prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — Vidval av påföljd enligt våra bestämmelser får rätten inte skärpa den påföljd somhar ådömts genom den utländska domen men väl ådöma en lindrigare påföljd.Konventionens bestämmelser syftar inte till exakta, formeUa jämförelser mellanden utländska påföljden och de svenska påföljderna utan avsikten är att den nyapåföljden med hänsyn till samtliga omständigheter som har betydelse förverkställigheten skall bestämmas så att den dömdes situation vid verkställighethär i landet inte blir sämre än den skulle ha varit, om domen verkställts i denanmodande staten. Som åtalsrättskommittén har påpekat är detta en annan bedömningän den som görs t. ex. när ställning skall tas tiU fråga om ersättning förrättegångskostnad i högre rätt enligt 31 kap. 10 § RB. Enligt denna bestämmelseskall högre rätts dom anses som fällande bl. a. om den ådömda påföljden är attanse som "svårare" än den påföljd vartill lägre rätt har dömt. Ibestämmelsen om förbud mot reformatio in pejus i 51 kap. 25 § RB finnsmotsvarande uttryckssätt. Det är här också fråga om en annan bedömning än densom görs enligt BrB vid jämförelse mellan olika slag av påföljder, t. ex.enligt 1 kap. 4 § BrB. För att markera skUlnaden har i förevarande bestämmelsevalts uttrycket "strängare" i stället för "svårare"(påföljd). Andrastycket gäUer verkstäUighet av böter. Enligt art. 45.1 andra punkten får denanmodade staten vid verkställighet av bötesdom inte överskrida det maximum somdess egen lag innehåller i fråga om böter. Om sådant maximum saknas, får böterinte bestämmas till högre belopp än som vanligen åläggs i den anmodade statenför sådant brott. I svenska straffbestämmelser finns bötesmaximum utsatt vidpenningböter. En regel om att sådant maximum inte får överskridas har intagitsi förevarande paragraf. Promemorieförslaget har kompletterats med angivande avmaximum för penningböter vid flerfaldig brottslighet, . Närdet gäller dagsböter anges i promemorian att som bötesmaximum i konventionensmening får anses de högsta sammanlagda bötesbelopp som kan ådömas enligt 25kap. 2 eller 4 § BrB, dvs. 60 000 eller, när fråga är om gemensamt straff förfler brott, . Enremissinstans har ifrågasatt om böter som har ådömts utomlands i form avdagsböter skulle kunna bestämmas i dagsböter, högst 120 resp. 180, även iSverige. Under remissbehandlingen har också tagits upp frågan om möjlighet attomvandla i främmande stat ådömda penningböter till dagsböter. En remissinstansanser att skäl kan anföras för ett variabelt maximum, som beräknas medutgångspunkt i dagsbotsbeloppet i det aktuella fallet och anges till 120 eller,vid flera brott, 180 gånger detta belopp. Samtligadessa förslag förutsätter att man i det aktuella faUet gör utredning omdagsbotens storlek. Fråga uppstår då om dagsbotens storlek skall bestämmasefter förhållandena för det tidigare avgörandet eller efter dendömdes aktuella ekonomiska situation. Rimligtvis bör förhållandena vid tidenför den utländska domen vara avgörande. Det kan emellertid uppenbarligen varamycket svårt att åstadkomma tillförlitlig utredning i det hänseendet. Enligtmin mening bör verkställighetsärendena enligt den nya lagstiftningen intebelastas med sådana komplicerade dagsbotsutredningar. Jag förordar därför denlösning som har valts i promemorieförslaget och som bäst överensstämmer medvad konventionen föreskriver, nämligen att det utländska bötesbeloppet direktomvandlas tUl svenska kronor med iakttagande avatt de angivna maximibeloppen inte överskrids. I förevarande bestämmelseanges sålunda eller, när fråga är om gemensamt straff, 90 000kronor, som högsta bötesbelopp i fall då i svensk lag för motsvarande brottinte är stadgat svårare straff än dagsböter. Om fängelse ingår i straffskalan,behöver däremot maximibeloppen inte iakttas (art. 45.2). Men inte i något fallkan högre bötesbelopp bestämmas än som motsvarar beloppet av de böter somådömts genom det utländska avgörandet. Liksom i fråga om frihetsberövandepåföljd gäller nämligen att bötesstraffet i den utländska domen inte fårskärpas. Idenna paragraf, som motsvarar 13 § promemorieförslaget, finns enavräkningsregel som grundas på art. 44.3 i konventionen. Denna kräver attavräkning av verkställd frihetsberövande påföljd eller processuelltfrihetsberövande skall ske från påföljd som bestäms i den anmodade staten förbrott som omfattas av den dom som begärs verkställd. Enligt 13 §promemorieförslaget skall avräkning vara obligatorisk, oberoende av arten avden påföljd som bestäms av den svenska domstolen. Som jag har utvecklat närmarei den allmänna motiveringen vid min behandling av förslaget att i 2 kap. 6 §BrB införa en på art. 54 i konventionen grundad bestämmelse om obligatoriskavräkning vid lagföring i av påföljd som den tUltalade har undergåttutomlands för samma gärning måste emellertid beaktas att avräkning i egentligmening inte kan ske mot annan påföljd än böter eller fängelse. I första punktenav förevarande paragraf av departementsförslaget har därför föreskrivits, attden dömde skall tiUgodoräknas den utomlands undergångna påföljden liksom ocksåtid för anhåUande och häktning "i den mån det kan ske". Såvitt gälleravräkning av verkställd påföljd överensstämmer regeln i sak med den "avräkningsregel"som enligt vad jag föreslår skall tagas upp i 2 kap. 6 § BrB och som innebär,att när någon döms för brott för vUket han redan har undergått påföljdutomlands skälig hänsyn skall tas till vad den tUltalade har undergått avutomlands åtdömd påföljd och att full avräkning skall äga rum när han dömstill böter eller fängelse och den utomlands undergångna påföljden innebarfrihetsberövande. Bestämmelseni andra punkten, som saknar motsvarighet i promemorieförslaget, överensstämmermed andra stycket i mitt förslag tUl ändrad lydelse av 2 kap. 6 § BrB. Dentorde vara nödvändig, eftersom sistnämnda lagrum inte lär vara direkttUlämpligt i mål om verkställighet, där någon prövning av skuldfrågan inteäger ram. mån bestämmelsen om avräkning i nu förevarande paragraf avser tid föranhållande eller häktning är den sakligt sett vidsträcktare än den nuvarandeavräkningsregeln i 33 kap. 3 § BrB, eftersom denna bestämmelse inte torde avsefrihetsberövande i utlandet. 1972: 98 120 randeavräkningsregeln skiljer sig även pä det sättet från 33 kap. 3 § BrB, attavräkningen skall ske vid själva påföljdsbestämningen och inte framträder genomen föreskrift om verkställigheten. Idenna paragraf, som med vissa redaktionella justeringar motsvarar 14 §promemorieförslaget, finns i första stycket en regel om förverkande av visst belopp i pengar eller värdet av viss egendom, som har sin mot svarighet i art. 45 i konventionen. I svensk rätt finns inte något maxi mum för förverkande eller något högsta belopp som enligt praxis förver kas vid vissa brott. Med den utformning som det svenska straffrättsliga sanktionssystemet har enligt BrB kan man inte heUer på det sätt som av ses i art. 45.2 jämföra förverkande med andra brottspåföljder. I föreva rande paragrafs första stycke har därför endast föreskrivits att rätten skall omräkna förverkandebeloppet till svenska kronor med tillämpning av den valutakurs som gäller vid tiden för beslutet. Andrastycket i förevarande paragraf, som motsvarar art. 46.1., gäller förverkande avvisst föremål. Av skäl som anförts i anslutning till art. 45.2 har någonmotsvarighet till art. 46.2 inte tagits upp i förslaget. Dennaparagraf, som har sin motsvarighet i 15 § promemorieförslaget, innehåller iförsta punkten en bestämmelse om att svensk strafflag skall tillämpas vidbedömning av frågan vilket straff som är stadgat för eller kan följa på visstbrott. En sådan bestämmelse är nödvändig för att domstolen vid tillämpning avvissa bestämmelser i i mål om verkställighet av utländsk brottmålsdom, t.ex. 1 kap. 3 § RB, inte skall behöva tveka om vilket lands strafflag som skallvara avgörande i processuellt hänseende. Ärden ådömda påföljden böter, kan svensk domstol enligt 12 § andra stycketdepartementsförslaget inte ådöma svårare påföljd. I ett sådant fall bör RB:sbestämmelser för bötesmål tillämpas, även om enligt svensk lag kan följafängelse på brottet. I andra punkten av förevarande paragraf har därförföreskrivits att i sådant fall svårare straff än böter inte i något fall skallanses kunna följa på brottet. Dennaparagraf motsvarar 16 § promemorieförslaget. Iförsta stycket har i enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringenoch i överensstämmelse med art. 37 andra punkten och art. 41 intagits enbestämmelse att RÅ kan själv pröva framställning om verkställighet och utfärdastrafföreläggande, om framställningen endast avser böter eller förverkande.Strafföreläggande som meddelas för verkställighet av utländskt avgörande skallsålunda till skillnad från vad som Prop.1972: 98 121 gällerenligt 48 kap. 2 § andra stycket RB kunna utfärdas för enbart förverkande.Konventionen förutsätter nämligen att begäran om verkställighet kan avseenbart förverkande och det saknas anledning att i sådant fall inte ha tillgångtill den smidiga torm för handläggning av verkstäl-hghetsärenden somstrafföreläggande utgör. Iförevarande lagrum har i departementsförslaget också tagits upp en bestämmelseom maximibelopp för strafföreläggande, vilken saknar motsvarighet ipromemorieförslaget. Som högsta belopp har angetts de bötesbelopp som enligt 48kap. 4 § RB, jämförd med 25 kap. 2 § BrB, högst kan åläggas genomstrafföreläggande, dvs. eller, om påföljden avser flera brott, . Iandra stycket föreskrivs att för strafföreläggande, som utfärdas med stöd avförsta stycket, 48 kap. RB gäller i tillämpliga delar samt att 10 och 11 §§, 12§ andra och tredje styckena samt 1315 §§ departementsförslaget ägermotsvarande tillämpning. Om RÅ själv skall pröva framställning omverkställighet och utfärda strafföreläggande, prövas först om hinder motverkställighet föreligger. Finner RÅ att verkställighet kan ske, bestämmer hansedan ny påföljd för brottet med tillämpning av angivna lagram i lagförslaget.Att 48 kap. RB gäller endast "i tillämpliga delar" innebär bl. a.att RÅ inte skall anmana den dömde att erkänna gärningen, eftersom RÅ, påsamma sätt som domstolen, när prövningen ankommer på domstol, har att beaktaatt skuldfrågan inte får omprövas, Itredje stycket föreskrivs att RÅ, om strafföreläggandet inte god-känns, enligt9 § första stycket skall göra ansökan till rätten om dess prövning avframställningen om verkställighet. Bestämmelsen saknar motsvarighet ipromemorieförslaget, som dock i sak torde vila på förutsättningen att ettsådant förfarande skall tillämpas. Idenna paragraf, som motsvarar 17 § promemorieförslaget, ges bestämmelser omanvändningen av vissa tvångsmedel i ärende om verkställighet i aveuropeisk brottmålsdom. Förstastycket innehåller bestämmelser om anhåUande, häktning och reseförbud. I alltvasentUgt är dessa bestämmelser utformade i enlighet med föreskrifterna i art.32 i konventionen. Dessa föreskrifter omfattar i likhet med promemorieförslagetinte institutet reseförbud. Det synes emellertid lämpligt att domstol i fall dåaiUedning föreligger tUl antagande att ett reseförbud skulle vara entillräckligt ingripande åtgärd har möjlighet att förordna därom i stället förhäktning. Fråga om användning av nu nämnda tvångsmedel kan inte i något fallaktualiseras förrän den stat i vilken brottmålsdomen har meddelats antingengjort en for- Prop.1972: 98 122 mellframställning enligt 8 § första stycket om överflyttning av verkställigheteneUer på diplomatisk väg har underrättat om sin avsikt attinkomma med en sådan framställning. I fråga omförutsättningarna för anhållande och häktning har i departementsförslaget delvis på föranledande av vissa uttalanden under remissbehandlingen iförtydligande syfte skett vissa preciseringar, som saknar motsvarighet ipromemorieförslaget. Någon saklig ändring är dock inte åsyftad. I anslutningtill bestämmelsen i art. 32.1 (a) i konventionen har i departementsförslagetsom huvudregel föreskrivits, att tvångsåtgärd av detta slag får tillgripasendast om enligt svensk lag kan följa fängelse på brottmotsvarande den gärning som avses med den ådömda påföljden (24 kap. 1 § RB). Enytterligare förutsättning är liksom enligt promemorieförslaget att detskäligen kan befaras att den dömde avviker eller, när fråga är om utevarodom,undanröjer bevis (art. 32.1 (b)). I överensstämmelse med vad som gäller enligt24 kap. 2 § RB har vidare angetts, att anhållande och häktning kan äga rum ävenvid lindrigare brott, dvs. brott på vilket inte kan följa svårare straff änfängelse understigande eller böter, i fall då den dömde saknar hemvist iSverige och det skäligen kan befaras att han genom att bege sig från landet undandrarsig påföljd. Enligtdepartementsförslaget skall reseförbud kunna meddelas i fall då förutsättningarför häktning föreligger. Liksom 25 kap. 1 § RB öppnar emeUertid förevarandelagrum i förslaget generell möjlighet att meddela reseförbud även i fall dåenligt svensk lag för motsvarande brott kan dömas tUl fängelse på kortare tidän . Vid lindrigare brott kan reseförbud meddelas under sammaförutsättningar som gäller i fråga om anhållande och häktning. Att undanröjande av beviskan utgöra häktningsskäl i fall då den dom som ligger till grund förframställningen om verkställighet utgör en utevarodom men inte i andra fallberor på att verkställighet av utevarodom ibland skall föregås av enfullständig omprövning av det mål i vilket domen har meddelats (1922 §§departementsförslaget). I övriga fall begränsas prövningen till att avsepåföljdsfrågan och man behöver då inte försäkra sig om att den dömde hindrasfrån att undanröja bevis. Beslut om anhållandemeddelas av RÅ. Denne är också behörig att göra framställning till rätten omatt den dömde skall häktas eller meddelas reseförbud. Enligt 37 § förslagetkan dock RÅ:s behörighet komma att delegeras till annan åklagare. Att märka äratt enligt departementsförslaget reseförbud kan meddelas endast av rätten, somgivetvis också är ensam behörig att besluta om häktning. Iandra stycket första punkten av denna paragraf föreskrivs såvitt gälleranhåUande och häktning i överensstämmelse med art. 33.1 i konventionen attbestämmelserna i 24 kap. 324 §§ resp. 25 kap. 2 9 §§ RB skall äga motsvarandetillämpning i fråga om anhållande och 1972: 98 123 häktning resp. reseförbud. Vad gäller anhållande innebärdenna hänvisning bl. a. att efterlysning av den dömde kan komma i fråga (24:6), att den anhållne skall friges när häktningsskäl ej längreföreligger (24: 10) eller när tiden för ansökan om hans häktning har utgåttutan att sådan ansökan gjorts (24: 12). Av hänvisningen till 24 kap. RB följer vidare attverkställighet av beslut om såväl anhållande om häktning skall ske i enlighetmed lagen (1958: 213) om behandling av häktade och anhållna m. fl. under hänsynstagandetill de särskilda föreskrifterna i 24 kap. 11 eller 22 §. Vid tUlämpning i förevarande fall av 24 kap. 18 eller 19 §eller 25 kap. 6 eller 7 § RB bör vad som där föreskrivs om tid för åtalsväckande gälla tid för ansökan enligt 9 § förevarande lag. Andra stycket andra och tredje punkterna motsvarar art.33.2 i konventionen. Utöver de skäl för omedelbar frigivning av anhållen ellerhäktad som skall beaktas till följd av huvudregelns hänvisning till bestämmelsemai 24 kap. RB anges sålunda i andra punkten av förevarande stycke, attfrihetsberövande här i landet på grund av beslut enligt första stycket omanhållande eller häktning inte i något fall får fortgå attden dömde enbart härigenom, eller efter sammanräkning med den tid han på grundav det brott den aktuella europeiska brottmålsdomen avser tidigare utomlandshar varit berövad friheten, kommer att hållas i förvar längre än som motsvarartiden för den i domen bestämda frihetsberövande påföljden (art. 33.2 (a)). Fördet faU att beslut om anhållande eller häktning meddelats innan den främmandestaten gjort en formell framställning om verkställighet föreskrivs vidare itredje punkten och i enlighet med art. 33.2 (b), att den dömde skall frigesinom , om sådan framstäUning inte föreligger före utgången av dennatid. Har häktning föregåtts av anhållande, räknas tidsfristen för frihetsberövandetpå grund av anhållningsbeslutet. Denna paragraf, som motsvarar 18 § promemorieförslaget,innehåller bestämmelser om möjlighet att, i avvaktan på att framställning omverkställighet behandlas och blir slutligt avgjord, förordna om beslag avegendom som förklarats förverkad genom den utländska domen. Motsvarande regleri konventionen finns i art. 36. I överensstämmelse med där upptagnabestämmelser föreskrivs, att RA eller rätten kan förordna om beslag av egendomi den mån sådant beslut skulle ha kunnat meddelas om lagföringen för detaktuella brottet skett här i landet. Vid tUlämpning av denna bestämmelse skall inte ske någonprövning av huruvida de i 27 kap. 1 § RB angivna förutsättningarna för beslagföreligger. De skall anses uppfyllda i kraft av det utländskabeslutet om förverkande. Övriga i 27 kap. RB angivna förutsättningar för beslagmåste däremot vara uppfyllda. Där intagna regler om förfa- Prop.1972: 98 124 randetoch bestämmelser om beslagsförordnandets rättsverkan och verkställighet skallenligt den uttryckliga hänvisningen i förevarande paragraf till bestämmelsernai nämnda kapitel av RB äga motsvarande till-lämpning. Bestämmelserna i 27 kap.3 och 9 §§ RB torde helt sakna aktualitet i hithörande fall. 27 kap. RB sägs om väckande av åtal kommer vid tillämpning av förevarandeparagraf i departementsförslaget i stället att avse ansökan om förhandlingenligt 9 § i förslaget. Särskildabestämmelser om utevarodom 19 § Idenna paragrafs första punkt, som motsvarar 19 § promemorieförslaget, angesatt om framställning om verkställighet grundas på utevarodom som intemeddelats efter talan av den dömde, de på bestämmelsema i konventionens del II, avdelning 3, grundade föreskrifterna i 20 22 §§ skall tillämpas. 4 § andra stycket departementsförslaget givna definitionen på begreppetutevarodom varmed även avses s. k. ordonnance pénale gäller oberoende av omdet aktueUa avgörandet meddelats av första instans eller av högre instansefter talan mot avgörande av lägre instans och i sistnämnda fall vare sig dettaavgörande utgjort en utevarodom eller inte. I förevarande sammanhang görs dockundantag för utevarodom som meddelats efter talan av den dömde. Därmed avses iförsta hand fall då utevarodomen meddelats av högre instans med anledning avden dömdes talan (art. 21.3 (b)). Undantagsregeln avser emellertid även fall dåden utländska statens rättsordning medger att samma instans efter särskUd talan(opposition) kan ompröva ett tidigare avgörande samt den dömde begagnat sig avdenna möjUghet med resultat att avgörandet fastställts eller att ny dommeddelats efter förhandling i den dömdes frånvaro (art. 21.3 (a)). Iandra punkten, som närmast motsvarar 21 § tredje stycket första punktenpromemorieförslaget, klargörs att om rättegången i brottmål itillämpliga delar skall gälla i fråga om det förfarande och den handläggningsom blir aktuell i fall då enligt första stycket de särskilda föreskrifterna i2022 §§ måste iakttagas. Undantag görs för de avvikelser från somdirekt följer av nämnda paragrafer. Genom att ifrågavarande bestämmelserflyttas från 21 § i promemorieförslaget till den paragraf som inleder avsnittet"särskilda bestämmelser om utevarodom" kommer att blitillämpliga beträffande även den del av förfarandet som äger rum innandomstolen tar upp en anförd opposition till prövning. Därav följer bl. a. attbestämmelserna om återställande av försutten tid i 58 kap. RB kan blitillämpliga när den dömde ej 1972: 98 125 anförtopposition inom föreslcriven tid (20 §)., Hänvisningen till RB konmier vidareatt omfatta domstolens prövning och beslut i awisnings-frågor (21 § andrastycket). Dennaparagraf motsvarar 20 § promemorieförslaget. Förstastycket innehåller bestämmelser om förfarandet, sedan framställning omverkställighet av utevarodom efter Kungl. Maj:ts prövning har överlämnats tillRÅ enligt 8 §. I överensstämmelse med föreskrifterna i art. 23 i konventionenanges till en början att utevarodomen skall delges den dömde samt att han isamband därmed skall upplysas om att han genom särskild talan (opposition) inom30 dagar från delgivningen kan få utevarodomen omprövad. Idepartementsförslaget har i enlighet med konventionstextens lydelse angetts attdelgivningen skall ske med den dömde personligen. Iartikel 23 i konventionen finns ett flertal föreskrifter om delgivningshandlingarnasinnehåll. Häremot svarande svenska bestämmelser synes lämpligen böra meddelasgenom tillämpningsföreskrifter tiU lagen. Enligt art. 29 i konventionen fårutebliven opposition till följd att den aktuella domen skall anses ha meddelatsefter den dömdes hörande, dvs. att domen ej längre skall betraktas som enutevarodom. I enlighet härmed föreskrivs i sista punkten av förevarandelagrum, att bestämmelserna i 916 §§ departementsförslaget skall tillämpas, omden dömde ej anför opposition inom föreskriven tid. I praktiken innebär detta,att RÅ antingen gör en ansökan hos rätten om dess prövning av framställningeneller med stöd av 16 § själv företar motsvarande prövning och, om dennautfaller positivt, bestämmer ny påföljd samt utfärdar strafföreläggande. Åtalsrättskommitténhar i sitt remissyttrande påpekat att det i förevarande sammanhang finnsanledning att särskilt uppmärksamma det behov av information som den nya lagenoch dess tillämpning kommer att skapa. Kommittén förutsätter att de enskUdapersoner som kommer att beröras av förfarandet ofta är utlänningar. Det är frånrättssäkerhetssynpunkt betydelsefullt att den som berörs av ett igångsattförfarande verkligen får klart för sig vad detta kan innebära för honom ochvilka möjligheter han har att försvara sina egna intressen. Kommittén föratsätteratt nu anförda synpunkter bör kunna tillgodoses genom att tydliga anvisningaroch blanketter kommer att ingå i delgivningsförsändelserna. För egen del kanjag i allt väsentligt ansluta mig till dessa synpunkter, som lämpligen börbeaktas vid utformningen av tillämpningsföreskrifter tUl den nya lagen.Kommitténs önskemål blir i viss mån tUlgodosedda också genom de bestämmelser omrätt för den dömde att i hithörande ärenden få juridiskt biträde på detallmännas bekostnad som jag kommer att föreslå (27 § departementsförslaget). 1972: 98 126 I andra stycket ges föreskrifter om den fortsattahandläggningen i fall då den dömde har anfört opposition inom föreskriven tidefter delgivningen. I överensstämmelse med vad som föreskrivs i art. 24.1 ikonventionen anges därvid i första punkten, att RÅ skall överlämna handlingarnai ärendet till för vidare befordran till den främmandestaten, om den dömde har begärt att hans talan skall prövas av behörig domstoli den staten. I motsatt fall, dvs. när han direkt yrkat att svensk domstolskall pröva hans talan eller när han inte har framställt något önskemålbeträffande forum, skall RÅ enligt andra punkten göra ansökan hos rätten omförhandling för prövning av oppositionen. Denna paragraf, som motsvarar 21 § promemorieförslaget ochart. 26 i konventionen, innehåller närmare föreskrifter om rättens handläggningav RÅ:s ansökan om prövning av anförd opposition. I första stycket föreskrivs i överensstämmelse med art.26.1 att den dömde skall kallas till förhandling inför rätten. Om den kalladeinte medger annat, får sådan förhandling inte hållas tidigare än på den tjugoandradagen efter delgivningsdagen. Andrastycket motsvarar art. 26.2 i konventionen. Där föreskrivs, att domstolen skallförklara oppositionen "utan laga verkan", om den dömde uteblir frånförhandlingen, samt att i fall då annat hinder föreligger, t. ex. omåterkallelse sker eller närmare utredning visar att den aktuella domen intekan betecknas som en utevarodom, domstolen skall förklara "attoppositionen ej kan upptagas till prövning". I båda dessa fall skallenligt förevarande stycke rätten meddela awisningsbeslut. I sak torde dettaöverensstämma med vad konventionen föreskriver. Följden av ett beslut omavvisning blir att saken behandlas som om talan om opposition aldrig förts,dvs.