prop · FV0384 · 1972-12-31 00:00:00 — Föregen del anser jag, att det från många synpunkter är fördelaktigt, omförkunskapskraven utformas så att de gäUer för grupper av utbildningsvägar.Detta ger de studerande större frihet vid val av fortsatt utbildning. Manmåste emellertid väga en sådan strävan efter större enhetlighet mot risken då tvingas ställa upp krav som inte är relevanta för någon eller någrautbildningar inom resp. grupp. Utredningenhar också tagit upp frågan om säkerställandet av en s. k. normalväg genomgymnasieskolan. Utredningens förslag härvidlag innebär att för varje utbildningsväginom högskolan de särskilda förkunskapskraven skall kunna helt uppfyllas pånågon linje i gymnasieskolan. och förordar att undantag från denna regelskall kunna förekomma. I ett framtida högskolesystem med ett varierat utbud avutbildningslinjer är det, framhåUer man, tänkbart att de särskUdaförkunskapskraven undantagsvis kan behöva avse moment från mer än en gymnasieskolhnje.För egen del ansluter jag mig tiU kompetensutredningens uppfattning. Utredningenföreslår att lägst betyget 2 skall krävas i varje ämne där krav på särskildaförkunskaper stäUs upp, oavsett vilken lärokurs i gymnasieskolan som kravet anslutestUl. Utredningen anför visserligen betänkligheter mot att fastställa en sådanlägsta gräns i ett relativt betygssystem, men anser det ändå nödvändigt medhänsyn till att den allmänna behörigheten föreslås vidgad att omfatta nyagrupper med skiftande utbildnings- och erfarenhetsbakgrund. Enrad remissinstanser, bl. a. ett flertal av de fakulteter som yttrat Prop.1972: 84 103 sigi frågan, anser det tveksamt om betyget 2 är tillräckligt för att garanteranödvändiga förkunskaper och föreslår att man i stället skall kräva betyget 3. Detär i detta sammanhang av intresse att söka bilda sig en uppfattning om hurmånga elever som inte uppnår betyget 2 i gymnasieskolans olika ämnen. Enligt deriktlinjer för betygsättningen i gymnasieskolan som anges i läroplanen skallbetygen i visst ämne, då samtliga elever i landet i en viss årskurs avifrågavarande ämneskurs omfattas av betygsättningen, ha en procentuellfördelning som innebär att betyget 1 ges till av eleverna i hela landet. Av betygsuppgifter som redovisasav SÖ och som bygger på ett slumpmässigt urval av hela årskullen i årskurs 2 avde tvååriga ekonomiska, sociala och tekniska linjerna samt årskurs 3 av detreåriga linjerna framgår att andelen »ettor» är genomsnittligt betydligt lägreän . Totalt synes frekvensen ligga något på de treåriga linjernaoch något högre på de tvååriga, där ämnena på den tekniska linjen genomgåendehar en tämligen hög frekvens »ettor». Variationernamellan de enskilda ämnena är dock stor. Andelen »ettor» är förhållandevis hög imatematik, i aUa tekniska ämnen samt i ekonomiska ämnen på tvåårig linje menlåg i ämnen som svenska (på treåriga linjer), samhällskunskap ochhistoria. Något större är andelen i moderna språk samt i fysik och kemi. Betyget2 som lägsta gräns för behörighet har således varierande betydelse för olikaämnen. Den slutsats man kan dra är att betyget säger mycket litet omkunskapsstandarden i vissa ämnen men något mer i andra. a. därför anserjag, att någon generell lägsta betygsgräns i form av betyget 2 inte börförekomma. Erfarenheternavisar emellertid, att studerande på högskolenivå i betydande utsträckningmisslyckas med sina studier inom ämnesområden som matematik och moderna språk,när de inte har högre betyg än 2 i motsvarande ämne i gymnasieskolan. Attinföra betyget 3 som behörighetskrav för studier inom dessa ämnesområden fårdock tekniska och praktiska konsekvenser för utformningen av förkunskapskravenför andra utbildningsvägar, något som får belysas i det fortsatta utredningsarbetet.Jag är därför inte beredd att nu förorda att ett formligt krav på lägst betyget3 i motsvarande skolämne uppställs för tillträde till studier i matematik ochmoderna språk. Med hänsyn till de erfarenheter som gjorts bör emeUertidstuderande, som planerar att studera dessa ämnen, upplysas om att betyget 3utgör en i regel nödvändig förutsättning för framgångsrika studier. a.UKÄ framhållit är det väsentligt att studerande med lägre förkunskaper fårinformation om detta förhållande i kontakter med studierådgivningsorganisa-tioneninom högskolan. De bör därvid enligt min mening starkt avrådas från studierinom de nämnda ämnesområdena. Prop.1972: 84 104 vad dessa studier i praktiken kräver bör också kunna förasin i gällande studieplaner. 5.3 Urval till högre utbildning Den del av kompetensregelsystemet som rör urvalet avbehöriga sökande berör direkt endast s. k. spärrad utbildning, dvs.utbildningsvägar där antalet utbUdningsplatser är begränsat, och då endast defall där antalet sökande är större än antalet tillgängliga platser. Inomhögskolan är vissa utbildningsvägar spärrade medan tillträdet tillteologisk och juridisk fakultet samt till större delen av utbildningen vid defilosofiska fakulteterna i princip är fritt för alla som har föreskrivenbehörighet. Utredningenframhåller att den vid konstruktionen av ett nytt urvalssystem utgått fråndetta förhållande mellan spärrad och ospärrad utbildning. Jag vill här erinra om att U 68 har i uppdrag att läggafram förslag om den framtida dimensioneringen av den högre utbildningen. I sinadirektiv till U 68 framhöll min företrädare att fördelningsproblemen inomutbildningssektorn ter sig svåra att lösa om tillträdet är fritt vidvissa och begränsat vid andra utbildningsvägar. Vidare framhölls att de friafakulteternas dimensionering måste uppmärksammas, om man skall kunna finnametoder för en balanserad utveckling på det eftergymnasiala området. Detta ären synpunkt som återkommer i flera remissyttranden, bl. a. från U 68, SCB och UKÄ. Jag finner således att man vid behandlingen av problemenrörande urval till högre utbildning bör ta hänsyn till att urvalssystemetskall kunna vara användbart, vare sig en viss del av den högre utbildningen ärospärrad eller inte. Utformningenav kompetensreglerna har givetvis stor betydelse för tillströmningen tiUhögskolan. Jag vill inte utesluta att U 68:s arbete i denna del kan leda framtill krav på en annan avvägning av de totala resurserna för utbildning än vadsom betingas av nuvarande system, nämUgen krav på en total dimensionering avhögskolesystemet. Reglerna för urval bland behöriga sökande till de olikastudievägarna kommer i en sådan situation att få vidare och andra konsekvenser,vilka måste uppmärksammas noggrant. Eventuella nya förhållanden kan vidare föramed sig en rad huvudsakligen tekniska urvalsproblem, vilka torde komma attbelysas genom U 68:s förslag. Urvalssystemet liksom hela kompetensregelsystemet måste vidare vara konstruerat medutgångspunkt i högskolområdets omfattning och struktur med avseende påutbildningsvägarnas längd, innehåll och mål. Strukturen i ett framtidaeftergymnasialt system kommer sannolikt att vara sådan att de olika linjerna igymnasieskolan har sina mer eller Prop.1972: 84 105 mindre naturliga fortsättningar, men att de studerandeändå kan välja förhållandevis fritt mellan olika utbildningar oavsettinnehållet i den behörighetsgivande gymnasieskolutbildningen. Med en sådanstruktur av högskolan torde enhgt min mening den principieUa utformningen av urvalsreglernakunna vara densamma för hela högskolområdet. Motbakgrund av vad som sagts ter det sig, som många remissinstanserframhållit, vanskligt att nu i detalj ta ställning tiU kompetensutredningensförslag beträffande urvalsreglernas utformning. Även andra omständigheter främst den inom SÖ pågående betygsutredningen medverkar till att jag funnitdet riktigast att nu inskränka mig till att förorda vissa principiellaställningstaganden. Å andra sidan är det mycket väsentligt att sådanaställningstaganden görs, i första hand med hänsyn till att karaktären avkompetensutredningens förslag förutsätter ett fortsatt utredningsarbete som börkunna påbörjas . Utredningenhar vid sin analys av det nuvarande urvalssystemets effekter kommit fram tillatt urvalsintrument som betygen kan ha icke önskvärda konsekvenser.Dessutom fungerar sociala och ekonomiska förhållanden som urvals- ochstyrinstrument. Dessa effekter, menar utredningen, måste beaktas vidkonstruktionen av ett nytt urvalssystem. Utredningen vill således intebetrakta urvalsfrågorna som ett uteslutande tekniskt problem. Dessa utredningens utgångspunkter accepteras av flertaletremissinstanser. I enstaka yttranden framhålls dock att urvalet bör betraktassom ett enbart tekniskt problem och att eventuellt socialt snedvridande effekterbör ha eliminerats tidigare. Jag villerinra om den helhetssyn på kompetensregelsystemet som jag har anlagtoch där urvaisfrågorna måste ses som en del. Det allmänna behörighetsvillkoretoch de särskilda förkunskapskraven skall i detta system liksom i dagens garantera att de sökande har de kunskaper och färdigheter som krävs för att deskall ha rimliga förutsättningar att genomföra den önskade utbildningen.Urvalet skall alltså göras bland sökande som i behörighetsavseende är i principlikställda. Den syn man i allmänhet haft på innebörden av ett »rättvist» urvalhar inneburit att de sökande till en viss utbildning, efter värdering avmeriterna enligt vissa regler, rangordnats efter meritpoäng och att sökande medhögre poäng tagits in före sökande med lägre. Betygen från underliggandeskolstadium har därvid spelat en avgörande roll. Med de meritvärderingsregleroch konkurrensförhållanden som gäller blir följden, som utredningen ocksåframhåller; att urvalet i många fall får göras på grundval av praktisktbetydelselösa poängskillhader. Vidare gynnar detta en viss begåvnings- ochpersonlighetstyp. Att söka undvika konsekvenser av detta slag är en viktigriktlinje för utformningen av ett nytt urvalssystem. Prop.1972: 84 106 Meddessa utgångspunkter kan jag, i likhet med flertalet remissinstanser,acceptera utredningens uppläggning av ett nytt urvalssystem, där det främstaurvalskriteriet skall vara studerandegruppens förväntade lämplighet för deavsedda studierna och där en varierad erfarenhetsbakgrund bland de studerandei högre utbildning skall främjas genom att, i förekommande faU,arbetslivserfarenhet tiUgodoräknas vid meritvärderingen. Jag vill för min delgärna stryka under U68:s uppfattning att det är väsentligt att urvalsmetoderna tUlgodoserbehovet hos dem som bedöms ha förutsättningar för högre studier men som t. ex.i socialt, ekonomiskt eller regionalt hänseende är handikappade. Jag finnerockså att någon form av kvotering. bland de sökande bör finnas för attgarantera en allsidig rekrytering. Innanjag går över till att något mera i detalj granska utredningens förslag på vissapunkter finner jag det emellertid angeläget att ytterligare något diskuteraden sociala rekryteringen till högre utbildrung och urvalsreglernas roll idetta sammanhang. Det är allmänt känt attstuderande från familjer i lägre socialgrupper är underrepresenterade, framförallt vid vissa spärrade utbildningsvägar. Utredningen menar att dettaförhållande i viss mån är ett resultat av nu gällande urvalsregler. Det f. n.i stort sett enda urvalsinstrumentet, betyg från underliggande skola, visarett klart samband med socialgrupptillhörighet, ett förhållande som utredningenbelagt med resultat från olika undersökningar. Det är bl. a. för attminska denna effekt av betygen som utredningen föreslår att dessa skallkompletteras med ytterligare urvalsinstrument, nämligen studielämplighetsprovoch arbetslivserfarenhet. För beaktande av arbetslivserfarenhet talar ävenandra skäl. I den allmänna debatten har ibland förts framtanken på någon form av socialgruppkvotering för att uppnå en rimligare socialfördelning bland de studerande i framför allt spärrad högre utbildning. Ettsätt att genomföra en sådan kvotering vore att dela upp de sökande eftersocialgrupptillhörighet och sedan göra urvalet med hänsyn till resp.socialgrupps andel av hela befolkningen. Mot ett genomförande av en sådan anordningtalar flera tekniska och praktiska skäl. Jag finner emellertid att tanken påatt låta socialgrupptillhörighet spela en direkt, mer eller mindre avgöranderoll vid urvalet till högre utbildning bör avvisas i första hand av följandeskäl. Defaktorer som påverkar ungdomarnas val av väg genom utbildningssystemet liggerdels utanför skolans område, t. ex. skillnader i bostadsmiljö, föräldrarnasinkomst- och arbetsförhållanden, dels inom UtbUdningssektorn såsom tillgångentill förskola, innehåll och arbetsformer i grundskola och gymnasieskola etc.Inte minst en vidare bearbetning av resultaten från en undersökning, somdelvis redovisas även av ut- 1972: 84 107 redningen den s. k. Västmanlandsundersökningen visar att en avgörande punkt tycksligga vid valet av fortsatt utbildning eller annan verksamhet vid avslutandetav . Det framstår då som betydligt angelägnare att vidta åtgärdersom påverkar dessa förhållanden i avsedd riktning än att i efterhand iurvalssituationen söka kompensera för sådana förhållanden i individenstidigare liv. Vad som här sagts får givetvis inte tolkas så att det skulle varaonödigt att söka påverka de ogynnsamma fördelningseffekter som självaurvalssystemet har. I själva verket måste det vara en av de viktigasteriktlinjerna i det fortsatta arbetet med detaljutformningen av det nyaurvalssystemet. Utredningenlägger inte fram något fullständigt förslag när det gäller värderingen av studidämpUghetsprovoch arbetslivserfarenhet och inte heller beträffande sammanvägningen av deolika meritvärderingsunderlagen. Dessa frågor måste således ingå som en viktigdel i det fortsatta utredningsarbetet och därvid bör även resultaten av deninom SÖ pågående betygsutredningen beaktas. Praktiskt taget allaremissinstanser anser att den påbörjade försöksverksamheten med studielämplighetsprovbör fortsätta. Flertalet hävdar att man inte kan ta ställning till provetsanvändbarhet som urvalsinstrument förrän dessa försök utvärderats. Vidarepåtalas att utredningen synes ha underskattat många teoretiska och praktiskasvårigheter i samband med provets utformning, konstruktion och administration. Frågan om möjligheten attkonstruera ett studielämplighetsprov samt dettas användning har ägnats storuppmärksamhet under beredningsarbetet. Jag har efter kontakt med tillgängligexpertis blivit övertygad om att det bör vara möjligt att få fram ett prov somkan fylla flera syften. Jag har således i det föregående nämnt att ett studielämplighetsprovbör kunna användas för att fastställa en koUektiv studieprognos för olikagrupper av sökande. Man bör däremot vara mer försiktig när det gäller attutnyttja ett sådant prov även om det bör genomgås av alla för att faststäUaom den enskilde individen är behörig till högskoleutbildning eller inte. Studielämplighetsprovetbör således i behörighetssammanhang för den enskilde närmast ha ettorienterande syfte. Eftersom studielämplighetsprovet t. v. bör användas medförsiktighet för att fastställa enskilda studerandes studielämplighet bör detinte spela en avgörande roll i urvalssituationen. För sökande frångymnasieskolan bör dess viktigaste användning t. v. vara att ge en förnyadmöjlighet åt den som av en eller annan anledning inte kunnat göra sig självrättvisa . Förekomsten av en sådan »andra chans» skulle kunnagöra arbetet mera avspänt i gymnasieskolan. För andra sökande, som inte harformellt dokumenterade meriter, kan det dock bli nödvändigt att använda sig avprovet som ett urvalsinstrument i den me- 1972: 84 108 ningen,att det för alla sådana sökanden utgör underlag för meritvärdering ochrangordning. Närdet gäller tillgodoräknande av arbetslivserfarenhet är opinionen blandremissinstanserna splittrad. Majoriteten tillstyrker i princip utredningensförslag och menar att verksamhet i arbetslivet kan ge ett värdefuUt tUlskotttill de sökandes erfarenhetsbakgrund men flera anser att enbart eller i förstahand endast sådan erfarenhet som har anknytning tiU den sökta utbildningen börtillgodoräknas. Andra är tveksamma till utredningens förslag att särskiltvärdefull yrkeserfarenhet skall ge kvalitetstillägg och menar att all sådanerfarenhet skall värderas lika. Några remissinstanser menar att endasterfarenhet överstigande bör tillgodoräknas och ett fåtal avstyrker heltförslaget. Föregen del finner jag de motiv utredningen redovisat för ett tillgodoräknande avarbetslivserfarenhet väsentliga och förordar i likhet med flera remissinstanseratt sådan erfarenhet tillmäts meritvärde vid urvalet. Hur detta skall skemåste bh föremål för övervägande i det fortsatta utredningsarbetet. Därvid börman tillgodogöra sig de erfarenheter som vunnits vid de utbildningsanstalter,där arbetslivserfarenhet redan får tillgodoräknas, bl. a. socialhögskolorna,där försöksverksamhet inletts på utredningens förslag, samt vid kursen förutbildning till studie- och yrkesvägledare och den särskilda utbildningen till folkhögskollärare. Detär emellertid nödvändigt, som bl. a. RRV påpekat, att, vid utformningen av deregler som skall gälla för tillgodoräknande av arbetslivserfarenhet, varauppmärksam på riskerna för en förstärkning av den sociala snedrekryteringentill vissa utbildningsvägar. Från denna synpunkt inger utredningens förslag atts. k. särskilt värdefuU yrkeserfarenhet skall ge tilläggspoäng tvekan. Den somhar sociala eller geografiska skäl har goda möjligheter att väljaarbetsuppgifter i en anställning efter gymnasieskolan kan härigenom komma attgynnas otillbörligt i jämförelse med den som inte har sådana valmöjligheter. Utredningenföreslår att fördelningen av platser mellan olika sökandegrupper t. v. skallske genom s. k. proportionell kvotering. Denna innebär att tillgängligautbildningsplatser fördelas på olika sökandegrupper i direkt proportion tillantalet behöriga sökande inom resp. grupp. Utredningens förslag i denna del harsåledes i viss mån preliminär karaktär. Utredningenräknar med att man, när försöksverksamheten med studielämplighetsprovet kommitlängre, tar upp en annan kvoteringsmetod till prövning. Denna metod, avutredningen kallad SP-kvotering, innebär att man för in ett studielämplighetsprovmed vilket man kan jämföra de olika sökandegrupperna med avseende på förväntadfram- Prop.1972: 84 109 gång i studierna och låter resultatet av denna jämförelsevid varje ansökningstillfälle vara avgörande för hur stor andel avutbildningsplatserna som varje grupp skall erhålla. Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker utredningensförslag till lösning av kvoteringsfrågan, i allmänhet utan närmare kommentarer. I sinfortsatta diskussion av kvoteringsmetodernas funktion och konsekvenserframhåller utredningen att den proportionella kvoteringen tillgodoser principenom behörighetsgruppernas likställdhet och skapar balans mellan de ohkagruppernas efterfrågan och tillgången på platser. Denindelning i kvotgrupper som utredningen föreslår är baserad på det förhållandetatt olika grupper har sin behörighet dokumenterad på olika sätt. Således förutredningen de treåriga linjerna i gymnasieskolan till en grupp, tvåårigekonomisk, social och teknisk linje till en annan och övriga linjer till entredje grupp. Härigenom får kvoteringen en i viss mening styrande effekt, påsamma sätt som kvoteringsbestämmelserna styr urvalet inom grundskolanskompetensområde. En liknande styreffekt kan den proportionella kvotering sägasha som tillämpas vid antagningen av klasslärarkandidater, medan däremot denkvotering som används inom universitets- och högskolområdet har till uppgiftatt medge antagning av sökande med utbildning av samma slag men med olika typerav betyg, utan att man behöver översätta betygen från den ena betygskalan tillden andra. Bland denackdelar med en proportionell kvoteringsmetod som påpekas såväl av utredningsom av vissa remissinstanser är de effekter den kan få på elevernas val mellani första hand tre- och tvåårig linje i gymnasieskolan men även på valet mellanlika långa hnjer med ohka utbildningsinnehåll. Jag vill dock understryka vadutredningen anför om statsmakternas möjligheter att, vid mera påtagligasnedfördelningar, styra dimensioneringen av de ohka linjerna. Behovet avkompletteringsstudier för uppfyllande av de särskilda förkunskapskraven kanberäknas bli mera omfattande för sökande från tvåårig än för sökande från treåriglinje. Detta kan antas innebära en restriktion som motverkar spekulationsvalav tvåårig linje före treårig. Utgångspunkten för utredningens tanke på s. k. SP-kvoteringär att man genom SP-kvoteringen får en med avseende påstudielämplighets-prognos homogenare grupp av studerande än man sannoliktskulle få med en proportionell kvotering. Risken för att en istudielämplighets-hänseende bättre person slås ut av en med sämreförutsättningar i detta avseende blir mindre. Utredningens tvekan att ta stäUning till dennakvoteringsmetod, innan studielämplighetsprovet är mera utprövat, finner jag idagen läge motiverad. Metodens konsekvenser är helt beroende av vilkaegenskaper instrumentet mäter. Om ett studielämplightsprov starkt samvarierarmed betygen från teoretiskt inriktade linjer i gymnasieskolan, kan SP-kvote- ringenförstärka de sociala snedrekryteringseffekter som nuvarande urvalssystemenligt gjorda undersökningar bidrar till och motverka en strävan att till deskilda utbildningsvägarna rekrytera personer med varierad utbildnings- ocherfarenhetsbakgrund. Detstudielämplighetsprov som prövats på utredningens initiativ är konstruerat föratt mäta lämplighet för studier inom en begränsad krets av studievägar påeftergymnasial nivå, vilka bygger på i första hand treårig gymnasieskollinje.Med den uppläggning av behörighetsvillkoren jag förordat och med hänsyn tilldet vidare högskolebegrepp man bör räkna med måste man i det fortsattautvecklingsarbetet anpassa studielämplighetsprovet till dessa ändradeförutsättningar. De överväganden som ägt rum i denna fråga har lett mig framtill slutsatsen att detta bör vara möjligt. Manbör i det fortsatta arbetet vidare söka finna alternativ till de härdiskuterade kvoteringsmetoderna. En möjlighet är att utgå från studielämplighetsprovetsroll som behörighetsprövande instrument. Under förutsättning att alla sökandehar genomgått ett sådant prov kan man låta varje sökandegrupps andel avutbildningsplatserna stå i direkt proportion till det antal personer i gruppensom har nått över det provresultat som motsvarar behörighetströskeln. Remissinstansernasuppfattning är delad beträffande utredningens förslag till indelning i gruppersom underlag för kvoteringen. Majoriteten tillstyrker utredningens förslag,men flera remissinstanser anmäler avvikande mening. UKÄ framhåller att antaletgrupper blir för stort, något som försvårar antagningsproceduren. SSU avstyrkeruppdelningen i undergrupper beroende på om de sökande har arbetserfarenheteller inte. anser att en effekt av förslaget kan bli att sakligt mermeriterade sökande kan få stå tillbaka för mindre meriterade. Fleraremissinstanser har förslag till annan kvotgruppindelning. Kvotgruppsystemet ärenligt min mening avhängigt av vilka meritvärderingsregler som skall gälla.Eftersom jag i det föregående förutsatt att meritvärderingsfrågorna måsteutredas ytterligare bör även frågan om kvotgruppernas antal och omfattning hänskjutastiU det fortsatta utredningsarbetet. I detta bör ingå att undersöka om det ienlighet med vad bl. a. SSU önskat är möjhgt att undvika den undergruppindelningsom utredningen föreslår och som innebär att sökande med resp. utanarbetslivserfarenhet men med samma utbildningsbakgrund antas i skildakvotgrupper. Iurvalssystem där kvotering tillämpas torde det finnas behov av någon form avsärskild och ofta friare bedömning av vissa sökande som inte naturligen låtersig inordna i någon av kvotgrupperna. Utredningen föreslår att man skall förasådana sökande till en s. k. fri kvot. Dit skall hänföras dels sökande somförsöksvis får behörighet genom ålder och yrkesverksamhet, dels sökande medutländsk behörighetsgivande utbildning.Till den fria kvoten skall också kunna hänföras sökande som inte antagits i sinursprungliga kvotgrupp men som på grund av särskilda omständigheter bedöms böraberedas plats vid utbildrungslinjen i fråga.