prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag vill emellertid framhålla, att i fall dålagstiftaren har föreskrivit skadeståndsskyldighet för culpösa förfaranden sommedför ren förmögenhetsskada, det ligger nära till hands att tiUämpaprincipalansvar enligt samma grunder som när en arbetstagares personligaersättningsskyldighet grundas på den allmänna culparegeln. Jämkning av principalansvar. En arbetsgivare somenUgt gällande rätt ådrar sig skadeståndsansvar på grund av hans drifts- ellerarbetslednings vållande kan inte få någon jämkning av skadeståndet. Skadeståndskommitténhar emellertid föreslagit, att en jämkningsregel införs i den nyalagstiftningen. Enligt förslaget skall jämkning av skadestånd vidprincipalansvar kunna ske, om skadeståndet med hänsjm till den skadeståndsskyldigesekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt finnes oskäligtbetungande. Regeln har av kommittén motiverats främst med hänsyn tillönskemålet att det i mindre förhållanden skall kunna und- 15 Bihang till protokoll 1972. 226 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 vikas, att arbetsgivaren blir oskäligt betungad, näransvarsförsäkring saknas eller är otillräcklig. I detta sammanhang harkommittén erinrat om bl. a, den allmänna jämkningsregel som finns ischvsreizisk rätt och som kan tiUämpas även vid det s. k, presumtionsansvar förarbetstagares vållande som gäller där samt om de jämkningsmöjligheter som finnsenligt § 25 i de danska och norska försäkringsavtalslagarna, när det är frågaom s, k, husbondeansvar för en skada vilken är täckt av skadeförsäkring (»SkadeståndII», bilaga 3, s, 139 och 153). förslag i denna del har lämnats utanerinran av det övervägande antalet remissinstanser låt vara att viss oenighethar rått i fråga om regelns tillämpning i olika situationer och bl, a, omverkan av ansvars- resp, objektsförsälcring. Förslaget avstyrks emellertid avLO och jrtterligare några arbetstagarorganisationer. Från det hållet har maninvänt bl, a,, att en jämkningsregel skulle gynna de arbetsgivare som intetecknar ansvarsförsäkring och motverka en ytterligare utbredning av sådanförsäkring. Det har också uttalats farhågor för att regeln skall leda tillrättsosäkerhet och en oenhetlig praxis. Å andra sidan har det från arbetsgivarhåll bl, a. av SAF framhållits, att det särskilt i mindre förhållanden kanföreligga skäl att jämka skadeståndsansvaret också vid culpa hos arbetsgivarensjälv eller, när det gäller juridiska personer, dessas organ. Jag har tidigare uttalat som min principiella uppfattning,att man i och för sig inte bör känna sig hindrad att nu införa jämkningsreglerför särskilda kategorier skadevållare eller för speciella skadefall enbart avden omständigheten att frågan om en allmän jämkningsregel aktualiseras genomdet utredningsuppdrag som jag ämnar föreslå att skadeståndskommittén får. Menvarje förslag om en speciell jämkningsregel måste bedömas efter en noggrannprövning av det föreliggande behovet samt de olägenheter det kan föra med sigatt på detta sätt föregripa en kommande allmän reglering av frågan. Flera skäl talar för kommitténs förslag. Det kanvisserligen sägas, att bördan av det principalansvar som gäller f, n. intesynes ha utgjort någon betydande belastning för arbetsgivarna, trots att deinte haft någon möjlighet att få jämkning av detta ansvar. Den utvidgning avprincipalansvaret som föreslås förändrar emellertid läget i flerabetydelsefulla hänseenden. Att ansvar mot tredje man kommer att inträda ocksåvid vållande av de lägst anställda betyder kanske inte så mycket, eftersomarbetsgivarnas ansvarsförsäkringar redan täcker arbetstagarnas ansvar i sådanafall. Mera betydelsefuUt i detta sammanhang är, att det oinskränktaprincipalansvaret kommer att omfatta aUa arbetsgivare, alltså även i rentprivata förhåUanden och i icke-ekonomisk verksamhet, där ansvaret för drifts-och arbetsledning knappast har spelat någon praktisk roll. Det ärtydUgt, att fullt skadeståndsansvar utan jämkningsmöjligheter för Maj.ts proposition nr 1972 227 skador, som en arbetstagare kan vålla, i vissa sådanasituationer kan medföra en oskälig ekonomisk belastning. En stelbent tiUämpningav skadeståndsreglerna kan här i enskilda fall motverka strävandena mot enmera rationell fördelning bland medborgarna av kostnaderna för skadeersättning. Som kommittén har påpekat utgör också den omständighetenatt del här är fråga om skadeståndsansvar oberoende av eget våUande ett skälalt ge ifrågavarande skadefall en särställning. I själva verket är det förstagången som det i svensk lagstiftning införs generella regler om ett skärptskadeståndsansvar, som för åtskUliga fall inte kan motiveras utifrån sådanarisksynpunkter som traditionellt bär upp speciella regler om objektivt ansvar.Detta ger anledning att gå fram med viss försiktighet. Det senast sagda är emellertid också ett skäl att begränsafrågeställningen till spörsmålet om jämkning av det egentligaprincipalansvaret. Att det kan te sig obilligt att ålägga enarbetsgivare fullt skadeståndsansvar med anledning av hans eget vållande skallinte förnekas. Men det gäller också i åtskilliga andra fall av ansvar för egenculpa. Här rör man vid den större frågan om en allmän jämkningsregel, och detkan inte komma i fråga att föregripa utredningsarbetet rörande det problemetgenom att bryta ut en så stor och heterogent sammansatt grupp som arbetsgivaretill en särbehandling. LO:s och vissa andra arbetstagarorganisationers farhågorför att en jämkningsregel skulle motverka en ytterligare utbredning avansvarsförsäkring torde vara överdrivna. I privata förhållanden och iicke-ekonomisk verksamhet kan skaderiskerna antas vara ringa ochjämkningsreglema fåi' följaktligen mycket liten praktisk betydelse. Men inte hellernär det gäller de näringsidkande arbetsgivarna, som organisationerna i förstahand torde ha haft i tankarna, finns det anledning att räkna med någon negativeffekt på utbredningen av ansvarsförsäkring. Sådan försäkring ingår normalt somett moment i en kombinerad försäkring av något slag, ibland i en s. k.paketförsäkring, vilken omfattar också bl. a. objektsförsäkring. De näringsidkaresom är förutseende nog att försäkra sina maskiner, byggnader, inventarier etc.blir regelmässigt erbjudna en ansvarsförsäkring. När en privatpersonvill försäkra sin fastighet eller sitt lösöre mot allehanda skaderisker fårhan ansvarsförsäkringen s, a, s, på köpet. En arbetsgivares vilja att försäkrasin egendom lär inte nämnvärt påverkas av, huruvida hans skadeståndsansvar ivissa undantagsfaU kan jämkas eller inte. Den arbetsgivare åter, som visar sålitet förtänksamhet, att han över huvud taget inte bryr sig om att skaffaförsäkringsskydd, lär knappast heller påverkas av den skadeståndsrättsliga regleringeni detta hänseende. Slutligen får man inte förbise, att utvidgningen avprincipalansvaret i sig själv utgör ett incitament att tecknaansvarsförsäkring. Till det anförda kommer, att en jämkningsregel ju inteinnebär något 228 Kungl Maj.ts proposition nr 5 år1972 totalt skydd mot skadeståndsansvar. Som kommittén harframhållit bör redan risken att bli skadeståndsskyldig vara tillräcklig för attmana näringsidkare och andra arbetsgivare i gemen att tecknaansvarsförsäkring, och detta oberoende av att ett stort skadestånd undantagsviskan tänkas bli nedsatt för den händelse det skulle vila enbart på reglerna omprincipalansvar. Det är f. ö. inte heUer meningen att en jämkningsregel skaUtillämpas så, att den premierar arbetsgivare som har underlåtit att försäkrasig utom i fall då underlåtenheten kan framstå som ursäktlig, t, ex. när enprivatperson rent tillfälligtvis har anlitat en arbetstagare. Men även för de arbetsgivare som har ansvarsförsäkring kanen jämkningsregel få betydelse. Försäkringssummorna Ugger visserligen påen nivå som torde täcka alla normala skadefall, men det kan inte uteslutas, atten skada av oväntat stor omfattning inträffar och att försäkringen visar sigotiUräcklig. Det överskjutande beloppet drabbar då arbetsgivaren ensam, ochdetta kan leda till obilliga konsekvenser. Särskilt med hänsyn tillatt det här rör sig om ett skadeståndsansvar oberoende av eget vållandeförefaller det rimligt, att man i ett sådant fall har tillgång till enjämkningsregel. Vad jag hittiUs sagt har tagit sikte på en regel sommöjliggör jämkning, när skadeståndet skulle bli oskäligt betungande för denskadeståndsskyldige arbetsgivaren med hänsyn främst tUl dennes ekonomiskaförhållanden. Kommittén har inte heller tänkt sig att det skall finnasmöjligheter till jämkning på annan grund. För egen del vill jag emellertid ifrågasätta, om man intekan och bör gå något längre än kommittéförslaget förutsätter. De nya reglernaom principalansvar innebär som nämnt att man utvidgar skadeståndsansvaret förvissa rättssubjekt. Det är angeläget att en reform av detta slag inte leder tUlen utveckling som står i strid med vad man på lång sikt eftersträvar i fråga omde olika ersättningssystemens struktur och funktion i samhället eUer somavviker från en redan nu förhärskande uppfattning om vad som är rimligt ochrationellt med avseende på fördelningen av de ekonomiska bördorna i följd avskadefall. De nya reglerna måste därför utformas så att de så långt möjligtmedger en tUlämpning i principiell överensstämmelse med lagstiftarenslångsiktiga målsättning och med allmänt vedertagna värderingar. Jag har tidigare uttalat, att reformarbetet på dettaområde allmänt sett bör inriktas på att ersättningsfrågorna i möjligaste månskall lösas genom försäkringsanordningar och att skadeståndsreglernas betydelsei motsvarande mån bör minskas. På personskadeområdet tänker jag mig enutbyggnad av de direkta försäkringsanordningarna socialförsäkringen ochfrivillig försäkring i olika former. För egendomsskadornas del bör målet varaatt sådana skador i största möjliga omfattning skall ersättas genom skadeförsäkringpå den skadelidandes sida. Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 229 Försäkring i olika former har stor utbredning,I den mån man i överensstämmelse med de angivna riktiinjerna anser, att skadorsom ersätts genom försäkring bör slutligt bäras av försäkringskollektivet,måste de skadelidandes rätt att kräva skadestånd för en skada som täcks avnågon form av person- eller objektsförsäkring och försäkringsgivarnas rätt attmed hjälp av skadeståndsreglerna återkräva utgiven försäkringsersättningbegränsas. Men det kan också bli aktueUt att inskränka skadeståndsrätten förs.k. självförsäkrare (i fråga om innebörden av detta uttryck hänvisar jag tiUavsnitt 1.1.2.1.) och för dem som i strid med vedertagna handlingsnormer harunderlåtit att skydda sig genom försäkring. Inom socialförsäkringen är nyssnämnda ordning genomförd ioch med att ersättning ur sådan försäkring avräknas på skadestånd och attregressrätten är helt avskaffad. Vid ensldld personförsäkring är läget ettannat. Sådan försäkring har i regel karaktär av summaförsäkring. Försäkringsersättningenavräknas då inte på skadeståndet. Den skadelidande kan aUtså kräva fullersättning av den som är skadeståndsskyldig. Å andra sidan finns inte någonregressrätt för försäkringsgivaren. Vid skadeförsäkring åter är denskadelidande visserligen oförhindrad att kräva fullt skadestånd, om han intevUl utnyttja försäkringen. Men gör han det, har försäkringsgivaren i principregressrätt mot den skadeståndsskyldige. Regressrätten är visserUgen inskränktgenom reglema i 25 § FAL. Men eftersom dessa regler är dispositiva kanförsäkringsgivarna genom förbehåll i försäkringsvUlkoren undgå att träffas avde inskränkningar i regressrätten som reglerna sjrf-tartUl. Frågan om enskUd försäkringsgivares regressrätt och därmedsammanhängande frågor om bl. a. självförsäkrares stäUning ochförsäkringshavarefs rätt tiU skadestånd har som nämnt utretts (avsnitt 1.2.2. ).Det förslag tiU nya regler på området som lades fram av särskUttUlkallad utredningsman syftade tUl långtgående begränsningar av regressrättenoch i viss omfattning också av rätten för försäkringshavare och självförsäkrareatt kräva skadestånd. Reglerna föreslogs bli tvingande och innebar i fråga omskadeförsäkring i huvudsak, att regresskrav mot annan än den som vållat skadanuppsåtligen eller av grov vårdslöshet skaU kunna nedsättas, om det kan ske utanatt »försäkringsmässiga hänsyn» åsidosätts, att en skadelidande inte skall habättre rätt än den som har försäkrat det skadade intresset, samt attsjälvförsäkrares rätt tUl skadestånd skall begränsas på samma sätt somförsäkringsgivares regressrätt. I fråga om summaförsäkring innebar förslaget iallt väsentligt inte någon ändring i förhåUande tUl vad som gäller f. n. Huvudprinciperna i detta förslag tUlstjktes eller godtogsaUmänt under remissbehandlingen. Men de tekniska lösningar som föreslogskritiserades i åtskUliga yttranden. Av skäl som jag har redovisat i detföregående (avsnitt 1.5.3.) anser jag inte att förslaget kan läggas tUl grundför lagstiftning. Maj:ts proposition nr 5 år1972 vill emellertid förorda att skadeståndskommitté som f, n, överväger bl.a. frågan om summaförsäkrings betydelse iskadeståndsrättsligt hänseende får i uppdrag att överarbeta regressreglernaoch att lägga fram förslag till en reglering av de skadeståndsrättsliga frågorsom nära sammanhänger med regressrätten. Jag har redan tidigare angett vissariktlinjer för ett sådant utredningsarbete. Utgångspunkten bör vara, att någonregress från skadeförsäkring som huvudregel inte skall vara tillåten, attundantag dock kan vara motiverade av speciella förhållanden inom vissa grenarav försäkringen samt att de regressregler som föreslås i princip skall varatvingande, I uppdraget bör också ingå att utreda frågan om verkan iskadeståndshänseende av att sedvanligt försäkringsskydd inte finns. Det säger sig självt att det pågående eller planeradeutredningsarbetet inte bör föregripas. Men i den mån grundtankarna i det äldreutredningsförslaget och riktlinjerna för den kommande utredningen kan sägasvara uttryck för en redan allmänt vedertagen uppfattning om det inbördes förhållandetmellan försäkring och skadestånd och om de båda ersättningssystemens funktionär det, som jag framhöll, rimligt att lagstiftaren utformar nyaskadeståndsregler på ett sätt som gör det möjligt att tiUämpa dem iöverensstämmelse med denna uppfattning. När det gäller personförsäkring i form av summaförsäkringkan det visserligen anföras goda skäl för vissa ändringar i det nuvarandesystemet. Men en ändring av innebörd att summaförsäkring i större eller mindreutsträckning avräknas på skadestånd skulle medföra betydelsefuUa ekonomiskaverkningar, eftersom de skadelidande f.n. regelmässigt torde utnyttja sinamöjligheter att få skadestånd i tillägg till ersättning ur summaförsäkring.Reformer av den räckvidd det här skulle bli fråga om bör föregås av utredningsarbeteoch bör i princip avse hela personskadeområdet. Eftersom skadeståndskommitténf, n, också överväger en reform av detta slag bör man enligt min mening varaåterhåUsam när det gäller att genom särskUda regler enbart inom den nu aktueUalagstiftningens område inskränka skadeståndsansvaret på den grund att skadanhar föranlett utbetalning från summaförsäkring. Visserligen bör en sådanomständighet kunna beaktas vid bedömningen av om skadestånd enligt de nyaprincipalansvarsreglerna blir oskäligt betungande för den skadeståndsskyldige.Men existensen av summaförsäkring bör inte utgöra någon självständig grund förnedsättning av skadeståndsansvaret. Situationen är visserligen i någon mån en annan i fråga omsådan personförsäkring som enligt 25 § FAL skall behandlas somskadeförsäkring. Frågan om förhållandet mellan skadestånd och försäkringar avdetta slag hänger emellertid intimt samman med frågan om förhållandet meUan summaförsäkringoch skadestånd. Hithörande problem bör bedömas i ett sammanhang och så tordeockså komma att ske inom skadeståndskommittén. Personförsäkringar avskadeförsäkringskaraktär torde f. ö. ha mycket be- Kungl Maj:ts proposition nr 1972 231 gränsad praktisk betydelse. Under dessa förhållanden anserjag att inte heller personförsäkring av detta slag bör kunna åberopas som ensjälvständig jämkningsanledning. Annorlunda förhåller det sig när en sakskada är täckt avobjektsförsäkring. Regresspraxis vid objektsförsäkring är visserligen restriktiv.Som jag har redovisat närmare i avsnittet om försäkringsgivares regressrätt(1.1.2.7.) utövar svenska skadeförsäkringsgivare i allmänhet inte regress ividare omfattning än som direkt följer av 25 § FAL, dvs. vid uppsåt eUer grovvårdslöshet på den skadeståndsskyldiges sida eller när denne bär rentobjektivt ansvar. Undantag gäller dock i vissa försäkringsgrenar, främst sjö-och transportförsäkring, där regress förekommer i större utsträckning. Dessutomgäller aUmänt sett, att den som är självförsäkrare i fråga om ansvarsförsäkring t, ex, staten inte kan räkna med att dra fördel av existeranderegressöverenskommelser mellan försäkringsbolagen och aUtsä kan utsättas förregresskrav även i andra fall än som anges i 25 § FAL. Den regressöverenskommelse av som jag harberört torde i stort sett stämma väl överens med en allmänt rådandeuppfattning om vilken ordning som bör gälla i fråga om förhållandet mellanskadeförsäkring och skadestånd. Den rimmar också väl med den allmännainställning i frågan som jag har gett uttryck åt i det föregående. Det tordeockså vara en utbredd uppfattning att den som uppträder som självförsäkrare ifråga om objektsförsäkring inte bör ha en vare sig bättre eller sämre ställningän försäkringsgivaren skulle ha haft, om försäkring hade tecknats. Men det hari det hänseendet knappast utbUdats någon fast praxis i överensstämmelse meddenna uppfattning. Självförsäkrare torde sålunda i regel utnyttja sinamöjligheter att få skadestånd utan några inskränkningar. Försäkringsgivarnas regresspraxis får vidare anses varauttryck för uppfattningen att när en skada är täckt av objektsförsäkring denskadeUdande i första hand bör utnjtja försäkringen och inte i stället vända sigmot den som är skadeståndsskyldig. Regelmässigt utnjitjas nog ocksåförsäkringarna, men undantag kan tänkas förekomma, t. ex. när utnyttjandet aven skadeförsäkring innebär förlust av s. k. bonus för försäkringstagaren. Den ordning i stort som råder f. n. i fråga omförsäkringsgivarnas utövande av regress ger knappast anledning tiU någravägande invändningar. Från den synpunkten kan det synas onödigt att i dettasammanhang införa regler som gör det möjligt att begränsa återkravsrätten inomområdet för de nya principalansvarsreglerna. Men för det första ärregresspraxis inte enhetlig. Den är t, ex, betydligt mindre restriktiv inomsjö- och transportförsäkringen. Vidare kan man inte utesluta att det i enstakafaU görs avsteg från vad som annars tillämpas, bl. a. när skadeförsäkringsgivarenär ett utländskt försäkringsbolag. Det är slutUgen ovisst vilken praxis som kankomma att utbildas på grundval av de överväganden i 232 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 frågan som redan nu är aktuella. Det finns ytterligare ett skäl att överväga regler sommöjliggör en nyanserad tillämpning av de nya principalansvarsreglerna.Objektsförsäkring har visserligen som nämnt stor utbredning. Men även bortsettfrån självförsäkring förekommer det inte sällan att det saknas försäkringsskyddför egendom som normalt hålls försäkrad eller att försäkringsskyddet är betydligtmindre omfattande än som är vanligt. Det kan bero på slarv, förbiseende ellermedvetet risktagande. Visserligen finns det knappast några allmänt erkändanormer för i vilken utsträckning en person bör håUa sin egendom försäkrad. Menpå vissa områden är objektsförsäkring så utbredd, t. ex. när det gällerbrandförsäkring av byggnader, att underlåtenhet att hålla ett rimligtförsäkringsskydd allmänt torde uppfattas som ett så anmärkningsvärt avstegfrån normala handlingsmönster att vederbörande får skylla sig själv. För sådanafall är det önskvärt att underlåtenheten att ut-njrttjaförsäkringsmöjligheterna tillåts inverka på rätten att kräva skadestånd enligtde nya principalansvarsreglerna, oavsett om skadeståndet skulle bli oskäligtbetungande för den skadeståndsskyldige arbetsgivaren. Dessa överväganden har lett mig till slutsatsen att detvid sakskada bör finnas möjligheter att begränsa skadeståndsansvaret enligt denya principalansvarsreglerna i fall då detta är motiverat från sådanaförsäkringsmässiga synpunkter som jag här har redovisat. Men i avbidan påresultatet av det pågående eller planerade utredningsarbetet rörandeförsäkringsgivares regressrätt och de skadeståndsfrågor som hänger nära sammanmed detta spörsmål bör man inte gå längre än som är nödvändigt för att motverkasådana yttringar av de nuvarande ersättningssystemens uppbyggnad som inte ärgodtagbara från samhällsekonomiska sjmpunkter och som leder till en ickeönskvärd riskfördelning eller till ett irrationellt utnjrttjande av tillgängligaresurser. Det väsentliga är att förluster genom skadefall i möjligaste mån viaförsäkringsanordningar slås ut på ett större kollektiv. Det betyder att hänsynmåste tas också till förekomsten av ansvarsförsäkring. Så längeersättningssystemen i samhället i stor utsträckning är uppbyggda påskadeståndsrättslig grund, är det angeläget att uppmuntra tUl tecknandet avansvarsförsäkring. Jag anser därför att skadestånds- eller regresskrav medstöd av de nya principalansvarsreglerna bör tillåtas i full utsträckning inomramen för en föreliggande ansvarsförsäkring. En motsvarande ordning bör gällanär kravet riktas mot en arbetsgivare som uppträder som självförsäkrare. I falldå arbetsgivaren saknar ansvarsförsäkring utan att vara självförsäkrare börviss hänsyn kunna tas till i vad mån det anses höra till god ordning attarbetsgivare i allmänhet i motsvarande situation håller försäkringsskydd. Jag har här inte berört frågan, i vad mån regresskrav börtillåtas från ansvarsförsäkringsgivare, som har ersatt skadan, mot annan somenligt reglema om principalansvar är ansvarig solidariskt med den försäkrade. Kungl Maj:ts propositiöh nr 1972 233 Som jag har nämnt i det föregående (avsnitt 1.1.2.7. )anses visserligen 25 § FAL tillämplig på ansvarsförsäkring liksom på annanskadeförsäkring, men enligt försäkringsvillkoren brukar gälla en i principoinskränkt regressrätt mot annan än försäkrad som är ersättningsskyldig församma skada. Det bör framhållas att något problem på denna punkt inteuppkommer när det gäller regress mot ansvarsförsäkring och mot den som ärsjälvförsäkrare i fråga om sådan försäkring, I dessa fall blir enligt detresonemang som jag här har fört någon jämkning inte aktuell i den månåterkravet håller sig inom ramen för den regressansvariges försäkring. Inteheller uppkommer några svårigheter i fråga om regress från ansvarsförsäkringennär denna betalar skadestånd på grund av den försäkrades eget vållande.Allmänna grundsatser om den slutliga fördelningen av skadeståndet mellan fleraansvariga leder nämligen till att den som svarar på grund av egen culpa iprincip får bära hela ansvaret i förhållande tUl den som är skadeståndsskyldigenligt regler om principalansvar. Däremot får frågan huruvida jämkning skallske av ansvarsförsäkringens regressanspråk betydelse i en situation då denförsäkrade har förpliktats att utge skadestånd på grund av regler om rentobjektivt ansvar eller principalansvar och krav framstäUs mot en oförsäkradarbetsgivare, som inte är att anse som självförsäkrare med avseende påansvarsförsäkring. I det följande skaU jag behandla enbart detta sistnämndafall. En inskränkning av rätten tUl återkrav vidansvarsförsäkring på samma sätt som vid objektsförsäkring synes i och för sigstämma väl överens med den allmänna tankegången att skador i möjligaste mån börslås ut på ett försäluingskoUektiv. Vägande skäl kan emellertid anföras mot f. n, skulle göra ett så långtgående ingrepp i gällande rättsregler. Om manbegränsar ansvarsförsäkringsgivarens rätt tiU återkrav i den angivna situationenskulle detta innebära att det ofta lades i den skadelidandes hand att bestämmavem av de ansvariga som slutligen skaU bära den uppkomna skadan.