prop · FV03111 · 1972-12-31 00:00:00 — De positiva konsekvenserna av lokaliseringen har ihuvudsak begränsats till det sysselsättningstillskott som anstalten har skapatpå orten. Eftersom öppnandet av nya anstalter ofta har varit förknippat med enmotsvarande stängning av äldre anstalter, har omflyttningen av vård- ocharbetsledarpersonalen fått lov att ske. Detta har medfört att tillskottet avarbetstillfällen på lokaliseringsorten har blivit mindre än vad som eljestskuhe ha blivit fallet. Den dominerande negativa följden av lokaliseringen harvarit svårigheten att rekrytera kvalificerad vårdpersonal (läkare, psykologer och socialarbetare).Tjänsterna som överläkare och biträdande överläkare vid fångvårdsanstaitenKumla har sålunda inte kunnat tillsättas med kompetentinnehavare. En annan negativ konsekvens har varit svårigheten att stärka ochutveckla de intagnas ohka sociala kontakter. Besök, såväl av anhöriga som avföreträdare för olika organisationer, utgör tiUsammans med permissionernaviktiga led i dessa strävanden men har i stor utsträckning försvårats elleromöjliggjorts. Möjligheterna att bereda den intagne tillfälle att underverkställighetstiden bedriva studier eller utföra annat arbete utom anstalt pådagtid - som är ett viktigt led i övergången från. anstaltsvård till frivård har visat sig vara små på de orter som har valts för lokalisering av nyaanstalter. Vid valet av lokaliseringsort förfrivårdshotell och expedition för skyddskonsulenten är klientelets bostadsortoch frivårdspersonalens möjhgheter att samarbeta med andra organ av avgörandebetydelse. Kriminalvårdsberedningen (Ju1971:9) har lagt fram ett betänkande (SOU 1972:64) Kriminalvård.Beredningen föreslår bl. a. att ett mindre antal riksanstalter och flerlokalanstalter inrättas. Behovet av platser på riksanstalter är enligtberedningen i huvudsak täckt inom ramen för nuvarande anstaltsbestånd. Däremotföreligger behov att uppföra nya lokalanstalter. Dessa bör enhgt beredningen haen storlek av omkring 40 platser. De bör med hänsyn till sina arbetsformerlokaliseras så att de intagna dels får möjlighet att uppehålla sociala ochpersonliga kontakter, dels under vistelsen på anstalten ha möjlighet attpåböria en frigångsanställning som de kan behålla efter frigivningen. Förslagetbereds f. n. inom . För den exekutiva verksamheten,innefattande bl. a. det allmännas fordringar för skatter, böter och allmännaavgifter, är landet indelat i 81 kronofogdedistrikt. Exekutionsväsendet ficksin nuvarande organisation genom beslut vid 1962 och riksdag i sambandmed förstatligandet av polis-, åklagar- och exekutionsväsendet. Organisationenträdde i kraft . Något samordnande fast centralorgan inrättadesinte. En nämnd, exekutionsväsendets organsiationsnämnd (EON), tillsattes föratt fullgöra dessa samordnande uppgifter i samband med förstatligandet. tUlsattes en utredning meduppgift att utreda frågan om centralorgan för exekutionsväsendet. Uppdragetutvidgades senare till att omfatta även en översyn av landets indelning ikronofogdedistrikt. På grundval av utredningensbetänkande (Ds C 1971:2) har frågan anmälts för (prop. 1972:1 bil.14, Cu 1972:7, rskr. beslut innebär attcentralmyndighetsuppgifterna från kommer att handhas avriksskatteverket. Beträffande indelningen i kronofogdedistrikt fattades ettprincipbeslut om att antalet distrikt skall reduceras bl. a. för att skapaunderlag för en bättre arbetsorganisation. Vid översynen av distriktsindelningen skall hänsyn tastill andra administrativa indelningar såsom läns-, kommungränser ochjudiciella indelningar. För att förändringar i distriktsindelningen inte skallmedföra försämrad service gentemot allmänheten beslutades att den exekutivafältverksamheten pä ort som genom distriktsindelningsändring upphör att varacentralort i kronofogdedistrikt bedrivs med i huvudsak samma personalstyrka somf. n. på orten i fråga. Tidpunkten för genomförande av en ändraddistriktsindelning bestäms först sedan tillräckliga erfarenheter har vunnitsav försöksverksamhet med ADB inom exekutionsväsendet. Det ankommer på Kungl.Maj:t att meddela föreskrifter om indelningen i kronofogdedistrikt. 6.3.2 Hälso- och sjukvård och annan social service Den allmännaförsäkringen För den lokala administrationen avden allmänna försäkringen finns en allmän försäkringskassa för varielandstingskommun och kommun som inte tillhör landstingskommun.Försäkringskassorna står under tihsyn av . För prövning av frågor omförtidspension m. m. finns för varje försäkringskassa en eller flerapensionsdelegationer, som har att pröva frågor om kommunalt bostadstillägg ochandra inkomstprövade pensionsförmåner samt tillhandagå medupplysningar angående lokala angelägenheter. Vidare finns för varie kommun enförsäkringsnämnd. Varje försäkringskassa har ettcentralkontor och ett antal lokala enheter. Antalet lokalkontor uppgår tillsammanlagt ca 500, vartih kommer ett antal service- och filialkontor.Utbyggnaden av den allmänna försäkringen har medfört att personalen vidförsäkringskassorna har ökat från drygt 8 300 personer tih ca 10 000personer . Av denna tjänstgör omkring hälften på centralkontoren ochhälften ute på lokala enheter. Är 1967 uppdrog Kungl. Maj.t åtstatskontoret och att i samråd med de allmännaförsäkringskassoma utreda möjligheterna att genom ADB-teknikens användning ochpå annat sätt rationalisera administrationen inom den allmänna försäkringen(den s. k. ). En successiv utbyggnad av en ny ADB-anläggninghos har påböriats liksom försöksverksamhet med överföringtill denna dataanläggning av register och viss ärendebehandling inomsjukförsäkringens område. Avsikten är att försäkringskassoma genom särskildterminalutmstning skall kunna kommunicera med den centrala dataanläggningen. Genom sådan omläggning avadministrationen beräknas försäkringskassornas personalbehov minska med ca 1800 årsanställda. Nya arbetsuppgifter förförsäkringskassoma kan dock komma att påverka personalbehovet i motsattriktning. 1 anslutning till förutnämnda utredning skall statskontoret och riksförsäkringsverketutreda även frågan om överföring av administrationen av allmänna barnbidragtill försäkringskassoma. Därvid skaU beaktas möjhghetema att senare överföraadministrationen av också andra bidragsformer för barnfamiljer tillförsäkringskassoma. Enligt beslut av riksdagskall centrala ADB-enhet omlokaliseras från Stockholmtill . Denna enhet omfattar f. n. ca 200 personer. Flyttningen tillSundsvall beräknas i huvudsak ske . Försäkringskassornas personalbehovkommer att påverkas även av resultatet av yrkesskadeförsäkringsutredningensuppdrag att lägga fram förslag om decentrahsering av behandlingen avyrkesskadeärendena i första instans från tillförsäkringskassorna. Detta arbete berör ca 200 årsanställda. Vidare har riksförsäkringsverketfått Kungl. Maj:ts uppdrag att i samråd med statskontoret och riksskatteverketutreda och lägga fram förslag om överflyttning från tillde lokala skattemyndigheterna av debitering och uppbörd av arbetsgivaravgiftertill den allmänna försäkringen m. m. Dessa arbetsuppgifter berör ca 200årsanställda. Socialvård omfattar bl. a.individuell hjälp och förebyggande sociala åtgärder, social omvårdnad och annansocial omsorg, t. ex. daghem för barnfamiljer och social hemhjälp förbarnfamiljer, åldringar, sjuka och handikappade. Socialvården omfattar ävenandra viktiga uppgifter som sociala miljöfrågor och samhähsplanering. Nuvarande sociahagstiftning rörandeden primärkommunala socialvården återfinns i lagen (1956:2, ändrad senast1971:898) om socialhjälp, barnavårdslagen (1960:97, ändrad senast 1971:885) ochlagen (1954:579, ändrad senast 1971:307) om nykterhetsvård. Enhgt dessabestämmelser skall i varje kommun för vart och ett av de tre vårdområdenafinnas en särskild nämnd som skall vara kommunens förvaltnings- och verkställighetsorganför vårdområdet socialnämnd, resp. nykterhetsnämnd. Fr. o. m. kankommunerna ersätta socialnämnd, och nykterhetsnämnd med en fördessa områden gemensam nämnd (social centralnämnd). Därmed har vissagrundläggande organisatoriska fömtsättningar skapats för tillämpning avhelhetsprincipen, som innebär att socialvården inte skall arbeta med enstakasymtom utan se den hjälpsökandes svårighet och problem som en helhet. Mer änhälften av samtliga 464 kommuner införde social centralnämnd vid årsskiftet19701971. Kommunerna kan också på grund av befolkningskoncentration ellersärskilda geografiska förhållanden inrätta sociala distriktsnämnder, vUkethittihs har utnyttjats av endast 22 kommuner. F. n. är hela socialvården och dessmålsättning och organisation under utredning. Den pågående socialutredningenhar fått som uppgift att göra en allmän översyn av de tre sociala vårdlagarna.Socialutredningen har att ta ställning till den framtida utformningen avsocialvården i vid mening. Frågeställningarna omfattar socialvårdens helaorganisation och inriktning i avseende på social planering, allmäntförebyggande arbete, uppsökande verksamhet, samverkan med andra samhällsorganm. Åldrings- och handikappvård. Enligtsocialhjälpslagen ankommer det på varie kommun att göra sig väl förtrogen medden enskildes behov av omvårdnad och verka för att detta bhr tihgodosett. Denuppsökande verksamheten skall även ge underlag för kommunemas planering på långsikt av insatser för åldringar och handikappade, t. ex. hemservice, färdtjänst,särskilda bostäder och ålderdomshem. Det åligger kommunema att anordnaoch driva ålderdomshem. F. n. uppgår antalet ålderdomshem till ca 1 200 medomkring 63 000 platser. prognos för tiden anger enökning av platsantalet med tih ca 68 500 platser år1975. Relativt sett synes ålderdomshemsplatserna öka mest i medelstora kommuner,mindre i de största kommunerna och minst i de små. Att ökningen i de störstakommunerna inte är särskilt stor kan bero på att dessa satsar mer på olikaserviceåtgärder och på andra bostadsformer. Över huvud taget synes det vara enallmän tendens att de anläggningar som uppförs får en öppen karaktär därgränsen mellan ålderdomshem och är svår att dra. På åtskihiga orter har en rad ohka verksamhetsgrenarsamlats i s. k. dagcentraler, som i många faU är anslutna tUl ålderdomshem ochpensionärshem. Vid dessa "dagcentra" kan pensionärer och handikappadefå fotvård, hårvård, mat, badservice, sysselsättning, underhållning etc. Är1968 fanns "dagcentra" i 46 kommuner. Ytterligare ca 100 kommuneruppgav sig räkna med att ha sådana . Den kommunala sociala hemhjälpenberäknas nu omfatta ca 300 000 åldringar och handikappade. Verksamheten, somfortfarande expanderar, syftar till att göra det möjhgt för åldringar ochhandikappade att bo kvar i sina hem, varigenom ocksåtrycket på institutionsplatser hålls tihbaka. För handikappade kan utgåinvaliditetsbostadsbidrag thl särskilt ut-mstade s. k. invahdlägenheter ellertill ändringar eller installationer i befintliga bostäder. Omsorgen om psykisktutvecklingsstörda vilar enligt lag på landstingen, som har att upprätta planför vårdinsatsema. I planen skall upptas de skolor och institutioner somlandstinget har eller avser att inrätta. Nya särskolor integreras lokalmässigtmed det allmänna skolväsendet. I planerna upptas vidare specialsjukhus,vårdhem för barn och vuxna, inackorderingshem och sysselsättningshem. Särskolaoch vårdhem finns i varje landstingsområde. planerasbyggen av detta slag för ca 15 milj. kr. Utvecklingen går alltmer motinrättande av små inackorderingshem (för 56 personer) i vanlig hyreshus- ellersmåhusbebyggelse. Bamstugor är den gemensamma be- teckningen för daghem, fritidshem och lekskolor. 1 daghemoch fritidshem tas barnen om hand föräldrarna förvärvsarbetareller studerar utanför hemmet. Daghemmen tar emot bam i förskoleåldern, medanfritidshemmen är avsedda för barn i de lägre skolåldrarna. Lekskolorna, som iregel tar emot bam i åldrarna , är avsedda att ge barn tillfälle tillgmppsamvaro under pedagogisk ledning, vanligen under ca . Kommunema svarar för inrättande ochdriften av barnstugor. StatUga bidrag utgår till daghems- ochfritidsverksamheten, dels som anordnings-bidrag med . per plats, delssom driftbidrag med för daghemmen . per plats och år och förfritidshemmen . per plats och år. Vid sidan av bamstugorna finns iflertalet kommuner en organiserad familjedaghemsverksamhet med kommunaltanstähda dagbarnvårdare. Dessa tar i sina hem emot ett eller flera barn förvård och tillsyn föräldrarna förvärvsarbetar. Statsbidrag utgårtill verksamheten av kommunens nettokostnader. Byggandet av nya barnstugor ochfamiljedaghemsverksamheten har kraftigt expanderat under senare delen av1960-talet. Antalet daghemsplatser har sålunda ökat från ca 12 1965 tiUca 53 1972, medan antalet kommunala familjedaghemsplatser under sammatid har ökat från ca 8 000 till ca 42 000. En fortsatt kraftig utbyggnad avframför allt den institutionella barnthlsynen planeras av kommunema. barnstugeutredning har isitt betänkande om förskolan (SOU 1972:26-27) lämnat förslag om en aUmänförskola för i första hand aha 6-åringar, olika åtgärder för att påverkautbyggnaden av daghemmen för barn till förvärvsarbetande eller studerandeföräldrar samt åtgärder för att hjälpa de barn som har någon form av handikapp.Utredningen konstaterar att de utbyggnadsbehov som återstår för att genomföraen allmän förskola för 6-åringar i huvudsak hänför sig till barn iglesbygderna. Dessa barn har f. n. i betydligt mindre utsträckning än barn itätorter tillgång tUl någon form av organiserad förskoleverksamhet. Samtidigtär dessa barn på grund av sin egen och familjens isolering i särskUt stortbehov av att genom förskola tidigt få kontakt med andra vuxna och medkamrater. Utredningen framhåher därför behovet av särskUda statligastödåtgärder för att underlätta en snabb utbyggnad av förskoleverksamheten iglesbygderna. Betänkandet är f. n. föremål för remissbehandling. Enligt sjukvårdslagen (1962:242,ändrad senast 1971:667) skall varje landstingskommun och kommun som intetillhör landstingskommun utgöra ett sjukvårdsområde. Det åligger sådan kommunatt ombesörja såväl öppen som sluten vård för sjukdom, skada, kroppsfel ochbarns-börd, om inte annan svarar härför. Samma skyldighet föreligger gentemotpersoner som tillfälligt vistas inom sjukvårdsområdet vid behov av omedelbarvård. Det åligger också sjukvårdshuvudmannen att tillse, att det inom sjukvårdsområdet finns en tillfredsställandeambulansorganisation. Den snabba medicinska utvecklingenhar medfört att den enskilde läkaren kan följa utveckhngen endast inombegränsade områden av medicinen. En specialisering har därför blivit nödvändig.Odelade lasarett har byggts ut till normallasarett med medicinsk klinik,kimrgisk klinik, röntgenavdelning och kliniskt kemiskt laboratorium. En dellasarett har därutöver byggts ut till centrallasarett med en rad andraspecialkliniker samt medicinska serviceavdelningar av olika slag. För denhögspecialisera-de sjukvården, såsom neurokirurgi, thoraxkirurgi,plastikkirurgi, urologi och radioterapi har tillskapats särskildaregionkliniker i första hand vid vissa undervisningssjukhus. Dennaspecialisering kom av lättförklarliga skäl först i gång inom kirurgin men underde har även invärtesmedicinen berörts därav. Inomhuvudspecialiteterna har sålunda på många håll en subspecialisering vuxit fram,t. ex. allergolo-giska, reumatologiska och njurmedicinska avdelningar inommedicinska kliniker. För den högspecialiseraderegionsjukvården har landet indelats i sju regioner med i princip ett regionsjukhusi varie region. En specialiserad verksamhet kräverregelmässigt ett större befolkningsunderlag än en odifferentierad verksamhet.Den specialiserade sjukvården har också blivit mycket dyrbar sjukvård med högakrav på lokaler, utmstning, specialutbildad personal och service av olika slag.Detta har nödvändiggjort en centralisering av den specialiserade sjukvården. k. länsspecialitetema, t.ex. ögonsjukdomar, öron-, näs- och halssjukdomar,ortopedi, gynekologi och bammedicin är i regel representerade endast vid etteller ett par centrallasarett i varje landstingsområde. De gamla sjukstugornahar i regel byggts ut till normallasarett, byggts om till sjukhem inomlångtidssjukvården eller lagts ned. Den långtgående speciahsering somhar beskrivits i det föregående har medfört behov av ökat samarbete mellan ohkaspecialister. Sådana specialsjukhus som sanatorier och epidemisjukhus harersatts av särskilda thoraxavdelningar och infektionskliniker vid lasaretten.Den ökade förståelsen för orsakerna till somatiska och psykiskasjukdomstillstånd har också gjort ett nära samarbete mellan somatisk ochpsykiatrisk sjukvård alltmer nödvändigt. Det kan här nämnas att samtligapsykiatriska akutvårdenheter, som byggs eller planeras i landet, kommer atthgga i direkt anslutning till lasarett. I vissa fall torde behovet avsamordning och samarbete mellan olika verksamhetsgrenar vara så stort, att enintegration av näriiggande specialiteter inom större vårdenheter skulle varafördelaktig från sjukvårds-mässiga synpunkter. Detta kan också ofta varaekonomiskt fördelaktigt, emedan en större flexibilitet i fråga om utnyttjandetav vårdresursema kan möjliggöra ett bättre utnyttjande av dessa resurser. I syfte att motverka en alltförlångtgående uppsphttring av verksamheten i småkhniker har sjukvårdslagen fr.o. m. ändrats så att det numera är möjligt att ha fleraöveriäkare anställda vid en klinik och att sammanföra flera kliniker i storavårdblock. En fömtsättning för denhittillsvarande utvecklingen inom sjukvården har varit en kraftig utbyggnad avresursema främst inom den slutna sjukvården. Investeringarna har därvid avsettbåde en kvantitativ och en kvalitativ upprustning. Detta har i sin tur medförtstarkt ökade driftkostnader. Här kan nämnas att samhällets totala kostnaderför hälso- och sjukvård enbart ökade från knappt5 miljarder kr. De sammanlagda kostnadema under år1972 beräknas till ca . Antalet yrkesverksamma personer inomhälso- och sjukvården har under nämnda period trots rationaliseringar ökat från130 000 till inemot 170 000. Antalet läkare har därvid ökat från 8 500 tUl 11000. har fråganaktuahserats om sjukvårdsresurserna är lämpligt dimensionerade och sammansatta.Orsakema härtill är många. Utbyggnaden av långtidssjukvård och öppen vårdutanför sjukhusen har släpat efter och allmänheten har därför i stället i ökadomfattning vänt sig tUl sjukhusens kliniker och polikliniker. Organisatoriskasvårigheter har ofta mött att utan köproblem och andra irritationsmoment kunnatillgodose denna ökande efterfrågan. Ett annat skäl till att försöka ändrasjukvårdens struktur utgör de snabbt stigande kostnadema för den slutnasjukvården. I sådana fall då den stora efterfrågan på specialistvård inte kananses medicinskt sakligt motiverad har det ingått som ett viktigt led i densjukvårdspolitiska målsättningen att få till stånd en bättre balans mellansluten och öppen vård samt mehan akutsjukvård och långtidssjukvård. Målet äratt patientema skall vårdas på den nivå och den form, som fordras på gmnd avvederbörandes vårdbehov. I konsekvens med det anförda harbl. a. den öppna sjukvården prioriterats i investeringshänseende och förläkartilldelning. Härvid har den mindre kostnadskrävande decentraliseradesjukvården vid läkarstationer och vårdcentraler ställts i förgrunden på etthelt annat sätt . Basen i sjukvårdsorganisationen kommer framdelessannolikt att utgöras av sådana enheter med i regel flera läkare. Vid sidanhärav torde det dock i vissa trakter även i fortsättningen komma att finnasenläkar-mottagningar. Av särskilt intresse i detta sammanhang ärsocialstyrelsens framlagda principprogram för öppen vård. Iprincipprogrammet markeras behovet av en utbyggnad av den öppna sjukvårdenutanför sjukhusen så att människor vid behov lätt skall kunna få vård. förslag innebär,att de sociala och medicinska organen lokalmässigt samordnas i en vårdcentral.Där bör finnas socialbyrå, läkarmottagning, distriktssköterskemottagning,åldringsvårds- och hem-sjukvårdscentral, apotek, arbetsförmedhng, folktandvårdspoliklinikm. Det blir sålunda här fråga om ett socialt centmm i vidsträckt bemärkelse.Inom sjukvården bör enligt förslag den minsta läkaren-hetenvara en mottagning med minst 3 läkare. För att täcka en så stor del som möjligtav det alldagliga sjukvårdsarbetet bör dessa läkare ha olika medicinskinriktning, t. ex. invärtes medicin, barnmedicin, kimrgi, kvinnosjukdomareller psykiatri. anser det lämpligt att vård- centralerna, där lokala fömtsättningar finns, förenas medsjukhem med tillgång till observationsplatser. Det kan här nämnas att man i ennyligen publicerad utredning angående öppen sjukvård i räknat med attallmänläkare skall svara för av besöken, specialist utanför sjukhus för3040 % och sjukhusläkare för . Detta innebär bl. a. att en stor andel avspecialistsjukvården vid sjukhus skulle kunna decentraliseras tillvårdcentraler utanför sjukhusen. Därigenom skulle patienter även utanförsjukhusorter kunna erhålla närhetsservice i fråga om specialistvård, vilkethittUls i regel inte har varit möjligt. Här kan erinras om att det fr. o. m. år1971 genom ändring i sjukvårdslagen är möjhgt att anställa läkare vid sjukhusmed skyldighet att helt eller delvis ha sin tjänstgöring förlagd utanförsjukhuset. Förslag till ytterligarebetydelsefulla åtgärder för en utbyggnad av den decentraliserade öppnasjukvården i samhällets regi har presenterats i prop. 1972:104 till åretshöstriksdag. För att understryka betydelsen av en närhetsservice isjukvårdsorganisationen föreslås att sjukvårdslagen även i fortsättningen skallföreskriva att varje sjukvårdsområde, dvs. i regel ett län, liksom skaUvara indelat i läkardistrikt för den öppna sjukvården utanför sjukhus. Detskall ankomma på huvudmannen att bestämma om den lämpliga storleken pådistrikten. De i propositionen förordade åtgärderna omfattar både enförstärkning av allmänläkarvården och en decentralisering av specialistvårdenså att denna i viss utsträckning blir tillgänglig även ute i läkardistrikten.Avsikten är att därigenom skapa möjligheter tUl en bättre närhetsservice inomden öppna hälso- och sjukvården. Det kan nämnas, att vårdcentraler av det slagsom har beskrivits här, nu byggs eller planeras på flera håll i landet. Landstingens utbyggnadsplaner, somde framkommer i RUPRO 71, innefattar en ökning av det totala antaletvårdplatser inom den slutna sjukvården från 136 1971 tih 152 000 år1976 eller . Den akuta kroppsvården kommer enligt dessa planer att ökasitt platsantal obetydhgt medan långvården och instutitoner för psykisktutvecklingsstöda får stora ökningar. Inom den öppna vården antas under periodenantalet besök vid sjukhus/vårdcentraler öka från 10 milj. tih 14 milj. eher med38 %.TiU detta kommer en kraftig utbyggnad av hemsjukvården samtläkarstationer, distriktssköterskemottagningar och annan öppen vård. I fråga om upphandling ochdistribution av läkemedel kan erinras om att dessa funktioner fr. o. m. den Ijanuari 1971 sker genom det nyinrättade , i vilket staten haraktiemajoriteten. Bolagets främsta uppgift är att upprätthålla en godläkemedelsförsöri-ning. Detta sker i första hand genom de 635 apotek som finnsmnt om i landet. För att tillgodose även glesbygdens krav pä rimhg servicefinns därjämte ca 720 enklare utlämningsstähen (affärer osv.) samt drygt 1 300medicinlådor och kommissionärer. Fömtom tillhandahållandet av läkemedel säljerapoteken nu liksom tidigare även förbandsartiklar, hudvårds-preparat och andravaror som naturligen kompletterar läkemedelssortimentet. Tillsynen av efterlevnaden avarbetarskydds- och arbetstidslagstift-rungen utövas underarbetarskyddsstyrelsens ledning av den allmänna yrkesinspektionen,speciaUnspektioner och kommunala tillsynsmän. Den allmänna yrkesinspektionensvarar för arbetarskyddstillsynen på arbetsplatser med minst tio anställda.Yrkesinspektionen är organiserad på elva distrikt. Personalresurserna har ökatbetydligt och omfattar sammanlagt ca 300 tjänster /73. Personalen är stationerad vid resp. distriktskontor somligger i någon av distriktets residensstäder. Inspektionens tillsynsuppgifterutövas i huvudsak genom besök ute på arbetsplatsema.