prop · FV03138 · 1972-12-31 00:00:00 — För bedömande av frågan om arreststraffet kanundvaras med hänsyn till kravet på disciplin och ordning inom krigsmakten ärdet vidare betydelsefullt att klarlägga vUka sanktioner som är tillämpligavid olika brott som begåtts av krigsmän och vilka sanktioner som kommer att ståtill buds om arreststraffet avskaffas. För vissa brott som begås av krigsmän kan enligtBrB med hänsyn till straffsatsen inte åläggas strängare påföljd ändisciplinstraff eller böter. Fängelse är alltså i dessa fall uteslutet. TUldessa brott hör fylleri (16: 15 och 21: 15), förargelseväckande beteende (16:16 och 21: 16), oskickligt beteende (21: 9), tjänstemissbruk som är ringa (20:1 och 21: 17), tjänstefel som inte är grovt (20: 4 och 21: 18) samt åverkan(12: 2). Av tUlgängliga statistiska uppgifter, som dock inte avser de senasteåren, framgår att arrest är den regelmässiga påföljden för fylleri och en oftaanvänd påföljd för förargelseväckande beteende. Vid tjänstefel är disciplinbotden klart vanligaste påföljden, men arrest åläggs i många fall. När det gälleroskickligt beleende, Ijänstemissbruk som är ringa och åverkan saknas uppgifterom användningen av olika påföljder. Uppgifter från tyder på atlfylleri i allt högre grad bestraffas med disciplinbot. I vad mån detta ärförhållandet även i fråga om övriga nu nämnda brott har inte kunnat beläggas. TiU en annan grupp hör de brott, för vUka enUgtgäUande lag kan åläggas inte bara disciplinstraff eller böter utan ävenfängelse samt andra i BrB upptagna påföljder, t. ex. skyddstUlsyn. Till dennagmpp hör följande i 21 kap. BrB upptagna brott, nämligen lydnadsbrott (1 §),my- 4 1972.1 saml Nr 138 terii vissa fall (3 §), ohörsamhet mot vakt (4 §), missbruk av förmanskap (5 §),obehörig befälsutövning (6 §), våld eller hot mot krigsman (7 §), missfirmelsemot krigsman (8 §), uppvigling av krigsmän (10 §), undanhåUande (11 §), rymning(12 §), övergivande av post (13 §) och onyklerhet i tjänsten (14 §). Såvitt framgår av tillgänglig statistik åläggsarrest i det stora flertalet fall av våld eller hot mot krigsman,undanhållande, övergivande av posl och onykterhet i tjänsten. Arrest är vidareden vanligaste påföljden för lydnadsbrott och en ofta tillämpad påföljd förohörsamhet mot vakt och rymning. Påföljden fängelse är vid rymning lika vanligsom arrest men tiUämpas mera sällan vid övriga nu nämnda brott. Disciplinbotoch böter förekommer i varierande utsträckning vid samtiiga nu behandladebrott. Av del anförda framgår att arreststraffetkvantitativt sett spelar en betydelsefull roll som påföljd för olika brott avkrigsmän. Avskaffas arreststraffet utan att det i övrigt görs någon ändring ipåföljdssystemet, skulle för den förstnämnda gruppen av brott, där fängelseinte ingår i straffsalsema, domstol kunna ådöma endast disciplinbot eller ivissa faU böter. I detta sammanhang bortses från påföljder som innebäröverlämnande tUl särskild vård (31 kap. BrB). För den andra gmppen av brott,där fängelse ingår i straffsatserna, skulle domstolens val av påföljd komma attstå mellan å ena sidan disciplinbot eller, i vissa fall, böter och å andrasidan fängelse eller de andra påföljder som enligt BrB kan tillämpas närfängelse ingår i straffskalan. Som jag närmare skall utveckla i det följande tordeden begränsning i påföljdsvalet, som ett borttagande av arreststraffet enligtdet anförda skulle leda till, i åtskUliga fall inte vålla några olägenheter. Iandra fall åter uppstår frågan om inte ett borttagande av arreststraffetbehöver kompenseras genom också andra ändringar i sanktionssystemet. I detföljande kommer jag därför alt behandla de förslag tUl sådana ändringar somutredningen har lagt fram. Disciplinbot, som kan åläggas av både domstol ochbestraffningsberättigad befälhavare, är ett penningstraff. Det åläggs förminst en och samt utgörs av löneavdrag för dag. Förvärnpliktiga gäller att de föriorar hela sitt penningbidrag. För fast anställdpersonal bestäms löneavdraget tiU belopp som motsvarar viss procent av dagslönen. Enligt vad utredningen uttalat är erfarenheterna avdisciplinbotsstraffet goda när del gäller mindre allvarliga förseelser. Isyfte alt öka möjligheterna att använda disciplinbotsstraffet har utredningenföreslagit atl maximitiden för disciplinbot höjs liU . Dettaförslag har godtagits av remissinstanserna. Ett avskaffande eller en väsentligt minskadanvändning av arreststraffet förutsätter alt möjligheterna att användapåföljden disciplinbot vidgas genom att maximitiden höjs. Om arreststraffetavskaffas kan det emellertid ifrågasättas om den av utredningen föreslagnahöjningen lill är tillräcklig. Utredningen övervägde för sin delen kraftigare höjning men stannade likväl för en maximitid av trettio dagar.Som huvudsakligt skäl för detta stäUningstagande åberopades den svagaekonomiska ställning som många värnpliktiga kan antas ha under sinvärnpliktstjänstgöring. Detta argument är givetvis i hög grad beaktans-värt.Verkställighet av disciplinbot kan emellertid fördelas på flera avlöningstiUfällen.Det fmns sålunda möjligheter att i denna ordning ta viss hänsyn till denstraffskyldiges ekonomiska ställning. Om arreststraffet skall slopas blir detsärskUt angeläget atl ha tUlgång till etl penningstraff som i fråga om sinaverkningar kan mäta sig bättre med dags-botsslraffet än vaddisciplinbotsstraffet i sin föreslagna utformning kan göra. Behov av ett kraftigtdisciplinbotsstraff kan föreligga inte minst i fall då det är fråga om brottför vilket även fängelse ingår i straffsatsen eller då elt i och för sigallvarligt brott begåtts av fast anställd krigsman för vilken annan sanktion ändisciplinbot inte lämpligen bör tillgripas. Mot en höjning av maximitiden utöver trettio dagarkan anföras alt disciplinbotsstraffet då kommer att bli en svårare påföljd ändet löneavdrag som utgör disciplinär sanktion för civila statstjänstemän.Denna synpunkt bör dock inte tillmätas avgörande betydelse. Mellan sanktionssystemeninom den miUtära och den civUa sektorn föreligger bl. a. den viktiga skillnadenatt disciplinbotsstraffet ulgör en slraffrättslig påföljd enligt BrB, underdet alt det civila löneavdraget utgör en administrativ sanktion. Med hänsyn till det anförda anser jag det i och försig inte möta några hinder att maximitiden för uttagande av disciplinbot höjstill . Enligt gällande rätt kan böter under vissafömtsättningar ådömas i stället för disciplinstraff. I huvudsak rör det sig härom fall då den tilltalade inte längre eller endast tillfälligt tjänstgör vidkrigsmakten. Även i vissa andra fall kan böter komma i fråga. Att införa enmöjlighet att mera allmänt utdöma dagsböter för brott som begås av krigsmananser jag i likhet med utredningen inte vara lämpligt med hänsyn till de värnpliktigasekonomiska förhåUanden under militärtjänstgöringen och sättet förverkställigheten av bötesstraff. Disciplinbotsstraffet framstår som en avsevärtlämpligare och effektivare sanktion än böter. När det gäller fast anställdpersonal kan däremot böter relativt oftare vara en lämplig påföljd. Demöjligheter som gällande lagstiftning erbjuder att i sådana fall ådöma bötersynes tillräckliga. Även om disciplinbotsstraffet bör kunna få ettväsentligt ökat användningsområde i anledning av alt arreststraffet avskaffaseller får ett väsentligt minskat användningsområde framstår det som angelägetatt ha tiUgång till någon annan form av discipUnstraff som vid sidan av disciplinbotsstraffetkan träda i arreststraffets stäUe. Det synes särskUt angelägel att domstolama som ju till skillnad från bestraffningsberättigad befattningshavare inte kantUlgripa olika former av tillrättavisning inte tvingas tiU ett valuteslutande meUan det tUl sin karaktär förhållandevis lindrigadisciplinbotsstraffet och en så ingripande påföljd som fängelse. Utredningen har för sin del med, utgångspunktfrån sitt förslag att användningen av arreststraffet starkt begränsas föreslagit att det införs ett nytt disciplinstraff, benämnt fritidsslraff,utformat efter mönster av sådant utegångs- eller landgångsförbud som kanmeddelas såsom tiUrättavisning. Den huvudsakliga skillnaden mellan dessatiUrättavisningsformer och det föreslagna fritidsslraffet är att sistnämndapåföljd skall kunna användas även av domstol och omfatta än utegångs-eller landgångsförbud. För den som är förlagd inom kasernområde, lägereller motsvarande område skall det föreslagna fritidsstraffet avse förbud altunder bestämd tid, minst 8 och , på fritid vistas utanför sådantområde eller del därav som har upplåtils åt viss avdelning. För den som är förlagdombord på fartyg innebär straffet förbud att under angivna tid av 815dagar eller under etl bestämt antal särskilda dagar, minst 5 och högst 8, påfrilid lämna fartyget. För den som inte är förlagd inom sådant område som nyssangetts eller ombord på fartyg skall fritidsstraffet i stället avse förbud attunder bestämd tid, minst 8 och , på fritid vistas utom bostaden. Remissinstanserna har i stort sett inte haft någotalt erinra mot utredningens uttalande om behovet av elt nylt disciplinstraffför den händelse arreststraffet avskaffas eller dess användningsområdeavsevärt minskas. En övervägande remissopinion har i princip även tillstyrkt införandetav ett fritidsstraff. Från en del håll har emeUertid riktals invändningarmot förslaget om ett särskilt fritidsstraff. Det har därvid bl. a. anmärkts attdet från principiell synpunkt ter sig egendomligt att ha elt disciplinstraffsom skiljer sig från tUlrättavisningsformen utegångs- eller landgångsförbudendast genom sanktionstidens längd. Det har vidare påtalats att det kommer altbli mycket svårt att på ett effektivt sätt övervaka verkställigheten avstraffet. En annan invändning går ut på att fritidsstraffet är en olämpligsanktionsform för den fast anställda personalen, eftersom dennai regel har egen bostad utanför förläggningen. Några remissmstanser har därförföreslagit att fritidsstraff inte skall kunna åläggas fast anställd personal.Hovrätten över och har uttalat, att förbud att lämna bostadenöver huvud taget inte utgör en lämplig form av fritidsstraff. För egen del vill jag framhålla att ettdiscipUnstraff som skall delvis ersätta arreststraffet nödvändigtvis måste gesen påtagligt repressiv effekt. bör det utformas så att del inte blirbehäftat med arreststraffets nackdelar. Att som utredningen har föreslagit geelt nytt disciplinstraff karaktären av ett utegångsförbud som åläggs förlängre tid än molsvarande tillrättavisning synes vara en naturlig lösning. Ettutegångsförbud innebär att den bestraffades möjligheter att fritt råda översin frilid blir kraftigt beskurna. Med hänsyn till de förhållanden under vilkamilitärtjänsten normalt fullgörs, måste en sådan inskränkning antas i regelbli ganska kännbar, särskilt om förbudet avser en längre, sammanhängande tid.Samtidigt medför det påtagliga fördelar att påföljden inte innebär alt denstraffskyldige måste omhändertagas, att den inte vållar avbrott i den militärautbUdningen och alt den drabbar lika hårt oberoende av den straffskyldigesekonomiska förhållanden. Att fritidsstraffet inte skulle komma att skiljasig från tUlrättavisningen utegångs- eller landgångsförbud på annat sätt ängenom påföljdens utsträckning i tiden synes mig inte vara en omständighet somkan tas till utgångspunkt för en principiell kritik av förslaget. En skillnadkommer även till synes i reglerna om förfarandet. En motsvarande skUlnadupprätthålls redan f. n. i fråga om arreststraffet, eftersom sådant straff kanåläggas endast av domstol till överstigande . Skälet härtill ärgivetvis atl en så ingripande påföljd inle bör kunna tUlgripas annat än efleren prövning som är omgärdad av de rättssäkerhetsgarantier som endast ett domstolsförfarandekan erbjuda. Av motsvarande skäl är det motiverat alt ett utegångsförbud avlängre varaktighet skaU kunna meddelas endast i den ordning som gäller föråläggande av disciplinstraff och som från rättssäkerhetssynpunkter tillgodoserslörre krav än lillrättavisningsförfarandet. Elt utegångsförbud innebär inle ettfrihetsberövande i vederlagen mening. Den slraffskyldige är sålunda inteomhändertagen i någon för detta ändamål särskUt iordningställd lokal, och hanär inte heller föremål för en kontinuerlig bevakning. I stäUet är det fråga omett till den straffskyldige riktat förbud att lämna viss lokal eller visstområde. Verkställigheten av utegångsförbud bygger alltså i viss mån påförtroende för den straffskyldige. För att utegångsförbudet skall bli etteffektivt sanktionsmedel krävs dels att viss kontroll äger mm, dels att densom överträder förbudet genom att avvika drabbas av påföljd. Förkontroll av efterlevnaden av tUlrättavisningsformen utegångs- förbud(landgångsförbud) gäUer enligt 49 § mUitära rältegångskungörel-sen (MRK) alt,om sådan kontroll inle kan anordnas på annat lämpligt sätt, den som tilldelatstillrättavisning kan åläggas att anmäla sin närvaro eller att fullgöra annansådan förpliktelse, dock inle i sådan utsträckning alt skyldigheten medförväsentlig olägenhet för honom utöver vad tillrättavisningen innebär. I fråga om krigsman som är förlagd inomkasernområde, läger eller motsvarande område eller ombord på fartyg visarerfarenhetema att efterlevnaden av utegångsförbud i form av tillrättavisning iallmänhet varU god och inte förorsakat några mera betydande kontrollsvårigheter.Ett förlängt utegångsförbud, ålagt som ett disciplinstraff, kan möjligenerbjuda större svårigheter i detta hänseende. Det kan sålunda antagas attfrestelsen alt överträda förbudet kommer att öka med ingripandets längd.Eftersom det föreslagna disciplinstraffet är avsett att till en del ersätlaarreststraffet och dessutom skall meddelas än eller ivissa fall som f. n. utgör maximum för motsvarande tillrättavisning,kommer det att tillämpas främst vid förhållandevis allvarliga disciplinbrott.Denna omständighet kan i och för sig tyda på alt risken för överträdelser blirstörre om ett förbud meddelas i form av disciplinstraff. Med hänsyn härtill ochtill att frekvensen av ifrågavarande straff kan antas bli relativt stor kan maninte bortse från att det kan komma att uppstå vissa kontrollsvårigheter.Emellertid bör det enligt min mening vara möjligt att anordna en tillräckligteffektiv kontroll även när det gäller ett mera långvarigt utegångsförbud i formav disciplinstraff. Gynnsammast är givelvis förutsättningarna för en sådankontroll när det gäller förbud atl lämna kompanilokaler e. d. eller fartyg. Menäven efterlevnaden av förbud att lämna kasernområde eller annat mer vidsträcktområde lorde normalt kunna kontrolleras på etl tUlfredsstäUande sätt.Betydelsefullt är härvidlag utredningens förslag atl en bestämmelse omanmälningsplikt e. d. skall införas efter förebild av den nuvarandebestämmelsen i 49 § MRK. SkuUe det visa sig att sådana kontroUåtgärder inteblir tUlräckligt effektiva eUer att verkstäUigheten av fritidsstraff i vissafall förorsakar särskUda svårigheter föreligger i och för sig inte några hindermot att man vidtar åtgärder som innebär atl den som undergår sådant straff blirföremål för en mera kontinuerlig övervakning. Jag vill vidare framhålla att den som överträderett utegångsförbud genom att awika från förläggning eUer annat område, där hanskall uppehålla sig, gör sig skyldig tiU tjänstefel eller undanhållande ochådrar sig straffansvar. Som påföljd för upprepade undanhåUanden kan i sistahand fängelse komma i fråga. Jag återkommer till denna fråga i det följande. Vad härefter angår den som inte är förlagd inomkasernområde eller Uknande område eller ombord på fartyg och som enUgt gäUandelag i tillrättavisningensform kan meddelas förbud att vistas utom bostaden gör sig andra synpunktergällande. Utredningen har tänkt sig att sådant förbud skall kunna förekommaockså som disciplinstraff men har förutsatt att den praktiska användningenhärav blir ytterst begränsad. Principiell betydelse har denna fråga dels förden fast anställda personalen, som i regel har bostad utanför den militäraförläggningen, dels för sådana vämpliktiga som har särskill tillstånd atttillbringa nätterna i bostad utanför förläggningen. Lämpligheten av att förbud att lämna bostad skallkunna åläggas i form av ett disciplinstraff kan starkt ifrågasättas. I mångafall torde det knappast vara möjligt att över huvud taget kontrollera efterlevnadenav ett förbud atl lämna en privatbostad. Frestelserna att bryta mot förbudetkan därför lätt bli aUtför starka. Införandet av ifrågavarande påföljd för denfast anställda personalen skulle innebära att etl betydande avsteg görs frånprincipen om en anpassning till förhållandena på den civila sektorn. Slutligenkan det av hänsyn till den straffskyldiges familj eller andra personligaförhåUanden i många fall vara olämpligt eller direkt inhumant alt låtaverkställighet av straffpåföljd ske i hemmet. Jag anser därför att förbud attvistas utom bostad inte bör kunna åläggas som ett disciplinstraff. De nu gjorda övervägandena har lett mig tillslutsatsen att etl avskaffande av arreststraffet eller en väsenilig minskningav dettas användningsområde lämpligen bör kombineras med att ett nyttdisciplinstraff för krigsmän införs, utformat som ett ulegångs- landgångsförbudför än motsvarande förbud i form av tUlrättavisning. Elt sådantdisciplinstraff bör även i övrigt utformas i enlighet med vad utredningen harföreslagit, dock att förbud alt lämna bostad inte bör kunna åläggas i form avsådant straff. Enligt min mening torde ett sådant disciplinstraff i många fallbli en lämpUg påföljd för brott av krigsmän. I likhet med utredningen förordarjag alt det nya straffet benämns fritidsstraff. Utredningen har föreslagit, att för etl och sammabrott skall kunna åläggas fritidsstraff i förening med disciplinbot, om så ärpåkallat för den tilltalades tUlrättaförande eller av hänsyn till disciplinenoch ordningen inom krigsmakten. Förslaget har godtagits av nästan samtligaremissinstanser. Även jag biträder förslaget. En sådan påföljdskombinationtorde kunna bli en värdefull beståndsdel i sanktionssystemet, i all synnerhetom arreststraffet avskaffas. Tillrättavisning, som meddelas av mUitärbefattningshavare, utgörs av varning, extratjänst samt ulegångs- ellerlandgångsförbud för av . Enligt gällande bestämmelser fårtillrättavisning användas i stället för disciplinstraff för mindre förseelserav sådan beskaffenhet atl straff därför kan åläggas i disciplinmål (14 § DL).I praktiken användstillrättavisning i huvudsak vid ordningsförseelser och brott mottjänsteföreskrifter. I syfte att tillrättavisning skall kunna användas istörre utsträckning än f. n. föreslår utredningen sådan ändring av den berördabestämmelsen att tUlrättavisning skall användas i stället fördisciplinstraff, om tillrättavisning är lämpligare än straff. Detta förslag,som i allmänhet tillstyrkts av remissinstanserna, ansluter jag mig tiU. Ensådan utvidgning av tiUrättavisningsinstitutet torde vara ägnad att underlättaett avskaffande av arreststraffet. Möjligt är nämligen att en del brott, som nuföranleder korta arreststraff, kan komma att beivras genom tUlrättavisning,särskUt då i form av utegångs- eller landgångsförbud. Som jag fömt anfört (avsnitt 6.2.4) bör av vissaskäl förbud att lämna bostad inte kunna åläggas i form av fritidsstraff. Ihuvudsak samma skäl talar för att sådant förbud inte heller bör kunna åläggassom tUlrättavisning. Denna form av tiUrättavisning torde i stort sett redan nusakna praktisk betydelse. Jag förordar därför att den nuvarande bestämmelsenom tillrättavisning i form av förbud att lämna bostad borttages. Genom en utvidgning av disciplinbotsstraffet ochinförandet av ett fritidsstraff, som skall kunna kombineras med disciplinbot,samt i någon mån genom en ökad användning av tillrättavisning torde man i väsentligutsträckning kunna fylla det tommm som ett avskaffande av arreststraffetskulle medföra. Vissa problem kvarstår dock. I första hand tänker jag på sådanamer allvarliga brott som förskyller arreststraff på relativt ochför vUka nämnda sanktioner kan visa sig otillräckliga. I huvudsak rör detsig här om vissa våldsbrott, lydnadsbrott och allvarligare fall av rymning. Ettproblem är också vilken påföljd som skall bestämmas i sådana faU då brottetbestår i att den straffskyldige awikit från ett ålagt fritidsstraff. Eftersomfritidsslraffet är så konstruerat att det inte kan hell förhindras att denstraffskyldige awiker, får man räkna med att upprepade awikanden kan äga mm.Om nytt fritidsstraff, kanske på maximal längd och i kombination meddisciplinbot, åläggs för det första avvikandet men den straffskyldige på nyltawiker, torde det bl. a. från disciplinär synpunkt inte vara lämpligt attålägga ännu ett frUidsslraff. Den påföljd som, om arreststraffet tas bort,närmast kommer i fråga för de här olika situationerna är fängelse.Fängelsestraffet, som i likhet med arreststraffet innebär ett frihetsberövande,skUjer sig från detta straff bl. a. genom att det inte kan ådömas på kortare tidän en månad och genom att verkstäUigheten sker i civU ordning. Delta gör attden som skall undergå fängelse i regel måste hemförlovas från militärtjänstgöringen.HärtiU kommer att ett fängelsestraff skulle medföranegativa sociala följdverkningar av olika slag. Det är därför önskvärt att maninte i aUa nu åsyftade fall ställs inför tvånget att tUlgripa fängelse sompåföljd. Åtminstone när det gäller sådana brott som våldsbrott,lydnadsbrott och allvarligare fall av rymning torde det trots allt fåaccepteras att man i en del fall tillgriper fängelse. Denna utväg bör dockanlitas endast i undantagsfall. Inte sällan lorde det vid lagföringen visa sigatt den tilltalade på grund av sociala svårigheter eller av andra skäl är ibehov av en individualpreventivt inriktad behandling. Det är då möjligt atttill-lämpa andra påföljder enligt BrB än fängelse. a. kan skyddstillsynkomma i fråga. Även villkorlig dom bör kunna användas i vissa särskilda fall. Mera tveksamt är om fängelse eller annan allmänpåföljd enligt BrB bör ådömas för sådant undanhållande som skett i samband medatt den dömde awikit under verkställighet av fritidsslraff. Ofta kan fängelseframstå som alltför strängt i dessa fall. Är det emellertid fråga om upprepadeundanhåUanden och bör lämpligen varken disciplinstraff eller annan sanktionenligt BrB användas, synes man av hänsyn till disciplinen och ordningen inomkrigsmakten inte kunna undgå att tillgripa fängelse. Att så sker torde dock blisällsynt och knappast alls bli aktuellt i fråga om den fast anställdapersonalen. När del gäller de värnpliktiga synes i detta sammanhang bl. a. börabeaktas att redan den omständigheten att den straffskyldige, efter att ha gjortsig skyldig lill en förseelse som ådragit honom elt fritidsstraff, vägrar attfoga sig i påföljden utan i stället begår ny lagöverträdelse i vissa fall kanvara ett tecken på att han är olämplig för fortsatt militärtjänst och alltsåbör hemförlovas. I all synnerhet kan della gälla om det är fråga om upprepadeavvikanden. Finns det däremot anledning tro att ett avvikande frånfritidsstraff skett mera av okynne eller i övrigt har karaktär avengångsföreteelse, lorde i allmänhet ett nytt fritidsstraff, eventuellt i föreningmed disciplinbot, vara tillräckligt för den skyldiges tUlrättaförande. Som jagtidigare anfört torde det för övrigt även finnas vissa praktiska möjligheteratt genom särskilda kontrollåtgärder eller skärpt övervakning se till att denstraffskyldige inle kommer att undandra sig verkställigheten av ett nyttfritidsstraff. Som jag har anfört har utredningen intagitden ståndpunkten, att ett totalt avskaffande av arreststraffet skulle vara elteftersträvansvärt framsteg i den militära strafflagstiftningen. Utredningenhar emellertid inte ansett sig kunna nu förorda en sådan reform utan har menatatt erfarenhetema av en minskad användning av arreststraffet får utvisa omdenna påföljd kan tas bort helt i en senare etapp. För egen del är jag i likhetmed bl. a. ämbetsansvarskommittén inte övertygad om nu bör nöja sig med en begränsad reform. Del är från flera synpunkterangeläget att arreststraffet utmönstras ur straffsystemet.