgångarna kanaliseras genom myndigheter avolika slag, med andra ord ett samhälle i vilket - för att citera statsministern "det bästa sättet att lösa problemen är utt öka bidragen". Jag har redan åtskilliga gånger strukit under och detgörs ocksä i vår stora partimotion till årets riksdag, den som säurgt kritiserar - att svensk samhällsekonomi och samhället som sådant befinnersig vid en skiljeväg. En framräkning av dagens tendenser - jag utgår ju burufrån dem pekur på ett meru byråkratiserat samhälle än det vi redan har ,ett samhälle mera styrt av kontrollerande och udministrerunde överhetspersonerän det vi har . Enligt statsministern skuUe vi vara på väg in i ett friaresamhälle. Jag har en definitivt motsatt uppfattning, herr talman. Det samhällevi är pä väg in iblir ofriare än det vi har , och det kommer att ge de enskUda människornamindre möjligheter att förverkliga sig själva och sina önskemål, att självapåverka sin miljö och sin framtid. Det finns enligt min uppfattning inget annat alternativtill den här utvecklingen än att försöka begränsa den offentliga sektornstillväxt. I det konstaterandet - det är bäst att sägu det än en gäng, jag harsugt det sä mänga gånger förut ligger ingen underskattning, intet underkännandeav den offentliga sektorns stora betydelse. Här är det bara fråga om en annanavvägning, en avvägning mellan dessa olika sektorer, en avvägning som ärnödvändig för att garantera tillväxt, trygghet och utveckling. Värt krav innebär alltså inte nägot brott mot desolidaritetens principer, pä vilka vi i regel gemensamt byggt upp vårreformpolitik. Reformerna måste tvärtom göras mera värdebeständiga än vad de iverkligheten visat sig vara. Strukturförändringar och teknisk utveckling,kraven att bevara våra miljövärden, strävandena efter bättre arbetsmiljöer, enaktiv regionpolitik och nya behov av undru gemensamma insatser kommer det vetvi att ställa ytterligare anspråk pä sumhället. Men om de skull kunnatillgodoses, om vi skall kunnu motsvura de förväntningar som morgondagen kommeratt ställa på samhället, då måste vi kunna bygga upp nya resurser tillsammans.Vi måste alltså öka tillväxttakten. Vi mäste bygga upp en samhällsekonomi somär så sund och så stabil att skatte- och inflationsspiralen inte behöver snurramed den accelerationstakt som den haft. Vi måste ocksä ha förmåga attangelägenhetspröva den offentliga sektorns gjorda åtaganden. Politikkräver vilja; den kräver också kraft utt bedömu vad som är nödvändigt ochofrånkomligt och att decentralisera uppdrag både regionalt och funktionelltfrän kollektiv till individer. En sådan utveckling förutsätter förmåga attspara och strävan att göru den statliga och kommunala sektorn sä effektiv ochrationell som möjligt. Dessa framtidsprognoser - ellerskräckskildringar, kommer kanske att sägu är meningslösu. Delvisligger det någonting i den kritik som jug nu förutsätter skull framföras,därför att prognoserna i sä måtto är statiska att de utgår från att olikukrafter inte kommer att gripa in i händelseförloppet för att ställa till rättadä trenden pekar alltför tokigt. Men den hittillsvarande politiskaverkligheten, den som vi lever i, talar tydligt om för oss hur trögrörlig enprestigebunden regering är och hur utomordentligt vanskligt det är att förmå ensädan regering att tänka om, att göra nya prioriteringar och värderingar. Detvittnar vurie debutt här i kammaren om, varie försök i utskotten att fåmujoriteten att vura med på förslug från oppositionens sidu. Man är låst i detförflutna. Och ändå borde de realiteter som redovisas i årets finansplan ha ensädan genomslagskraft att regeringen tog sig samman och försökte åstadkomma ettomtänkunde. Lika väl som de dagsaktuella svårigheterna utgör resultatet av detförflutna decenniets misstag, med lika stor sannolikhet blir morgondagensproblem följden av dagens försummelser. Och dagens siffror talar sitt tydliga språk. Statsutgifternasökning under innevarande är motsvurur uv bruttonationalproduktensökning. Ökningen av den offentliga sektorns utgifter kommer att uppgåtill uv produktionsökningen. Och det uUmännus inkomster kommer attöka mer än hela bruttonationalproduktens ökning. kommer hushållensinkomster efter skatt att stiga långsammare än priserna. Och ullt dettuinträffar då stutsmakterna - om mun skull tro finunsplanen älugtsig stark restriktivitet. Statsutgifternas ökning föregående budgetär eller täcker nya åtaganden för inte ens en endaprocent. Hela finansplanen utgör, menar jag, en slående bekräftelse pä deutgiftsautomatikens problem som utgör grunden för den kalkyl jag här hur vägutredovisu. För gruden uv pessimism dä mun bedömer frumtiden är det, herr tulman,också väsentligt att ta hänsyn till att kraftiga inflation och vårnuvarande rekordhöga arbetslöshet sammanhänger med den otillräckligainvesteringsutvecklingen. I sin tur beror denna på att tillräckligt storaresurser inte har ställts tUl näringslivets förfogande och också pä detmisstroende som regeringspolitiken har skupat inom företagsamheten. Det finnsalltså ett direkt samband mellan den offentliga sektorns expansion och denminskning som ägt rum av de privata investeringarnas andel av våra samladeresurser. Det förhällandet minskar inte buru våru möjligheter utt höjavälståndet utan begränsar ocksä den konjunkturpolitiska handlingsfrihet somvårt land är sä starkt beroende av i ett konkurrensläge, som ökat värtinternationella beroende. Vänder konjunkturen vilket vi alla hoppas att denskall göra når näringslivet snubbt, ulltför snubbt, sitt kapacitetstak medförsämrad handelsbalans och minskad valutareserv som följd. Jag tycker detfinns uniedning utt hälla i minnet att valutareservens storiek relativt sett är mindre än vad den vur 1968. Vilku konjunkturpolitisku instrument stär till regeringensförfogande, när de inflationistiska krafterna fär ny styrka ochprisstegringarna blir värre än vad de redun är? Höjd räntu,kreditrestriktioner, höjdu löneskutter, höjd moms, tobuksskutt, skatt påalkohol och bensin. Det är den ursenal ur vilken regeringen brukar hämta sinavapen. Ätt kreditrestriktioner slår direkt mot önskvärdu investeringar, detfick vi ulltför drustisku besked om . Att räntan är ett trubbigtvapen i en värld karakteriserad av ett fritt varuutbyte, det vet vi ocksä. Atthöjda löneskutter försämrar konkurrensläget och sysselsuttningsmöjligheternu inäringslivet torde numera inte vara obekant för någon. Motståndet mot deprisstegringar som höjda mervärdeskatter utlöser är också uppenbart i dug. Det är inte minst mot denna de politiska och ekonomiskurealiteternas bakgrund som jag har tecknat den här bilden av 1970-taletsutveckling och UV de konsekvenser som den utvecklingen måste komma att få förde enskilda konsumenterna, för deras köpkraft och valfrihet. Och det är de härkonsumenterna, det är de här väHarna som kommer att framtvinga det omtänkandesom regeringen själv är så obenägen till. Redan nu drar majoriteten av dagens inkomsttagare - detvågar jag påstå - den slutsutsen av sina egna dyrköpta erfarenheter att löneökningurnahelt konsumeras av skatter och prishöjningar. "Skattesverige knäckeross", stod det på löpsedeln till det senaste numret av tidningen "Det blev inget kvar av jättelyftet till de statsanställda", sadesdet i ett reportage i tidningen . Och till statsministern ställdesfrågan; "Kan Du lova samma jättelyft till de statsanställda med bättreresultat nästa gång?" Frågan blev obesvarad. Mellan valen viftur regeringen bort protester ochdemonstrationer mot prisstegrings- och skattestegringspolitiken. Men år 1973hur väljurnu möjlighet att säga sin mening och dra konkreta slutsatser uv denegna vardagens verklighet.