prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Endastlandsfogden i avstyrker kommittéförslaget i denna del. a att möjligheten till ansvarsförsäkring inte bör tillmätas såstor betydelse och att reglerna om principalansvar kommer att drabba många somi dag inte tecknar ansvarsförsäkring. Principalansvar mot egna arbetstagare. Kommitténsförslag vinner också i denna del anslutning från majoriteten avremissinstanserna, som väsentligen godtar kommitténs skäl och synpunkter.Magistraten i anser det sålunda ur rättvisesynpunkt svårt attföreställa sig att inte samma principalansvar skulle gälla mot egna anställdasom mot utomstående tredje man. Justitiekanslem påpekar, att ett oinskränktprincipal-ansvar över hela fältet medför en rättstekniskt sett enklare ochklarare lösning. Försäkringsmässigt kan ansvaret vidare kanaliseras tillarbetsgivarens eventuella ansvarsförsäkring utan att merkostnaden blirbetungande. i och län har inte heller någonerinran mot förslaget men anser att frågan om de ekonomiska konsekvenserna förnäringslivet om möjligt bör undersökas närmare. finnerförslaget välgrundat men förutsätter, att ansvarsförsäkringens villkoranpassas efter de nya reglerna. anser detmöjligt att genomföra de förändringar i ansvarighetsförsäkringarnas omfattningsom kommittén har framhållit som nödvändiga för anpassning till den föreslagnalagstiftningen. Förbundets uttalande äger f. ö. giltighet också beträffandeandra delar av kommitténs förslag. Arbetsdomstolensordförande anser det vara befogat att begränsa principalansvaret mot egnaarbetstagare till personskador, eftersom jämförelsevis bagatellartade anspråkpå ersättning för sakskada kan medföra betydande administrativa besvärligheterför arbetsgivarna och då en viss risk för missbruk av rätten till skadestånd isådana fall föreligger. befarar, att ett utvidgatprincipalansvar med mycket begränsad regressrätt kan medföra, att aktsamhetenslappnar. Styrelsen avvisar dock inte förslaget, bl, a, med hänsyn till de godaerfarenheterna från . 202 Kungl Maj:ts proposition nr 1972 KommerskoUegium finner det tveksamt, om förslaget i dennadel bör godtas. Förhållandena måste enligt kommerskollegium blisådana att det skulle vara stötande för rättskänslan att pålägga arbetsgivarenett ansvar som rätteligen är att betrakta som strikt. Om t. ex. en funktionärunder en idrottstävling skadar en annan funktionär, skulle den anordnandeföreningen bli skadeståndsskyldig. Kollegium kan inte finna något bärande skälför att just föreningen skall gottgöra den skadelidande. handelskammare och handelskammaren i anförockså betänkligheter, bl. a. med hänsyn till de ekonomiska konsekvenserna förarbetsgivarna, handelskammare anser det ligga närmast till hands attfrågan om utvidgningen av principalansvaret blir löst genom avtal mellanarbetsmarknadsparterna. Handelskammaren i anser sig ha anledning antaatt kostnadsstegringen i verkligheten blir större än . Någraremissinstanser har uttryckligen avstyrkt förslaget i denna del. SAF åberoparatt den nuvarande gränsdragningen för principalansvaret har förankring i ettbetraktelsesätt, som omfattas också av vida kretsar på arbetstagarsidan. Dettabetraktelsesätt innebär, att arbetsgivaren svarar endast för skador som hankunnat förebygga genom lämpliga åtgärder. I vissa fall får han bära ett ännuvidare ansvar, nämligen när särskilda risk-eller kontraktssynpunkter motiverardetta. Enligt föreningens uppfattning är det inte rimligt och inte hellerunderbyggt av någon uppfattning på arbetsmarknaden att arbetsgivaren skallåläggas ett generellt skadeståndsansvar i situationer där det över huvud tagetinte har varit möjligt för honom att vidta någon förebyggande åtgärd.Föreningen anser redan vissa av kommitténs egna uttalanden med styrka tala motreformen. Det gäller sålunda vad kommittén har anfört omyrkesskadeförsäkringen, om möjligheterna att lösa det föreliggande problemetgenom frivilliga överenskommelser på arbetsmarknaden och om riskerna förmissbruk. Enligt föraningen kan man inte uteslutande ta hänsjm tillmöjligheterna till ansvarsförsäkring. Det måste vara viktigare att ta hänsyntill det betraktelsesätt som på ett naturligt sätt har vuxit fram. Detbetydande antal småföretagare som saknar ansvarsförsäkring skulle finna sigobegripligt hårt drabbade, om förslaget genomförs. Som tidigare nämntsavstyrker landsfogden i varje utvidgning av principalansvaret. Några remissinstanser tar upp frågan om obligatoriskansvarsförsäkring för arbetsgivare. LO anser i likhet med TCO att man börutreda frågan om en obligatorisk försäkringsplikt, som enligt LO också bör varastraffsanktionerad. LO beaktar därvid särskilt den skadelidandes berättigadeanspråk på att få full ersättning för sin skada utan hänsyn till principalenssolvens, vidare den verkan en sådan försäkringsplikt bör få bl. a. påpremiekostnaden och slutUgen möjUgheten till jämkning. Utredningen bör enligtLO inte utgöra hinder mot att principalansvaret snabbt genomförs. En del av deav LO hörda fackförbunden understryker bl. a. betydelsen av att arbetstagarna Maj:ts proposition nr 1972 203 genom ett system med obligatorisk ansvarsförsäkring skulleberedas ökat skydd mot personligt skadeståndsansvar. Synpunkten delas av SR,som vidare framhåller, att det även från arbetsgivarnas synpunkt förefallerlämpligast att dessa alltid tecknar försäkring för sitt principal ansvar, ochsom utgår från att arbetsgivarna i försäkringsrättsligt hänseende skulle få sammaställning som ägare av motorfordon. Samverkande träfacken anser att kostnadernaför en obligatorisk försäkring inte bör överdrivas och att man med en sådanförsäkring uppnår bättre riskutjämning med lägre premienivå. Socialstyrelsenanser, att en lagstiftning om principalansvar senare kan kompletteras medbestämmelser om obligatorisk försäkring. Kommitténsuttalanden om analogisk tillämpning av de föreslagna reglerna beträffandevållande av andra än arbetstagare har i allmänhet inte rönt allvarligareinvändningar men har föranlett åtskilliga kommentarer. Dessa kommer jag attberöra närmare vid behandlingen av de enskilda bestämmelserna (avsnitt5.1.3.1. Uppdragsgivares ansvar för vållande avsjälvständig medhjälpare. Förslaget i denna del tillstyrks eller lämnas utanerinran av flertalet remissinstanser, bland dem justitiekanslem, hovrätten förNedre , , , väg- ochvattenbyggnadsstyrelsen, i , , , och . Magistrateni tillstyrker också förslaget men ifrågasätter, om Inteprincipalansvar för självständig medhjälpare bör inträda även i vissa andrafall än då fråga är om fullgörande av lagstadgad förpliktelse, t. ex. när ettentreprenadföretag anlitas för fönsterputsning. Magistraten understrykervidare bl, a., att motivuttalandena inte bör tilläggas alltför bindandekaraktär. Föreningen , som inte heller motsätter sigförslaget, kritiserar kommitténs motivering att uppdragsgivaren inte skallkunna befria sig från ansvaret för en förpliktelses fullgörande genom attövervältra förpliktelsen på en annan. Den förpliktelse som inte får eller intekan övervältras är skyldigheten att utföra vissa åtgärder, däremot inteprincipalansvaret. Det är enligt föreningen i själva verket lagstiftaren som avbl. a. sociala skäl övervältrar principalansvaret från den som faktiskt ärarbetsgivare vid arbetets utförande till den som har det primära ansvaretgentemot samhället för att arbetet blir utfört på rätt sätt och i rätt tid.Inte heller generaltullstyrelsen motsätter sig förslaget men framhåller, att detutsträckta principalansvaret kan bli konkurrenshämmande. En arbetsgivare ärenligt styrelsen nämligen inte villig att anlita annan självständig medhjälpareän den som kan ställa betryggande säkerhet för att uppdragsgivaren interiskerar att drabbas av ansvar för skada, som omfattas av medhjälparensprincipalansvar. Ett par remissinstanser, som har intagit en i princippositiv hållning till Maj:ts proposition nr 5 dr1972 förslaget, har ifrågasatt om det inte i förslaget bör tasupp en särskild bestämmelse om rätt för uppdragsgivaren att av densjälvständige med hjälparen kräva åter vad han har utgett. Några remissinstanser har intagit en mera klart avvisandehållning till förslaget i denna del, framhåller, att om arbetsgivarenhar en konkret politirättslig förpliktelse att vidta en skadeförebyggandeåtgärd,, han enligt gällande rätt torde ha en långtgående plikt att tillse attåtgärden verkligen vidtas. Tillsynsplikten torde enligt hovrätten vara i stortsett densamma oberoende av om egen arbetskraft eller självständig medhjälpareanlitas. Rättsfall från ett hithörande område husägares skyldighet att genomsnöskottning hindra olycksfall ger enligt hovrätten vid handen, att någonlättnad i ansvaret inte uppnås genom anlitande av en självständig medhjälpare.Men i praxis har man varit obenägen att ålägga uppdragsgivaren ansvar i frägaom skador som inträffar under det att en självständig medhjälpare utför sittuppdrag. Med hänsyn bl. a. till dessa förhållanden ifrågasätter hovrätten, omdet finns ett verkligt behov av en sådan lagregel som den föreslagna, helst somden anlitade medhjälparen ofta kan vara ekonomiskt starkare än sinuppdragsgivare. Enligt hovrätten bör domstolarna vid bedömande av ansvar förmedhjälpares vållande ha friare händer än vad förslaget anger. Ett lagstadgandei ämnet kan enligt hovrättens uppfattning svårligen bli fullt tydligt. Somexempel anger bovrätten att den föreslagna lagtexten inte synes täckaförfattningsrum, som bara innehåller en allmän erinran om att nödig aktsamhetskall iakttas, och inte heller förpliktelser enligt den oskrivnagrannelagsrätten eller enligt föreläggande som myndighet utfärdar med stöd avlag. Hovrätten finner att tillämpningsområdet i så fall skulle bli ganska snävt. ger åtskilliga exempel på svårigheten atttolka bestämmelsen i 2 § i kommitténs förslag och på obilliga verkningar, somtalar mot att förslaget genomförs. Kollegium påtalar särskilt, att den som ärpliktig att vidta en viss åtgärd inte så sällan lär befinna sig i det läget atthan inte kan bedöma hur åtgärden skall utföras och därför vänder sig till ensakkunnig på området för att få arbetet gjort. En villaägare bör t. ex. intebli ersättningsskyldig för skada som en behörig el-installatör vållar i sambandmed reparationer av en elanläggning i villan. Kollegium anser, att det saknarstörre betydelse om förslaget i denna del inte genomförs och finner att enskadeUdande vanligen torde vara tillräckUgt skyddad genom att få rätt till ersättningav den självständige medhjälparen. och efterlyser en rättvisare lösning och ifrågasätter, om enuppdragsgivare rimligen bör vara ansvarig för en självständig medhjälpare ochdennes folk i andra fall än då uppdragsgivaren har underlåtit att lämnamedhjälparen upplysning om förhållanden som medhjälparen inte utan vidare hörha haft eller ha skaffat sig kännedom om på grund av sin sakkunskap. Maj:ts proposition nr 1972 205 Även SAF avstyrker förslaget. Detta statuerar enligtföreningen ett ansvar för uppdragsgivaren även för de skadefall som inträffar iuppdragstagarens verksamhet till följd av uppdraget. Bestämmelsen skall kunnatillämpas också vid förpliktelser som grundas på en allmänt utformad föreskriftsom t. ex. 7 § arbetarskyddslagen. Trots kommitténs uttalanden om möjligheternaatt ur en sådan föreskrift härleda ett konkretiserat åliggande att vidta enbestämd åtgärd finner föreningen det uppenbarligen inte vara möjligt att närmarebedöma räckvidden av förslaget i denna del. Bortsett härifrån finns det enligtföreningen inte bärande skäl för en regel av så överraskande art. Det gällerhär förhållandet mellan självständiga företagare. Uppdragsgivaren skall hafull regressrätt mot uppdragstagaren. Också i övrigt är förhåUandet mellanparterna dispositivt. Mot den bakgrunden finner föreningen inte något skäl attlagstifta om ett principalansvar företagare emellan. Stadsjuristeni understryker förslagets vittgående verkningar och belyser mycketutförligt svårigheten att tillämpa det. En analys av kommitténs exempel pålagstiftning, som skulle medföra skadeståndsansvar för fastighetsägare på grundav byggnadsentreprenörs åtgärder, ger enligt stadsjuristen vid handen att detär oklart, om förutsättningarna för detta skadeståndsansvar verkligenexisterar. Det lär nämligen inte bara i fråga om grannelagsrätt ochbyggnadslagstiftning vara ytterst besvärligt att fastställa, om lagstiftningenkan sägas ålägga en uppdragsgivare att i någon särskild egenskap vidta enskadeförebyggande åtgärd. Förslaget skulle kunna få endast partiellaverkningar, t. ex. därigenom att många skadefall vid byggnadsentreprenaderfaller utanför. Bortsett från de olägenheter som är förenade därmed anserstadsjuristen att förslaget är mindre väl motiverat. Kommittén antar, attentreprenören regelmässigt är den ekonomiskt svagare parten iavtalsförhållandet och att därför från både dennes och den skadelidandessynpunkt är rimligast, att byggherren får svara för skador till följd avarbetet. Motivet är inte bärande, när det gällerbyggnadsentrepre-nadförhållanden. Det låter sig inte säga, att entreprenörernaens regelmässigt framträder som en ekonomiskt svagare part än beställarna. Detmotsatta förhållandet är mycket vanligt. Kommitténs förslag innefattar enreglering rakt motsatt den som är normal vid byggnadsentreprenader. Enligt devanligen använda kontraktsvillkoren fritas byggherren i princip frånansvarigheten för sådan skada på tredje mans person eller egendom somorsakas av entreprenadarbetet. Förslaget skulle leda till att skadeståndskravennormalt kommer att riktas mot byggherren och inte som mot entreprenören,varpå byggherren lika regelbundet skulle regressvis yrka ersättning aventreprenören för utgivet skadestånd. Två skadeståndsprocesser skulle alltsåkunna uppkomma. Vidare anser stadsjuristen det inte ara rimligt att också skadavållad av entreprenörens folk skall kunna rutlösa ansvar för byggherren.Uppgörelsen skulle därmed ytterligare kom- 206 Kungl Majits proposition nr 5 år1972 pliceras, Processuelll blir vidare byggherren försatt i enmindre gynnsam position, eftersom entreprenören har långt större möjligheteratt framskaffa bevismaterial. Den förre skulle ofta komma i den situationen attersättning för utgivet skadestånd inte alls kan utgå eller kan utgå med endastjämkat belopp. Som ytterligare ett skäl mot förslaget anför stadsjuristen, attentreprenörer och andra självständiga medhjälpare har skaffatsig ökat skydd genom ansvarsförsäkring och att ansvaret från preventiv sjmpunktbör vila på entreprenören, som har den största kunskapen och erfarenheten påsitt verksamhetsområde. Entreprenören kan också bäst bedöma risken och vidtabetryggande åtgärder mot skadefall. I allt väsentligt likartade synpunkterframförs av Svenska stadsförbundets styrelse, ,och hamnstyrelsen i , som samtliga avstyrker förslaget idenna del och påpekar, att gränsdragningen mellan sådana skadevållandearbetsmoment som faller in under de särskilda förpliktelserna och övrigaskadevållande handlingar kan vålla svårigheter. Vissa av stadsjuristens synpunkter delas avöverståthållarämbetet, som anser det mindre tillfredsställande med enföreskrift om skadeständsskyldighet i syfte att få bestämmelser omskadeförbyggande åtgärder efterlevda. intar också enavvisande hållning men redovisar synpunkter av delvis annan karaktär.Förbundet finner, att osäkerhet kommer att bestå i frågan, när uppdragsgivarenblir ansvarig för självständig medhjälpares vållande på annan grund än attpolitirättsUga förpliktelser har åsidosatts. Avvikelser från huvudregeln attuppdragsgivaren går fri från ansvar bör enligt förbundet komma ifråga utan att särskilda omständigheter kan åberopas. Förbundet anser, att manutan lagstiftning men genom ett utbyggt försäkringsskydd kan uppnå etttillfredsställande skydd för skadelidande tredje man. En utredning omförsäkringsskyddets betydelse i skadeståndsfrågorna bör inte föregripas genomatt man inför lagbestämmelser om ett utsträckt principalansvar utifrånpolitirätts-liga aspekter. ansluter sig tillSAF:s jrttrande och för fram vissa speciella synpunkter i anslutning tillkommitténs uttalande, att den som är bärare av en förpliktelse inte bör kunnaundandra sig det ekonomiska ansvaret för förpliktelsens fullgörande genom attuppdra åt någon utomstående att vidta vissa åtgärder. I det avseendet anser föreningenatt förslaget motverkar tendenser att överföra det objektiva ansvar som undervissa betingelser anses föreligga inom grannelagsrätten på en part som enligträttspraxis inte bör belastas med ansvaret. De huvudsakUga riskerna för skadapå grannfastighet faller emellertid utanför den allmänna ansvarsförsäkringen.Den normala ansvarsförsäkringen för en entreprenörs byggnadsverksamhet täckersålunda inte det s.k. byggherreansvaret. Om ett principalansvar införs, är detur den aspekten av värde att reglerna ut- Maj:ts proposition nr 1972 207 formas så, att det blir möjligt att fastställa vem som haratt bära detta ansvar bland det flertal entreprenörer som är engagerade i sammaprojekt. Osäkerhetsmoment uppkommer enligt föreningen, om den nya lagstiftningeninte kan utpeka rätt subjekt. Begränsning till person- och sakskada.Majoriteten av de få re missinstanser som har uttalat sig i denna del tillstyrker, att lagstiftningens räckvidd begränsas på det sätt som kommittén har föreslagit. Försvarets civilförvaltning ifrågasätter, om principalansvaret skall täcka också ersätt ning för sveda och värk samt för lyte och framtida men. Förvaltningen framför dock inte något konkret ändringsförslag. Hovrätten för Nedre Norr land och efterlyser mera klarläg gande uttalanden om analogisk tillämpning av förslaget vid ren förmögen hetsskada. Enligt förbundet är det tveksamt, om en sådan tillämpning bör förekomma, när anställd vållar arbetskamrat ren förmögenhetsskada eller icke-ekonomisk skada. motsätter sig att principalansvaret begränsas till att gällaperson- och sakskada. Begränsningen saknar enligt förbundet principiell grund.Hela skadan av den beräkneliga risken bör såsom i och varaersättningsgiU. Jämkning av principalansvar. Kommitténs förslag idenna del har i princip godtagits eller lämnats utan erinran av majoriteten av remiss instanserna. Det avstyrks helt bara av vissa arbetstagarorganisationer. Justitiekanslemanser goda skäl föreligga för jämkningsregeln, som främst avser att hållautvidgningen av principalansvaret inom en lämplig ram. Sedd på detta sätt ärregeln tillräckligt motiverad, även om den medför att rättsläget blir merasvårbedömt, när principalansvar görs gällande. Denna olägenhet kan emellertidmotverkas genom att man i motiven drar upp någorlunda fasta riktlinjer förtillämpningen. Justitiekanslem finner i likhet med kommittén, att hänsyn intebör tas till handlingens beskaffenhet utan att regeln bör inriktas på fall dåden ansvariges ekonomiska förhållanden gör principalansvaret oskäligtbetungande. har anfört liknande sjmpunkter. Kommerskollegiumanser också jämkningsregeln behövlig. Den bör dock inte motiveras av hänsyntill mindre företagare och privatpersoner, som saknar eller har otillräckligansvarsförsäkring. Enligt kollegium har den omständigheten ingen betydelse,eftersom ansvarsförsäkringarna bör anpassa sig efter skadeståndsreglerna ochinte tvärtom. SAF harinte någon erinran mot den i förslaget angivna principiella förjämkning. Enligt föreningen är det dock inte försvarligt att utesluta helagruppen av arbetsgivare, som själva deltar i arbetet under omständigheter somföga skiljer dem från de anställda, från jämkningsmöjlighet vid eget vållandeeller vållande hos »organledningen». 208 Kungl Maj.ts proposition nr 5 år1972 ning kan föreligga, när arbetsgivaren själv har varitvållande, inte minst om man beaktar, att arbetsgivaren i ett litet företag oftaensam fungerar som arbetsledning. anser, att kretsen av de fall därjämkning får ske av hänsyn till den skadelidande bör begränsas i väsentligtstörre omfattning än kommittén har förutsatt. Med hänsyn till den relativtringa kostnad som en ansvarsförsäkring medför även för mindre företagare finnsdet enligt inspektionen inte anledning att bedöma underlåtenhet att tecknaförsäkring aUtför milt. Liknande synpunkter framhålls av försvarets civilförvaltningoch av , som föreslår att jämkning överhuvud taget inte skall förekomma inom den ram som skulle kunna täckas avansvarsförsälaing. anser att jämkning med anledning avatt arbetsgivaren saknar eller har otillräcklig ansvarsförsäkring bör komma ifråga bara i undantagsfall, 7'CO finner det tveksamt om en jämkningsmöjlighet börinföras och anser att den i varje fall inte bör gälla näringsidkare, även omden skulle gälla för »smärre förhållanden». De som bedriver ekonomiskverksamhet bör vara underkastade samma ansvarighet, oavsett rörelsens storlek.Organisationen förordar, att jämkningsregeln i första hand begränsas till attgälla icke-ekonomisk verksamhet och att bestämmelsen utformas så, att det klartframgår att den skall tolkas restriktivt. Regeln bör, enUgt TCO, inte gällasådana självförsäkrare som t. ex. stat och kommun. En klart avvisande hållning till förslaget i denna delintar LO och SR samt vissa av de fackförbund som LO har hört. Vad LO anförsynes representativt för dessa remissinstansers inställning. Det förhållandet att småföretagare eller privatpersoner sommer eller mindre tillfälligt kommit i arbetsgivarställning underlåtit attteckna försäkring och därvid självför\'ållat satt sig i en brydsam ekonomisksituation när skada inträffar, kan enligt LO:s förmenande inte utgöratillräckliga skäl för en jämkningsgrund, än mindre bör en ringa skaderisk ide.ssa arbetsgivares verksamhet erhålla den rättsföljd som här angivits. Enmindre skaderisk bör enbart komma till uttryck i en lägre försäkringspremie,vilket otvivelaktigt skulle få till följd en ytterligare utbredning avansvarsförsäkring och stärka strävan att vidtaga skyddsåtgärder mot skada.Kommitténs förslag måste anses få den motsatta effekten. LO vill här påpeka atterfarenheten har visat att de arbetsgivare som har underlåtit att tecknaförsäkring oftast är de som haft en otillfredställande skyddsstandard påarbetsplatsen, ett förhållande som kommittén inte synes ha observerat. Man börockså beakta att även om det åligger principalen att bevisa att ett ojämkatskadestånd, när försäkring saknas, skulle, därest det utdömdes, vara oskäligtbetungande med hänsyn till hans ekonomiska situation, torde det vara ytterstsvårt för domstolarna att skapa sig en objektiv bild av den aktuellasituationen på andra grunder än vad som från den skadevållandes sida visats, änmindre torde det för den skadeUdande kärandeparten finnas någon möjlighet avrättslig betydelse att motbevisa svarandens påstående i detta avseende. Dettatorde medföra, att man har all anledning befara, att Maj.ts proposition nr 1972 209 kommitténs förslag härigenom kommer att leda till en ickeönskvärd rättsosäkerhet och oenhetlig praxis, och båda dessa faktorer kommer ihög grad att motverka att en större fasthet i regelsystemet än vad som förnärvarande är fallet uppnås. Den omständigheten att skadefallen intar ensärställning på grund av att principalen oberoende av egen culpa svarar förannans vållande utgör ingen avvikelse från nu gällande rätt och såvitt bekanthar något krav på jämkning på denna grund ej tidigare framförts, varför det kanantagas att denna juridiska konstruktion ej medfört någon olägenhet av praktiskbetydelse. Vidaretorde rättsliga åtgärder mot en principal som saknar försäkring i praktikeninte vidtagas såväl på grund av att denne oftast saknar utmätningsbaratillgångar som på grund av att parterna genom ulomprocessuella förhandUngar kannå en för båda parter godtagbar lösning. Att med hänsyn till rena undantagsfallinföra jämkningsmöjlighet av sådant slag, att innehållet i §§ 1 och 2 betänkligturholkas och vissa principalers brist på ett socialt ansvar för sina anställdapremieras, synes LO ur principieU synpunkt helt oacceptabelt och praktisktomotiverat. Förhållandet till speciallagstiftning och tillkontraktsrättsliga regler. Kommitténs allmänna uttalanden om förslagetsförhållande till speciallagstiftning har inte rönt gensagor underremissbehandlingen.