prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — att domen anses meddelad efter den dömdes hörande och således kanverkställas enligt bestämmelserna för vanUga domar. Tredjestycket innehåller bestämmelser som blir tillämpliga när rätten tar upp enoppositionstalan till prövning. Huvudregeln är, att det aktuella målet isådant fall i sin helhet skall sakligt prövas enligt svensk lag, dvs. medtillämpning av svensk strafflagstiftning. Av 19 § andra stycketdepartementsförslaget som motsvarar 21 § tredje stycket första punktenpromemorieförslaget framgår vidare att om rättegången ibrottmål därvid skall gälla i tillämpliga delar. Genom en särskild föreskrift i första punkten klargörs attjurisdik-tions- och åtalsreglerna i 2 kap. BrB liksomåtalspreskriptionsreglerna i 35 kap. 14 och 6 §§ sanuna balk inte skaU utgörahinder mot den omprövning av målet som sålunda skall äga rum när en anfördoppo- 1972: 98 127 sitioninte har avvisats. Utevarodomen skall i dessa fall enligt konventionen ansesvara "utan laga verkan" (art. 26.3). En av konventionenshuvudprinciper är kravet på dubbel straffbarhet (art. 4), dvs. att gärning förvilken påföljd ådömts i den anmodande staten måste utgöra ett straffbart brottockså enligt lagen i den anmodade staten. Denna princip gäller även i här förevarandefall. Om det vid omprövningen visar sig att den aktuella gämingen inte ärstraffbar enligt svensk lag, kan och skall gärningsmannen frikännas. Av bestämmelseni art. 26.3 i konventionen följer att frågan huruvida gärningen är straffbarenligt svensk lag skall bedömas som om den begåtts i . Därför har iandra punkten tagits upp föreskrift att vid prövning av frågan om ansvar förgärningen enligt svensk lag den eUer de aktuella gärningarna skall bedömas somom de hade begåtts här i landet. Med "svensk lag" avses här demateriella bestämmelsema i svensk strafflagstiftning. Att gärningen vidansvarsprövningen skall bedömas som om den begåtts i innebär såledesinte att det krav på dubbel straffbarhet som enligt mitt förslag införs i 2kap. 2 § BrB, efterges. Gärningen måste med andra ord ha varit straffbar enligtlagen på den faktiska gämingsorten. Den prövning som har skett i den anmodandestaten av frågan om åtalspreskription måste också respekteras (konvenUonenart. Detföreligger inget hinder mot att den svenska domstolen, om den vid sin prövningav gärning som avses med den aktuella utevarodomen finner att arisvar skallådömas, bestämmer en strängare påföljd än den som ålagts av den utländskadomstolen. Itredje punkten av andra stycket föreskrivs slutligen, att åtgärd för väckandeav åtal eller förundersökning som vidtagits i den stat där utevarodomenmeddelats skall tillerkännas verkan som om åtgärden hade vidtagits i Sverige.Om en sådan åtgärd inte har samma verkningar i den främmande staten som iSverige, skall enligt fjärde punkten den främmande statens regler varanormerande (art. 26.4). Dennaparagraf, som motsvarar 22 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om desituationer som kan uppkomma då den dömde begärt att hans opposition skallprövas av behörig domstol i den stat där utevarodomen meddelats och RÄ medanledning därav enligt 20 § andra stycket departementsförslaget har överlämnathandlingarna i ärendet till för vidare befordran tilldenna stat. För fall då dessa åtgärder leder till att den dömdesoppositionstalan blir materiellt prövad, föreskrivs i överensstämmelse med art.25.3 att framställningen om verkställighet här i landet förfaller, dvs. blirutan laga verkan. För det fall att domstolen i den anmodande staten meddelarbeslut som innebär att den dömdes oppositionstalan avvisas föreskrivs att fram- 1972: 98 128 ställningen,sedan avvisningsbeslutet vunnit laga kraft, skall prövas enligt 916 §§, dvs. iden ordning som gäller i fråga om dom meddelad efter den dömdes hörande (art.25.2). Dennaparagraf motsvarar 23 § promemorieförslaget. Förstastycket innehåller motsvarighet tUl den s. k. specialitetsregeln ikonventionens art. 9, vilken i sin tur har utformats efter förebild avmotsvarande bestämmelser i art. 17 europeiska utlämningskonvention.Avsikten med förevarande konventionsbestämmelse är i huvudsak att skydda densom för verkställighet av brottspåföljd genom myndighets försorg överförs frånen stat till en annan från risken att till följd härav bli åtalad eller dömdför eller på nytt berövad sin frihet med anledning av annan tidigare begångenbrottslig gärning. Förbudet mot sådana åtgärder avser inte bara lagföring ochbeslut om anhållande eUer häktning och åtgärd för verkställighet av t. ex.ådömt fängelse utan gäller enligt art. 9.1 i princip varje inskränkning i denpersonliga friheten som föranleds av ett tidigare brott. Bestämmelsen utgöremellertid inte hinder mot att ett omhändertagande som innebär frihetsberövandekan få genomföras t. ex. för vård på mentalsjukhus när helt andraomständigheter än den dömdes föregående brottslighet motiverar en sådan åtgärd. Iöverensstämmelse med de i art. 9.1 (a) och (b) angivna undantagen frånhuvudregeln föreskrivs vidare i första stycket, att hinder inte föreligger motåtgärder av här ifrågavarande slag, när behörig myndighet i den stat frånvilken den dömde överförts har lämnat sitt samtycke till det aktuella inskridandet.Förbudet gäller inte heller om den dömde haft möjlighet att lämna landet under45 dagar men antingen inte har gjort det eller efter företagen utresa frånSverige återvänt hit av fri vilja. Iandra stycket ges föreskrifter om ytterligare undantag från huvudregeln iförsta stycket. Det är här fråga om åtgärder som behövs för att verkställabeslut om att avlägsna vederbörande från svenskt område med stöd avutlänningslagstiftningen eller beslut som är nödvändiga för att avbryta enligtsvensk lag förestående åtalspreskription. Ifrågavarande bestämmelser grundarsig på art. 9.2. Idenna paragraf, som motsvarar 24 § promemorieförslaget, ges vissa närmareföreskrifter om verkställighet av sådan påföljd som svensk domstol ellermyndighet bestämt enligt 1116 §§. 10.1 i konventionen skall verkställigheten i den anmodade staten reglerasenligt den statens lag. Sistnämnda stat skall vidare vara 1972: 98 129 ensambehörig att meddela beslut som rör denna verkställighet, t. ex. beslut om villkorligfrigivning. Somjag har anfört vid 11 § skall i enlighet härmed för dom som meddelats avdomstol och för godkänt strafföreläggande som utfärdats enligt 1116 §§ gälla i den mån annat inte har föreskrivits i förevarande lag samma verkställighetsreglersom normalt är knutna till dom i brottmål resp. strafföreläggande. Dessahuvudprinciper kommer till uttryck i första stycket genom föreskriften attpåföljd som bestämts enligt 1116 §§ skall verkställas enligt de regler somgäller om verkställighet av påföljd som ådömts genom svensk domstolslagakraftägande dom i brottmål. Härigenom klargörs att bl. a. lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt, lagen (1964: 168) om verkställighet avbötesstraff eller kungörelsen (1964: 632) med vissa bestämmelser om vård ifrihet av den som dömts till påföljd för brott skall tiUämpas. Iandra stycket ges bestämmelser om att verkstälUghet som pågår här i landet tillföljd av svensk domstols eller myndighets avgörande enligt 1116 §§ omedelbartskaU upphöra med anledning av underrättelse om vissa beslut eller åtgärder iden stat där den europeiska brottmålsdomen meddelats. Bestämmelserna harutformats i överensstämmelse med första punkten i art. 12.1 i konventionen. a. det fall att den dömde har beviljats nåd i den dömande staten. Medanledning härav förtjänar anmärkas att detta inte innebär att användningen avnådeinstitut är exklusivt förbehållen den anmodande staten. Av art. 10.3 framgår,att även den anmodade staten kan utöva rätten att ge amnesti eller nåd. Däremotfår endast den anmodande staten besluta om ny prövning av den ursprungligadomen (art. 10.2). Detta torde dock inte utgöra hinder mot att bestämmelsema iRB om särskilda rättsmedel tillämpas beträffande avgörande varigenom svenskdomstol eller annan myndighet har bestämt påföljd enligt 1116 §§. Tredjestycket innehåller särskilda verkställighetsregler för böter. Där upptagnabestänunelser har utformats i överensstämmelse med föreskrifterna i art. 12.1andra punkten och art. 45.3. Verkställigheti av annan utländsk brottmålsdom Dennaparagraf gäller verkställighet av påföljd som ådömts i främmande stat vilkeninte har tillträtt den europeiska brottmålsdomskonventionen. Paragrafenmotsvarar 25 § promemorieförslaget. Föratt påföljd som har ådömts genom sådan utländsk brottmålsdom skall kunnaverkställas här i landet krävs, antingen att den omfattas av sådanöverenskommelse om samverkan på förevarande område som har ingått medden stat i vilken domen har meddelats (1 § jäm- fördmed 2 § andra stycket), eller att Kungl. Maj:t har förordnat för visst fall attpåföljd som i en främmande stat har ådömts svensk medborgare eller utlänningmed hemvist i skall verkställas här i landet (3 §). I praktiken kommergivetvis sådant förordnande att meddelas först sedan enighet har uppnåtts medvederbörande myndigheter i den främmande staten att verkställigheten skallöverflyttas till . Avvad som har anförts i den allmänna motiveringen och vid 2 § framgår, attöverenskommelser med icke-konventionsstater kan antagas nära ansluta till deneuropeiska konventionen. I sådant fall kan de i 2 § andra stycket avseddabestämmelserna om förfarandet vid prövning av fråga om verkställighet i Sverigeges formen av hänvisningar till alla eller vissa av bestämmelserna iföregående avsnitt av lagen (524 §§). För fall åter då Kungl. Maj:tsförordnande inte innefattar en hänvisning till samtliga bestämmelser i 24 § behövsen regel av innebörd att en i den främmande staten ådömd påföljd iverkställighetshänseende skall anses motsvara påföljd som har ådömts genomsvensk domstols lagakraftägande dom i brottmål. Bestämmelser av denna innebördges i första stycket. Engenom utländsk brottmålsdom ådömd påföljd kan tänkas avvika från det svenskapåföljdssystemet i fråga om både art och svårhetsgrad. Om enligt Kungl, Maj:tsförordnande sådan påföljd skall verkställas här utan att svensk domstol ellermyndighet bestämmer ny påföljd vilket normalt torde ifrågakomma bara närförordnande har meddelats med stöd av 3 § får enligt andra stycketverkställighet äga ram i utan hinder av att påföljden är strängare änden som enligt svensk lag kunnat följa på brottet eller brotten (förstapunkten). Böter får verkställas, även om bötesbeloppet är högre än det högsta(sammanlagda) bötesbelopp som hade kunnat ådömas enligt svensk lag (andrapunkten). Slutligen föreskrivs, att om den ådömda påföljden innebär frihetsberövande,bestämmelserna i svensk lag om verkställighet av påföljd av närmast motsvarandeart skall tillämpas. Med utgångspunkt i den främmande statens påföljdsreglerfår alltså göras en bedömning huruvida den ådömda påföljden närmast skallanses motsvara fängelse, ungdomsfängelse eller internering eller eventuelltinnefattar sådan anstaltsbehandling varmed enligt svensk lag skyddstillsyn kanförbindas. I de sannolikt sällsynta fall då fråga uppkommer om verkställighetav frihetsberövande påföljd som består i överlämnande till särskild vård fårverkställigheten ske i den svenska vårdform som närmast motsvarar den ådömdapåföljden i den främmande staten. Hänvisningen till svenskaverkställighetsregler innefattar även reglema om villkorlig frigivning. Våranåderegler är givetvis tillämpliga också i hithörande fall. Itredje stycket ges en allmän föreskrift om att verkställighet här i landet intefår ske på sådant sätt att påföljden därigenom blir att anse som strängare,dvs. mera kännbar för den dömde, än den påföljd som Prop.1972: 98 131 harådömts i den främmande staten (första punkten), Denna föreskrift får aktualitetendast i de sannolikt sällsynta fall då den uUändska domen avser en typ avfrihetsberövande påföljd som rent allmänt sett framstår som mindre ingripande iden dömdes personliga frihet än motsvarande påföljd enligt svensk lag eller närverkstäUighetsreglema i den främmande staten i något avseende medger störreförmåner eller lättnader än som här i landet tillkommer den som undergårmotsvarande påföljd. De i andra punkten upptagna bestämmelserna om avräkninghar för konventionsfallens del sin motsvarighet i 13 §. VerkstälUghetutomlands av svensk brottmålsdom Ifråga om bestämmelserna i 2634 §§ gäller att de i princip är generellttillämpliga och således gäller, oavsett om den stat hos vilken framställningom verkställighet görs har tillträtt den europeiska brottmålsdomskonventioneneller inte. De på konventionen grundade särskilda bestämmelser om s. k.opposition mot utevarodom som har upptagits i 3032 §§ får givetvis inteaktualitet i förhållande till icke-konventionsstat i vidare mån änöverenskommelse med sådan stat innehåller motsvarande föreskrifter. Idenna paragraf regleras frågan vilken svensk myndighet som i faU då förordnandehar meddelats enligt 1 eller 3 § skall ta inUiativ till verkställighet ifrämmande stat av här i landet ådömd eller ålagd brottspåföljd. Ienlighet med vad som har föreslagits i den allmänna motiveringen ankommer detenligt första stycket av förevarande paragraf i första hand påkriminalvårdsstyrelsen att bestämma huruvida i ett enskUt faU som omfattas avförordnande enligt 1 § framställning skall göras om verkställighet i främmandestat av sådan påföljd. När det gäller verkställighet av böter ellerförverkande har Kungl. Maj:t av skäl som har utvecklats i den allmännamotiveringen getts möjlighet att bemyndiga annan myndighet att prövaverkstäUighetsfrågan. FramstäUning om verkställighet kan göras i fråga omfrihetsberövande påföljd, böter eller förverkande, oavsett om påföljden ellerförverkandet bestämts genom dom i brottmål eller genom godkäntstrafföreläggande eller godkänt föreläggande av ordningsbot. Vidare ges iförsta stycket en generell bestämmelse om ätt framställning i vissa fallöverhuvud taget inte får göras. Det gäller fall då det kan antagas att det iden främmande staten föreligger hinder mot verkställighet på skäl motsvarandedem som anges i 5 § andra stycket departementsförslaget. Dessa bestämmelsermotsvarar 26 § andra stycket promemorieförslaget. 1972: 98 132 Andrastycket, som saknar motsvarighet i promemorieförslaget, innehåller desärskilda villkor för framställning om överflyttning av verkställighet avfrihetsberövande påföljd som enligt vad jag har förordat i den allmännamotiveringen skall gälla i vissa fall. Sålunda anges att framställning omverkställighet utomlands av frihetsberövande påföljd som har ådömts svenskmedborgare inte får göras utan dennes samtycke, att den centrala utlänningsmyndighetenskall höras i vissa fall och att Kungl. Maj:t skall pröva framställning somavser annan än svensk medborgare, om det är fråga om frihetsberövande påföljdoch den dömde inte samtycker till att påföljden verkställs i den främmande statensamt invandrarverket avstyrker överflyttning av verkställighet. Itredje stycket har av skäl som jag har utvecklat i den allmänna motiveringentagits upp bestämmelse av innebörd att det skall ankomma påkriminalvårdsstyrelsen att i fall då Kungl. Maj:t med stöd av 3 § har förordnatatt i visst fall här i landet ådömd påföljd får verkställas i en fränunandestat ombesörja att formell framställning om verkställighet görs i vederbörandestat. Bestämmelser om förfarandet när sådan framställning skall görasåterfinns i 28 § departementsförslaget. Somjag har anfört i den allmänna motiveringen är det inte lämpligt eller ensmöjligt att ange mer detaljerade riktlinjer för i vilka fall verkställighet avpåföljd bör flyttas från till främmande stat. Jag vill emellertid häranföra några allmänt vägledande synpunkter. Frågorom överflyttande av verkställighet av frihetsberövande påföljd bör avgöras medutgångspunkt i kriminalpolitiska överväganden av individualpreventiv karaktär.Överflyttning bör ifrågakomma endast om det kan antas att verkställighet ifrämmande stat erbjuder bättre möjligheter till den dömdes återanpassning. Såtorde bara i sällsynta undantagsfall vara fallet när den dömde sedan längretid har hemvist i . Inte sällan kan denna förutsättning däremot antasföreligga i fråga om utländsk medborgare med hemvist i främmande stat.Språksvårigheter kan i sådana fall ofta utgöra allvarliga hinder mot enkonstruktiv behandUng av den dömde inom den svenska kriminalvårdens ram..Anpassningssvårigheter kan också ha sin grand i skillnader i fråga omlevnadsvillkoren i och i den dömdes hemland, t. ex. i fråga om klimat,arbetsmiljö, religionstillhörighet etc. Sådana förhåUanden får givetvissärskild betydelse när den dömde är hemmahörande i ett avlägset land med ettkulturmönster som påtagligt avviker från det svenska. Av stor betydelse ärsjälvfallet den dömdes konkreta sociala situation vid tiden för prövningen avfrågan om överflyttning av verkställighet, dvs. vilken anknytning han har tillSverige resp. den främmande stat som kan vara aktuell. Hans familje-, bostads-och arbetsförhållanden måste härvid tillmätas stor betydelse. Viktigt är ocksåatt det sker en bedömning av hur den sociala situationen kommer att te sig häri landet vid en framtida frigivning. Denna situation påverkas givet- 1972: 98 133 vis starkt av huruvida det föreligger ett beslut om dendömdes avlägsnande ur riket och detta kan antagas vara verkställbart. Desynpunkter som vid ett övervägande av förhållanden av nu nämnd art kan tala motatt påföljden verkställs i måste vägas mot synpunkter som i enskildafall kan anföras mot att verkställigheten överflyttas till den främmandestaten. Hur stor vikt som skall tillmätas sådana mothänsyn vilka kan vara betingadet. ex. av särskilda förhållanden inom kriminalvården i det främmande landet blir bl. a. beroende av hur stark anknytning den dömde har tUl resp.det andra landet. Men också omständigheterna kring det brott för vilket handömts kan vara av betydelse. Iallmänhet torde det inte bli aktuellt att överflytta verkställighet till annatland än den dömdes hemland, dvs. den stat där han är medborgare eller där hansedan längre tid har stadigvarande hemvist. I undantagsfall kan det docktänkas att verkställighet bör ske i annan stat, t. ex. om den dömde avpolitiska skäl inte kan överföras till hemlandet men har starkare anknytningtill en tredje stat än till och denna stat är beredd att ta emot honomför verkställighet. Det sägersig självt att den dömdes egen inställning i frågan måste tillmätas storbetydelse. Om han är utlänning och själv har begärt överflyttning avverkställigheten till sitt hemland, synes framställning regelmässigt böragöras, under förutsättning att det finns utsikter att framställningenbifalles. Detsamma gäller i princip i fall då initiativet visserligen inte hartagits av den dömde men denne samtycker. I ett sådant fall måste dock särskiltnoggrant klarläggas att den dömde rätt uppfattat innebörden av att verkställighetenöverflyttas. Om dendömde befinner sig på fri fot i land där verkställighet enligt tillämpligöverenskommelse kan ske, föreligger, som också haruttalat, regelmässigt en presumtion för att framställning om verkställighet iden staten bör göras. Det hindrar inte att det också i sådana fall bör ske ensaklig prövning, om den dömde motsätter sig åtgärden. Jag delar i princip också kriminalvårdsstyrelsensuppfattning att framställning om överflyttning i fall då den dömde befinner sigpå fri fot i bör göras endast om den dömde själv begär det eller åtminstonesamtycker till åtgärden eller det föreligger särskilt starka skäl föröverflyttning. Liksom i andra fall är det givetvis en förutsättning att man kanvänta sig ett bifall till framställningen från den andra statens sida. Somkriminalvårdsstyrelsen har anfört torde det med hänsyn till den tidsutdräkt manfår räkna med innan ett verkställighetsärende blivit slutligt avgjort knappastkomma i fråga att begära överflyttning av verkställighet av kortvarigtfrihetsstraff, som den dömde redan har börjat avtjäna i . Över huvudtaget synes frågan om överflyttning böra Prop.1972: 98 134 tasupp på ett så tidigt stadium som möjUgt och komma till stånd endast om det vidtiden för överflyttningen återstår en betydande del av påföljdstiden eller ivarje fall så lång verkställighetstid att en överflyttning framstår sommeningsfull från kriminalpolitiska synpunkter. Tillden av berörda frågan om förfarandet för överförande avden dömde till den främmande staten återkommer jag vid 33 §departementsförslaget. Frågorom överflyttning av verkställighet av böter eller förverkande bör avgörasendast utifrån effektivitetssynpunkter. Om försök att verkställa påföljden iSverige har misslyckats eller det finns grundad anledning antaga att ettsådant försök inte skulle vara framgångsrikt och om det kan antas attverkställighet kan ske i främmande stat där den dömde uppehåller sig eller hartUlgångar, bör framställning om verkställighet i den staten göras. Ett villkorär självfallet att förutsättningar för sådan verkställighet föreligger enligten ingången överenskommelse med den staten. Såvitt gäller stat som hartillträtt brottmålsdomskonventionen innebär detta i praktiken attframställning kan göras endast om antingen den dömde har hemvist i den stateneller denna stat är hans ursprungliga hemland och staten går med på att svaraför verkställigheten. Detsamma torde komma att gälla enligt de särskildaverkställighetsöverenskommelser som kan komma att ingå medicke-konventionsstater. Iförevarande paragraf av departementsförslaget har tagits upp de av mig i denallmänna motiveringen förordade föreskrifterna om möjlighet att i vissa fallförordna biträde åt den dömde i ärende om överflyttning av verkställighet tillfrämmande stat och tillerkänna biträdet arvode och kostnadsersättning avallmänna medel. kostnader för arvode och ersättning av sådantbiträde synes kunna bestridas från det under andra huvudtiteln uppfördaanslaget till ersättning åt domare, vittnen och parter. Utgifterna skallenligt paragrafen stanna på statsverket. Härangivna bestämmelser om biträde åt den dömde gäller såväl i fall då frågan omöverflyttning av verkställigheten prövas av enligt 26 §första stycket som i fall då fråga om meddelande av förordnande enligt 3 §uppkommer hos Kungl. I förstnämnda fall ankommer det påkriminalvårdsstyrelsen att förordna biträde och att besluta iersättningsfrågan. I ärende hos Kungl. Maj:t om förordnande enligt 3 § skallbeslut i dessa frågor i stället meddelas av Kungl. Idenna paragraf har tagits upp motsvarighet till föreskriften i 26 §promemorieförslaget, att framställning om verkställighet i främmande stat skallöverlämnas till för vidare befordran till Det torde få ankomma på att avgöra vilkaövriga handlingar i ärendet som bör åtfölja framstäUningen och att sörja föröversättning av handlingama. Dennaparagraf, som motsvarar 27 § promemorieförslaget, innehåller vissa regler omverkan här i landet av att framställning görs om verkställighet i främmandestat av här ålagd brottspåföljd. Enligtförsta stycket, som motsvarar art. 11.1 i konventionen, får verkställighet intepåbörjas här i landet sedan framställning gjorts om att påföljden skallverkställas i annan stat. Om verkställighet redan har börjat närframställningen görs, får den dock fortsätta. Är den dömde häktad och är detfråga om frihetsberövande påföljd, får verkställighet av sådan påföljd påbörjasutan hinder av att framställning har gjorts om verkställighet av påföljden ifrämmande stat. I andra stycket reglerasde övriga fall då här i landet ådömd påföljd skall verkställas här, trots attframställning har gjorts om verkställighet i främmande stat. Bestämmelsenmotsvarar art. 11.2 i konventionen. Om framställning om verkstäUighet ifrämmande stat återkallas innan den främmande staten har meddelat att den avseratt ta upp framställningen till slutlig prövning, skall verkställighet äga rumi . Med slutlig prövning avses sådan prövning som enligt art. 37 skallske inför domstol eller annan i nämnda artikel avsedd myndighet.