prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Försäkringsbolagen tUlmötesgår själva i viss utsträckningliknande önskemål genom bestämmelsen i försäkringsvillkoren att ersättningutgår intiU högst utöver det belopp som barnet enligt lag kunnatåläggas att utge. Enligt kommittén är försäkringsbolagen sannolikt även iövrigt benägna att tUlmötesgå önskemål av detta slag. Men att enbart förlitasig härpå finner kommittén inte vara lämpligt. Även om en lagbestämd undreåldersgräns inte görs ovillkorlig, kan den enligt kommittén leda till attförsäkringsbolagen kommer att tillämpa ett helt annat system än ,när barnet inte har uppnått den angivna åldern. Kommittén har därför stannatför att inte föreslå någon nedre åldersgräns för barns skadeståndsansvar. Inom de nordiska kommittéema har rått enighet om att manbör införa möjlighet att begränsa skadeståndsbördan också för ungdom över 15år. De danska och norska kommittéerna har föreslagit, att det ges en gemensambestämmelse för barn och ungdom upp till en viss åldersgräns, under det att definska och svenska kommittéerna har stannat för att man bör ge skUda regler förbarn under en viss ålder och för ungdomar som upp nått denna åldersgräns.Skadeståndskommittén föreslår i enlighet härmed en bestämmelse om barnsskadeståndsansvar med åldern 15 är som övre åldersgräns (4 §) och enbestämmelse om skadeståndsansvar för ungdomar mellan (3 §). I förevarande avsnitt behandlas endast bestämmelsen omskadeståndsan svar för barn under 15 är. Bland förutsättningarna för skadeståndsansvaret nämnerkommittén först handlingens beskaffenhet. Man bör enUgt kommittén behållakravet på att barnet skall ha handlat på ett sätt som under motsvarandeomständigheter skulle ha ådragit en vuxen person skade ståndsansvar. bör däremot uttrycket »sinnesart» i gällande lag inte överföras ny lag. Hänsyn till de subjektiva omständigheterna, dvs, om handlingen varuppsåtlig eUer inte, bör enligt kommittén kunna tas inom ramen för bedömningenav handlingens beskaffenhet. Upp såtliga handlingar bör inte ovillkorligenmedföra strängare bedömning än icke uppsåtliga handlingar. Uppsåt hos barn kanenligt kommittén vara ut tryck för ett okynne som är helt naturligt för barn iden aktuella åldern. Andra skadegörande handlingar däremot kan, åtminstone närdet gäller barn som närmar sig 15-årsåldern, bero på höggradig likgiltighet förandras intressen. Kommittén anser vidare att barnets ålder och utvecklingbör vara ett vik- Maj:ts proposition nr 1972 127 tigt moment vid prövningen. Utvecklingsgraden är enUgtkommittén av betydelse för frågan vad som kan krävas av barnet, t. ex. itrafiken, eUer när det gäller att bedöma barnets förmåga att förutse följdernaav sitt handlande. Slutligenhör enligt kommittén det skadevållande barnets ekonomiska förhållanden tUl deomständigheter som bör beaktas. a. bör man ta hänsyn tUl om barnet ärskyddat av ansvarsförsäkring. Men också den skadelidandes ekonomiska situationbör enligt kommittén tUlåtas att i sin mån inverka vid bestämmande avskadeståndsskyldighetens omfattning. Varkenordalagen i gällande lag eller lydelsen av kommitténs förslag anser kommitténutesluta möjligheten att i fall då ansvarsförsäkring finns gå längre mot enprincip att för bam under fullt skadeståndsansvar skall inträda inomramen för försäkringen. En sådan princip har godtagits i . Denskadelidandes intresse att få skadan ersatt talar givetvis för en sådanordning, EnUgt beräkningar som kommittén låtit göra skulle höjningen avansvarsförsäkringspremierna bli mycket blygsam. Skaderegleringsförfarandetskulle förenklas i de fall då försäkring föreligger. Kommittén tror attförsäkringstagarna gärna skulle se att fullt skadestånd utgår inomansvarsförsäkringens ram. Ingen av de nordiska kommittéerna har dock ansettdet lämpUgt att införa en bestämmelse som ger existensen av ansvarsförsäkringensådan verkan. Det får anses tilhäckUgt att försäkringen, liksom , fåringå som ett moment vid skäUghets-bedömningen. Det kan enUgtskadeståndskommittén vara tveksamt om man bara därför att ansvarsförsäkringföreUgger alltid bör döma ut fuUt skadestånd så snart skadeståndsansvar förbarnet över huvud kommer i fråga, aUtså även om barnet är i fyra-femårsäldern. Kommitténanser likväl att en föreUggande ansvarsförsäkring bör kunna tiUäggas större betydelsevid den allmänna skälighetsbedömningen än vad som skett genom derättsfall som finns på området. Den samlade bedömningen måste enUgt kommitténha tiU syftemål att såvitt möjligt vinna ett resultat som framstår som rimligtur båda parternas synpunkt. Den skadelidandes intresse att få skadan ersattpåkallar tydligen åtminstone när han inte har egen försäkring som täckerskadan att skadestånd utgår i största möjliga mån. När ansvarsförsäliringfinns på den skadevållandes sida, är det enligt kommittén regelmässigt svårtatt finna tillräckligt vägande skäl att avvisa den skadelidandes anspråk, i denmån detta håller sig inom ansvarsförsälmngens ram. När sådan försäkring finnsoch skadeståndet inte går utöver denna ram, blir det enligt sakens natur inteaktuellt att överväga andra ekonomiska omständigheter. De ekonomiska konsekvensemaför skadevållaren representerar i så hög grad de sakliga hänsyn som inverkar påskälighetsbedömningen, att det bör föreligga särskilda skäl att inte utnyttjaansvarsförsälcringen, när det från den skadelidandes synpunkt är behjärtansvärtatt fullt skadestånd utgår. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Kommittén berör också frågan vilken vikt som skalltillmätas skade-försäkringpå den skadelidandes sida. Problemet har enligtkommittén begränsad praktisk betydelse, eftersom ersättning i regel utgår urförsäkringen och försäkringsgivarna sällan utövar regressrätt motprivatpersoner. Regresslu-av mot barn torde förekomma bara när barnets handlandebedöms som särskilt graverande. Lika Utet som när det gäller ansvarsförsäkringpå skadevällarens sida har kommittén ansett sig böra förorda, att frågan omverkan av skadeförsäkring på den skadelidandes sida särskilt regleras i dettasammanhang. Kommittén vill härmed inte utesluta att domstolarna vidskälighetsbedömningen skall kunna ta hänsyn till skadeförsäkring vid bedömandeav skadeståndets betydelse för den skadelidande. Att denne har skadeförsäkringmedför visserligen inte att hans rätt tUl skadestånd bortfaller i motsvarandemån. Frågan om försäkringsgivaren har regressrätt regleras av 25 § FAL eller avförsäkringsvillkoren. Kommittén betonar emellertid, att man här liksom i andrafall skall beakta hur en nedsättning av skadeståndets belopp, som ter sigmotiverad från skadevällarens synpunkt, skulle verka för motparten ibetraktande av dennes ekonomiska förhållanden. Man kan härvid inte bortse frånatt skadeförsäkring finns. Försäkringen kan sålunda i sin mån medverka vidskälighetsbedömningen, på samma sätt som hänsyn kan tas till om denskadelidande är förmögen, när försäkring inte finns. Även olycksfallsförsäkring på den skadelidandes sida börenligt kommittén kunna beaktas vid bedömningen av de ekonomiska omständigheterna.Summaförsäkring reducerar visserligen i vanliga fall inte den skadeUdandes rätttill skadestånd. Vid bedömande av vad som skäligen bör åläggas ett barn attbetala i skadestånd kommer emellertid sådan försäkring på samma sätt som andraekonomiska omständigheter in i bUden. I den mån hänsyn tas till ansvarsförsäkring på barnetssida och till skade- eller summaförsäkring på den skadelidandes sida, måstedetta leda till större eller mindre avvikelser från den skala som kanha tillämpats i fråga om barns skadeståndsansvar. Kommittén viU för sin delöver huvud taget avråda från en schematisering efter det skadevållande barnetsålder. Skadeståndet bör enligt kommittén i stället sättas till vad som medhänsyn till samtliga omständigheter i det aktuella fallet framstår som rimligt.Vid trafikskador eller när barnet handlat uppsåtUgen ligger det enligt kommitténsmening regelmässigt nära till hands att, om de ekonomiska förhållandena medgerdet, full ersättning utgår, även om barnet är i någon av de lägre åldrar därskadeståndsskyldighet över huvud anses kunna åläggas. Kommittén ifrågasätter lämpligheten av den metod som nuregelmässigt används när barn åläggs skadestånd, nämligen attomfattningen av skadeståndsskyldigheten anges i form av viss bråkdel av skadan(en tredjedel, hälften osv,), I fråga om jämkning på grund av medvållande, dåen Uknande metod används, är det fråga om en jämförelse mellan faktorer Kungl.Maj:ts proposition nr 1972 129 somär åtminstone likartade, nämligen vållande på ena och medvållande på andrasidan. Utmätande av skadeståndsansvar för barn under hänsynstagande tillhandlingens beskaffenhet, barnets ålder och utveckling samt de ekonomiskaomständigheterna leder enligt kommittén inte i och för sig till att skadeståndetbestäms till en ideell andel av skadan. De ekonomiska omständigheterna är avsådan betydelse för bedömningen av vad som är skäligt, att skadeståndetregelmässigt i stället bör direkt fastställas till ett fixt belopp, som inteöverstiger vad barnet anses ekonomiskt kunna bära. Särskilt näransvarsförsäkiing finns är det enligt kommittén naturligt att man, medbeaktande också av ansvarsförsäkringen, ålägger barnet att betala etl visstbelopp. Kommittén förordar sålunda en ändrad rättstillämpning också på dennapunkt. mening bör man iaktta försiktighet när det blir fråga om att jämkaett skadelidande barns rätt till ersättning för kroppsskada på grund avmedvållande från barnets sida. Barn måste t.ex. släppas ut i trafiken på etttidigt stadium. Andra trafikanter bör, om de är vårdslösa och därigenom skadarett barn, få finna sig i att skadeståndet inte jämkas i samma grad på grund avbarnets uppträdande som när en vuxen blivit skadad under motsvarandeomständigheter. När ett barn har skadats under lek med annat barn och bådabarnen har varit tanklösa, ligger det dock nära till hands att jämkaskadeståndet på vanligt sätt. Fråganhuruvida barnets rätt till skadestånd skall inskränkas därför att föräldrarnagenom försummad tillsyn har varit medvållande till skadan (s.k. passividentifikation) bör enligt kommitténs mening i överensstämmelse med vad somanses vara gällande rätt besvaras nekande i fråga om personskada. Men närföräldrar har försummat att ta hand om barnets egendom och denna kommer tillskada, bör deras försummelse på vanligt sätt föranleda jämkning av tredje mansskadeståndsansvar. Kommitténsförslag upptar ingen motsvarighet till regeln i 6 kap. 6 § SL om rätt för ettbarn som har betalat skadestånd till tredje man att återkräva ersättning frånförsumlig värdnadshavare. Den slutliga fördelningen mellan barnet ochvårdnadshavaren bör enligt kommittén avgöras enligt de principer som iallmänhet gäller i fråga om ansvarsfördelningen mellan solidariskt ansvarigaskadevållare. En fördelningsregel, avsedd att gäUa också i hithörande fall,finns i 7 § av kommitténs lagförslag. 2.1.2.3.Skadeståndsansvaret för ungdom . 1 fråga om skadeståndsansvaret förungdom framhåller kommittén inledningsvis, att nuvarande särskildaregler om barns skadeståndsansvar visserligen stannar vid den undre gränsenför straffbarhet men att det inte finns något hinder att föreskrivaen annan gräns för inträde av fullt skadeståndsansvar. Enligt kommittén är detdock uppenbart, att ungdom som har närmat sig eller överskridit 15-årsgränseni regel har nått full intellektuell 9 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 De ungas aktivitet är stor, de har länge rörtsig helt fritt i trafiken, de börjar föra motorfordon, reser på egen hand ochstår praktiskt taget inte längre under föräldrars eller andra vårdnadshavaresdirekta tillsyn annat än när de uppehåller sig inom hemmets väggar, Å andrasidan har de ofta ännu inte avslutat sin utbildning. Ungdomen har normalt intelämnat skolan förrän och ett allt större antal undergårhärefter fortsatt utbildning. Flertalet har inte stadigvarande arbetsinkomstoch är oftast alltjämt någon tid omogna i flera hänseenden. Tiden för derasinträde i förvärvslivet har kommit att skjutas framåt, och för många inträffarden först efter uppnådd myndighetsålder. Samtiiga nordiska kommittéer har ansett det önskvärt attdomstolarna får en allmän befogenhet att jämka skadeståndsansvar med hänsjmtill ömmande och andra omständigheter. Om en sådan regel införs, bortfaUer behovetav särskild bestämmelse om jämkning av skadeståndsansvaret för ungdomar iåldrama närmast . Frågan om att införa en allmän jämkningsregel ärdock enligt kommittén inte aktuell. Kommittén har inte ansett att den merbegränsade frågan om en jämkningsmöjlighet för ungdomar som har fyllt 15 årbehöver anstå i avbidan på överväganden i ett större sammanhang. När speciellaskäl förelegat, bar redan i åtskiUiga fall införts regler som medger jämkningav det personliga skadeståndsansvaret (59 § numera 67 § sjölagen, 50 §sjömanslagen, 10 kap, 3 § luftfartslagen, 19 § hembiträdeslagen). Kommitténanser att man utan principiella invändningar kan medge jämkning även i fall dåskadan har vållats av den som fyllt men ännu befinner sig i ungdomen.Särskilt när det gäller ungdomar kan det verka stötande att döma ut ett stortkapitalbelopp, en betydande livränta eller i övrigt ett skadestånd somskadevållaren inte kan betala inom överskådlig tid. Det kan enUgt kommittén diskuteras, var man bör dra denövre gränsen för en sådan jämkningsmöjlighet. De danska och norska kommittéernahar inte önskat sträcka sig längre än till . Kommittén finner att en gränsvid denna ålder kan ha flera skäl för sig. Många ungdomar har då redan kommitut i förvärvslivet, och en hel del av dem får tidigt betydande inkomster. Ettväxande antal ungdomar i dessa åldersgrupper har ingått äktenskap. Minimiåldernför erhåUande av körkort för bU är , och i arbetarskyddslagstiftningenhar man satt gränsen för »minderårighet» tiU . Viss betydelse kan enligtkommittén också tillmätas det förhållandet att artonårsgränsen enligtbrottsbalken tillmäts betydelse i straffrättsUgt hänseende. Gränsdragningen har enligt kommittén visst samband med påvUket sätt man reglerar frågan om barns skadeståndsansvar. De danska och norskakommitterade har föreslagit en enhetUg reglering för barn och ungdom under 18år. På finsk och svensk sida har det emellertid ansetts lämpligt att det klartframgår av lagen, att den vanliga culparegeln är tUlämplig på dem Maj:ts proposition nr 1972 131 som fyllt och att det finns möjlighet att jämka skadeståndsansvaretför ungdomar över denna ålder bara ifall skadeståndet skulle bli oskäUgtbetungande. Från dessa utgångspunkter behöver det enligt kommitténsmening inte inge några betänkligheter att utsträcka möjligheten att jämka sålångt som tiU myndighetsålderns inträde. Genom att anknyta tiU myndighetsåldernuppnår man också en mer likformig reglering för inomobligatoriskt ochutomobligatoriskt skadeståndsansvar. Eftersom gränsen meUan dessa områden ärflytande, innebär det både sakligt och rättstekniskt en fördel att ha engemensam gräns. Dessutom innehåUer 9 kap. 7 § redan nuföreskrifter om en skäUghetsbedömning av frågan om skadeståndsskyldighet förpersoner vid vissa former av skadeståndsansvar, när det inte ärfråga om skadestånd på grund av brott. Konunittén föreslår därtör en bestämmelse av innehåll attom skada har vållats av någon som fyllt 15 men inte , skadeståndet kanjämkas, om det med hänsyn tUl skadevällarens ungdom och övriga omständigheterfinnes oskäligt betungande. Kommittén förutsätter, att jämkning inte skaUkomma i fråga, när det finns en ansvarsförsäkring, som täcker skadan. Skulleskadans belopp överstiga försäkringssumman, kan man enligt kommittén vidprövning av frågan om jämkning beträffande den överskjutande delen ta skälighänsjm tUl att den skadelidande blir i större eUer mindre mån tillgodoseddgenom försäkringen. Kommittén disikuterar även frågan hur man skall förfara,om någon som är i åldrarna meUan 15 och själv lider skada och ärmedvåUande tiU denna. Härvid utgår kommittén från att den föreslagna möjUghetenatt jämka skadeståndsansvaret för ungdomar i princip inte skall inverka på fråganom jämkning av vederbörandes egen rätt tUl skadestånd. En annan sak äremellertid, menar kommittén, att man vid bedömande av hur grovt medvåUandet böranses vara får ta hänsyn tUl den skadelidandes ungdom och större eUer mindreerfarenhet. Skadeståndsansvaret för psykiskt abnormapersoner. Enligt skadeståndskommittén måste man även för de sinnessjukas delställa upp som en förutsättning för skadeståndsansvar att de har avvikit fråndet handlingsmönster som man i allmänhet anser sig kunna fordra av människor. Viss ledning för utformningen av en nyskadeståndsbestämmelse kan enligt kommittén hämtas av 33 kap. 2 § förstastycket BrB, sammanställt med 1 kap. 2 § samma balk, och av lagen den 27 juni1924 (nr 323) om verkan av avtal som slutits under inflytande av rubbadsjälsverksamhet. I förstnämnda lagrum föreskrivs, att för brott som någon harbegått under inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själsligabnormitet av så djupgående natur att den måste anses jämstäUd medsinnessjukdom inte får tillämpas annan påföljd än överlämnande tUl särsldldvård eUer, i Majtts proposition nr 1972 vissa fall, böter eller skyddstiUsyn. I 1 kap. 2 § BrBstadgas, att om en gärning har begåtts under självförvållat rus eUer omgärningsmannen eljest genom eget vållande tUlfälligt var från sina sinnensbruk, därav inte får föranledas att gämingen inte anses som brott. I 1924 årslag föreskrivs bl. a., att avtal, som någon har ingått under infljrtande avsinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan rubbning av själsverksamheten, ärogiltigt. Kommittén föreslår, att i den nya skadeståndslagen somhuvudregel tas upp bestämmelse om att den som under inflytande avsinnessjukdom, sinnesslöhet eUer annan rubbning av själsverksamheten orsakarperson- eller sakskada är skyldig att ersätta skadan i den omfattning som medhänsyn till omständigheterna finnes skälig (6 § första stycket första punkten ikommitténs förslag). Vidare föreslår kommittén en regel av innebörd, att omnågon genom eget vållande tUlfälligt var från sina sinnens bruk, detta tiUståndinte skall föranleda nedsättning av det skadeståndsansvar som annars skuUegäUa (6 § första stycket andra punkten). Denna bestämmelse torde enligtkommittén överensstämma med gällande rätt, eftersom 6 kap. 6 § SL inte åsyftarsådana fall dä någon genom eget vållande har råkat i omtöckningstUlstånd ellerliknande och den allmänna culparegeln är tilllämplig. Föräldrars och andra vårdnadshavaresskadeståndsansvar. För föräldrar och andra värdnadshavare gäller generellt denallmänna culparegeln. Med hänsyn tUl önskemål främst från norsk sida föreslårde nordiska kommittéerna, att uttryckliga bestämmelser meddelas i ämnet. Kommittéemahar som tidigare nämnts avvisat tanken att ålägga värdnadshavare ett objektivtansvar för barns handlande. Den svenska kommittén har i likhet med de finskaoch norska kommittéerna funnit att tUlräckligt behov inte heller föreligger aven föreskrift angående omkastad bevisbörda. Från dansk sida har man däremotvarit benägen att i lagen antyda en lättnad i den vanliga bevisbördan. har dock funnit vissa principiella betänkligheter mot ensådan regel. Kommittén anser sålunda, att hittiUsvarande svensk praxisknappast ger belägg för att bevissvårigheterna skulle vara så stora för denskadelidande. I skadeståndsmål av det slag som det här gäller torde uppgiftemafrån den som påstås ha varit försumlig ofta ge god vägledning för bedömande avvad som har förekommit. Kommittén anser det vara svårare att avgöra, huruvidade omständigheter som har framkommit skall kunna läggas till grund förpåståendet att skadeståndsgrundande försummelse har förelegat. Kommitténpåpekar också, att en regel om omkastad bevisbörda inte gärna kan inskränkastUl föräldrar som har tillsyn över sina bam. Invändningarna mot en sådan regelgör sig enligt kommittén i än högre grad gäUande, när skadeståndsanspråk riktasmot andra än föräldrar. I enlighet med det anförda innehåller kommitténs förslag i5 § en före- Maj:ts proposition nr 1972 133 skrift av innebörd, att den som genom bristande tUlsyneller annan försimimelse i vården om barn har medverkat till person- elleirsakskada, som barnet gör, är skyldig att ersätta skadan. Den brist i tillsyneller försummelse i vården om barn som kan komma att ådra föräldrarskadeståndsansvar torde enligt kommittén företrädesvis gälla barn under 15 årmen kan tänkas bli aktuell också när ett äldre barn har anförtrottsvapen eller Uknande utan att ha blivit instruerat om användningen eller harsatts att kö-j ra motorfordon utan att ha erforderligt körkort o. d. Kommitténanser att det skulle vara missvisande att i bestämmelsen om vårdnadshavaresskadeståndsansvar föreskriva en åldersgräns över vilken bestämmelsen intevidare skall kunna tUlämpas. Kommitténräknar inte med att möjligheten att ålägga skadeståndsansvar på grund av enallmän brist i föräldrarnas uppfostran av sina barn har någon praktiskbetydelse. I de faU då försummelse i tillsynen av barn föreligger kanskadeståndsansvaret givetvis drabba vårdnadshavaren hårt. Kommittén påpekar,att det vid all uppfostran av normala barn är nödvändigt att lämna barnen storrörelsefrihet och att det är svårt att avgöra, var gränsen bör dras. En felaktigbedömning av vad som kan anförtros ett barn kan ge upphov till oväntadeskador. Ett Utet barn, som vårdnadshavaren har råkat lämna utan tUlsyn ettögonblick, kan t. ex. vålla svåra trafikskador. Föräldrarnasskadeståndsansvar skaU givetvis undwkastas den begränsning som följer avreglerna om adekvat kausaUtet. Kommittén tror dock inte, att denna möjUghet attbegränsa ansvaret tUlgodoser föreliggande behov, när ansvarsförsäkring intefinns eller skadans belopp överstiger försäkringssumman. Det kan då enligtkommitténs mening vara obiUigt att ålägga föräldrarna full skadeståndsskyldighetpå grund av någon försummelse i tiUsynen eller vården av barnet. Eftersomjämkningsmöjlighet i andra faU har föreskrivits av speciella orsaker, möter detenUgt kommittén inte principiella hinder att införa en jämkningsregel förföräldrar och andra vårdsnadshavare i fråga om skadeståndsansvar på grund avbristande tillsyn eller annan försummelse i vården om barn. Kommitténföreslår därför en regel om att skadestånd i dessa faU kan jämkas, om det medhänsyn tiU försummelsens art och övriga omständigheter finnes oskäligtbetungande. Liksom när det gäller skadeståndsansvaret för ungdomar i åldramanärmast skaU enligt förslaget beaktas hur hårt fuUt skadeståndskulle drabba den försumlige i ekonomiskt hänseende. Jämkning bör emeUertidenligt kommitténs mening inte ske i sådan omfattning att resultatet framstårsom obiUigt mot den skadelidande. Kommittén framhåller, attjämkningsmöjligheiten för den som har vård om barn harmonierar väl med vad somgäller för hembiträden och med vad kommittén ämnar föreslå i fråga omarbetstagares skadeståndsansvar i allmänhet (jfr 4 § kommitténs förslag tilllag med vissa bestämmel- Maj:ts proposition nr 5 år1972 ser om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar i»Skadestånd II»). I kommittéförslaget tas även upp en bestämmelse omskadeståndsansvaret för den som har medverkat tUl uppkommen skada genomförsummelse i vården om en person som har orsakat skadan under inflytande avsinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan rubbning av själsverksamheten (6 § andrastycket). Kommittén framhåller, att ett sådant skadeståndsansvar förutsättsgälla redan nu enligt vad som framgår av 6 kap. 6 § andra stycket SL. förslag skall beträffande dessa vårdnadshavares skadeståndsansvarbestämmelsen i 5 § om barns värdnadshavare äga motsvarande tillämpning. Dettainnebär, att vårdnadshavarens skadeståndsansvar kan jämkas, om skadeståndet medhänsyn till försummelsens art och övriga omständigheter finnes oskäligtbetungande. Frågan om den inbördes fördelningen av skadeståndsansvaretmellan å ena sidan ett bam eller en psykiskt abnorm person och å andra sidan vederbörandesvärdnadshavare behandlas närmare i det följande (avsnitt 2.1.2.7. Jämkning av skadeståndsansvar vid ringamedverkan.