prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — bevUjasom sökanden kan tUlvarata sina intressen själv eller genom någon som itjänsteställning ulan kostnad lämnar honom biträde. Beträffandebehörighetsvillkor och lämpUghetsprövning i fråga om juridiskt biträdeframhålls i promemorian att det självfallet är av vikt när samhället lämnarrättshjälp åt en rättssökande att den lämnade rättshjälpen blir effektiv. Enväsentlig föratsättning för detta är uppenbarligen att det biträde somförordnas har erforderliga kvalifikationer för uppdraget. Biträdet är skyldigatt efter bästa förmåga tillvarata sin huvudmans intressen. Det liggeremellertid i sakens natur att han också är skyldig att beakta statsverkets intressen.Det åligger honom att verka för att samhällets rättshjälp inte missbrukas ochatt i övrigt rättshjälpskostnaderna inte blir större än vad som behövs för atthuvudmannen skall nå sitt syfte. Ipromemorian framhålls alt den föreslagna vidgningen av tillämpningsområdet förrättshjälpen kommer att ställa krav på sakkunskap hos den som lämnar rättshjälpsom inte har varit eller endast i begränsad omfattning varitaktuella. Som har nämnts tidigare bör rättshjälp kunna förekomma bl. a. i taxeringsprocesser.På det området kan självfallet även andra kategorier än jurister ha tillräckligoch i vissa fall större sakkunskap än juristerna. Även på andra områden äruppenbart att rättshjälp kan ombesörjas av personer ulan juridisk examen. Intesällan kan kravet på juridisk sakkunskap hos biträde vara av relativtunderordnad betydelse medan i stället teknisk eller annan expertis ärviktigare. Annanän jurist bör sålunda i många fall kunna utses tUl biträde. När det gällerbiträde i rättegång eller angelägenhet som kan leda till rättegång gör sigemellertid särskUda hänsyn gällande. Behovet av juridisk sakkunskap är här såframträdande all jurist praktiskt taget alltid bör utses till biträde. När detgäller frågan om en skärpning bör ske av behörighetsvillkoren för biträde irättegång skulle, som några remissinstanser påpekar, den avrättegångskommitlén och utredningen om rättegångshjälp föreslagna skärpningenfå vissa mindre tillfredsställande konsekvenser. Biträdesförordnande skulleinte kunna meddelas jurist som är anställd av organisation eUer sammanslutninginom näringslivet och på arbetsmarknaden och som inte är advokat.Utredningsförslagen skulle därjämte medföra att jurister med speciellainsikter i vissa slag av mål och ärenden, t. ex. exproprialionsmål ochvatlenmål, inte skulle komma i fråga som biträde, om de inte uppfyller deformeUa behörighetskraven. Vidare skulle ett genomförande av förslagen i dennadel få till följd att den enskildes möjligheter att få det biträde som hansjälv önskar begränsas. För jurist som inte är advokat eller anställd hossådan innebär de föreslagna reglerna att möjligheterna att fortsätta verksamhetsom privatpraktiserande jurist blir i hög grad inskränkta. Då reglerna dessutomskulle göra del svårt för jurist som inte är advokat att påbörja sådanverksamhet, skulle förslagen kunna medföra att många orter blir utan tUlgångtiU rältsbildade rådgivare. Vissa av de nu påtalade nackdelarna som är förenademed en skärpning av behörighetsvillkoren för juridiskt biträde skulle kunnaundanröjas genom bestämmelser som öppnar möjlighet tUl dispens i skildaavseenden. I fråga om den processuella rättshjälpen skulle bestämmelser kunnameddelas, som medger frångående av huvudreglerna vid vissa domstolar.Utredningsförslagen innehåller också en övergångsbestämmelse av sådaninnebörd. Vidare skulle möjligheter till personlig dispens kunna införas. Dispens avseende viss eller vissa domstolar kommeremellertid att medföra skilda behörighetsregler för skilda delar av landet,vUket inte är lämpligt och i görligaste mån bör undvikas. Behörighetsreglerna i ulredningsförslagen harutformats med hänsyn till risken för missbmk av rättshjälpen. Som haranytts har ett biträde att verka för bl. a. att samhällets rättshjälp intemissbmkas och att i övrigt rättshjälpskostnaderna inte blir större än vad sombehövs för att huvudmannen skaU nå sitt syfte. I del nya rätlshjälpssystemetfinns emellertid regler som är mer ägnade alt motverka missbmk än skärptabehörighetsvillkor. Framför allt gäller detta intresseprövningen av denrättssökandes anspråk. I övrigt kan pekas på avgiftssystemet och attförsummelse eller vårdslöshet från biträdes sida kan beaktas inom ramen för denkostnadsprövning som rättshjälpsmyndighetema har att utöva. Mot bakgmnden avdet anförda bör som behörighetsvillkor för biträde i det nyarätlshjälpssystemet gälla alt lUl biträde skall utses befattningshavare vidallmän advokatbyrå eller annan som är lämplig för uppdraget. Enligt gällande ordning skall lill biträde enligtLFR förordnas jurist som är skickad för uppdraget. Vid den ulomprocessuellarättshjälpen enligt jämtlandssystemet sker däremot ingen lämplighetsprövning ivarje enskUt fall. Har den rättssökande själv föreslagit någon behörig juristtill biträde gäller f. n. alt denne skall förordnas, om inte hans anlitandeskulle medföra avsevärt ökade kostnader eller eljest särskilda skäl föranlederannat. Anledning till avvikelse från förslaget kan enligt förarbetena vara attden föreslagna är bosatt på avlägsen ort och hans anUtande därför skuUe medföraavsevärt ökade kostnader eller att han med hänsyn till sitt förhållande lillsaken anses olämplig. Den nu gällande ordningen synes som redan har nämntsböra behållas även i det nya rätlshjälpssystemet. Den rättssökande bör alltså igörligaste mån ges möjlighet att vända sig tUl del biträde som han har detstörsta förtroendet för. bör alltså i dessa fall intekunna underlåta att förordna den som sökanden har föreslagit på den grundenalt denne visat sig tillämpa betydligt högre debiteringsnormer än andra.Kostnadskontrollen kommer dock in i bilden när biträdets kostnadsanspråksedermera skall prövas. 1972: 4 137 I fråga om parts kostnad för bevisning erinras ipromemorian om att rättshjälpen i princip skall avse både judicieUa ochadministrativa mål och ärenden och också kunna utgå oberoende av om saken äranhängig vid domstol eller annan myndighet eller handläggs utomprocessuellt.Mot den bakgranden finns enligt promemorian skäl att överväga om inte förmånenatt statsverket i princip svarar för den enskildes utredningskostnader börgälla inom hela det angivna tillämpningsområdet. Att denna förmån i sammaomfattning som enligt LFR bör utgå när fråga är om förfarande hos domstol tordeutan vidare vara klart. Detsamma synes böra gälla beträffande ärende som kanleda till sådant förfarande. Även i skiljemannaförfarande bör denna förmånkunna utgå. Däremot synes utrymme för tvekan finnas när det gäller mål ellerärende inför förvaltningsmyndighet och angelägenhet som ännu inte lett tillsådant mål eller ärende. I fråga om utredningskostnader i förfarande införförvaltningsmyndighet gäller som har berörts alt myndigheten i regelär skyldig att själv sörja för alt utredningen är fullständig. Behovet för partatt i förvaltningsförfarandet förebringa egen utredning torde därför vara betydligtmindre än när fråga är om mål eller ärende inför domstol. Detta gäller dockinte generellt. På betydelsefulla områden ankommer det på den enskilde attförebringa den utredning som han vill åberopa. Delta gäUer främst i förfarandendär parter står mot varandra, t. ex. hyresnämndsärenden. Skäl talar alltså föratt förmånen alt statsverket bistår enskilda med utredningskostnader får gällaåtminstone i sådana förfaranden. Som har nämnts överväger emellertidutredningen om rättshjälp i förvaltningsärenden frågan om att införa regler omkostnadsersättning på det administrativa området. Mot denna bakgrund torde detvara lämpligt att utredningen får överväga om och i vilken mån deregler angående utredningskostnader som i det nya systemet föreslås gälla förmål och ärenden inför domstol skall gälla även i förvaltningssammanhang. Isammanhanget synes också böra undersökas om dessa regler bör kunna tUlämpasäven på rättshjälp i angelägenhet som ännu inte lett till förfarande hosförvaltningsmyndighet. Något förslag i nu berörda avseenden läggs därför intefram inom ramen för den nu aktuella reformen. När det gäller utformningen av den allmännaregleringen torde i huvudsak samma förmåner i fråga om utrednings- ochliknande kostnader som utgår enligt LFR få tas med i det nya systemet.Någon särskild prövning av frågan om parten har förmåga alt betala viss utgiftbör dock som har framhållits inte förekomma efter beslutet omrättshjälp. Som en allmän förutsättning för att förmånen skall utgå bör gällaatt kostnaden avser utredning som är skäligen påkallad för att tillvarataparlens rätt. Närdet gäller alt ta ställning till om också ulomprocessuella utred- 5t 1972.1 saml Nr 4 ningskostnaderbör kunna utgå av allmänna medel bör beaktas att det f. n. enligtnormalreglementet för rättshjälpsanstaltema åligger rättshjälpsanstall attförsöka åstadkomma förlikning mellan parterna. Denna princip bör självfalletgälla också i det nya systemet. Reglerna om förmånerna bör alltså utformas såalt förutsättningar skapas för uppgörelser utan rättegång. Därigenom kankostnaderna för rättshjälpen nedbringas. Vidare kan både parter och domstolarbesparas onödigt arbete. Det angivna syftet att åstadkomma förlikningfrämjas givetvis främst genom att rättshjälpen innefattar förmånen av juridisktbiträde. Emellertid är del i vissa fall nödvändigt för att en utomprocessueUförlikning skall kunna träffas att möjlighet finns att i ett tidigt skedeinförskaffa utredning som klarlägger om förutsättningar finns för uppgörelse.Den som beviljas rättshjälp bör alltså få den förmånen att utredning kanförebringas på statsverkets bekostnad i den mån utredningen är skäligenpåkallad för att tillvarata partens rätt. Förmånen bör utformas så alt den somhar medverkat till utredning berättigas till ersättning i huvudsak efter denormer som finns i RB om ersättning av allmänna medel. Denna förmån är iförsta hand avsedd för mindre utredning såsom läkarintyg, värderingsintyg ochliknande. Endast undantagsvis bör det komma i fråga att mer omfattandeutredning införskaffas utom rätta. Självfallet måste regelsystemet utformas så altgarantier skapas mot att onödig eller alltför dyrbar utredning anskaffas påstatsverkets bekostnad. Förmånen bör därför inte kunna utgå i andra fall ännär biträde har förordnats. Det torde få ankomma på biträdet alt på egetansvar ta ställning till om särskild utredning behövs. Har han funnit behovföreligga och införskaffat utredning bör den som medverkar till utredningen iprincip alltid ha rätt till ersättning. Visar det sig emellertid sedan attutredningen har varit onödig eUer alltför dyrbar och har biträdel genom allföranstalta om utredningen visat försumlighet, bör detta kunna beaktas närersättningen till biträdet bestäms. Vidare Ugger del i sakens natur all sådanaomständigheter kan komma alt beaktas när biträdets lämplighet för andra uppdragskall bedömas. Har parten själv genom vårdslöshet eller försummelse föranlettalt biträdet ådragit statsverket onödiga utredningskostnader bör detta kunnaleda till att han själv får stå för sådana kostnader. När det gäller rätten tUl ersättning förinställelsekostnad erinras i promemorian om alt regler för det processuella områdetf. n. finns i LFR. Ersällningsrällen är där begränsad till fall när den som harfri rättegång har förelagts personlig inställelse vid domstol eller hos läkareför blodprovstagning eller s. k. antropologisk undersökning i vissa mål. Förförvaltningsområdet saknas praktiskt taget helt bestämmelser som ger möjlighetatt tillerkänna part ersättning för instäUelse. Denna skUlnad torde främst hasin grand i att domstolsavgöranden i regel träffas sedanmuntlig förhandling har ägt rum, medan förvaltningsdomstolar och andraadministrativa myndigheter i allmänhet fattar sina beslut utan sådanförhandling. Emellertid förekommer muntiiga förhandlingar i betydandeutsträckning hos åtskUliga förvaltningsmyndigheter. I många sammanhang harockså framhållits vikten från bl. a. rättssäkerhetssynpunkt av att detmuntliga förfarandet vinner ökat insteg i förvaltnings-processen. En avgörandeföratsättning för ökad muntlighet är att rätt till ersättning för partsinställelse införs. Utan sådana regler kan det inträffa alt part av ekonomiskaskäl ser sig förhindrad att begära förhandling eller alt efter kallelseinställa sig hos myndighet. Vidare kan myndigheterna känna sig obenägna attanordna muntlig förhandling. Det torde sålunda vara klart att det finns behovav regler som ger möjlighet att tillerkänna också part i administrativa måleller ärenden ersättning för inställelsekostnad. Även här tordeersättningsrätten böra begränsas till fall när parten har ålagts att inställasig personligen hos myndighet. Beträffandefrågan om rätt till ersättning för inställelse när det gäller UtomprocessueUrättshjälp är situationen annorlunda. De inställelser som här kan komma i frågaär i första hand inställelser hos rättshjälpsmyndighet ellerprivatpraktiserande jurist. Inställelsen kan avse ansökan om rättshjälp,konsultation, förhandling med motpart etc. I och för sig kan i vissa fall synasmotiverat att medge rätt till ersättning på förevarande område. Emellertid tordebetydande praktiska svårigheter föreligga alt utforma ett system som gergarantier för alt endast nödvändiga inställelser ersätts. Härtill kommer attinställelsekoslnaderna i regel torde komma att uppgå till betydligt mindrebelopp än när det gäller motsvarande kostnader i process eller i förfarandeinför förvaltningsmyndighet. Rättshjälpsmyndigheter kommer att föreslåsinrättade i varje län och även privatpraktiserande advokater kommer att varaverksamma inom det nya systemet. På grund av det anförda torde rätt lUl ersättningför inställelsekostnad få begränsas till inställelser inför domstolar ochandra myndigheter. Vadbeträffar ersättningsbestämmelsernas sakliga innehåll torde i väsentligaavseenden den nuvarande bestämmelsen kunna tjäna som förebild. På någrapunkter bör emellertid ändring ske. F. n. utgår ersättning bara om vederbörandefinnes icke själv kunna svara för kostnaden. Den rätlssökandes förmåga altbidra tUl rättshjälpskoslnaden skall som har framhållits ifortsättningen bedömas när ansökan om rättshjälp prövas. Vid denna bedömningfastställs om han har förmåga att betala rättshjälpsavgift och med vUket beloppavgiften i så fall skall utgå. Därefter skall i princip ingen ytterligareprövning av hans ekonomiska villkor ske. På motsvarande sätt som harförordats i fråga om utredningskostnad bör rätten tiU ersättning förinställelsen alltså inte göras beroende av någon sådan ytterligare prövning. Utredningen om rättegångshjälp föreslog att bestämmelserna om traktamentei fråga om högsta ersättningsbelopp skulle anknytas lUl då gällandebestämmelser om vitlnesersätlning. Ersättningsbeloppets storlek enligt 4 § LFRregleras numera i en särskild kungörelse. Detta synes böra ske även sedan LFRhar ersatis med en ny lag. Skäl torde föreligga för en samordning aversättningsreglerna för den som har rättshjälp med de ersättningsregler somgäller för vittnen m. fl. Även utredningens förslag att ställföreträdare förpart med rättegångshjälp och vårdare eller annan som parlen nödgas anlita förinställelsen skall kunna tillerkännas ersättning och förskott efter sammagrunder som gäller för parten synes böra godtas. Någon särskild prövning avpartens förmåga att betala denna inställelsekostaad bör emellertid inte hellerhär komma i fråga. I samband med den nu aktuella reformen synes även böra görasen översyn beträffande de ersättningsbelopp som utgår liU vittnen och parter(jfr ILU 1970: 38, rskr 160). Ifråga om förlorande parts skyldighet att betala motparts rättegångskostnaderframhålls i promemorian att parterna vid processuell rättshjälp beroende påutgången i målet kan komma alt drabbas inte bara av sina egnarättegångskostnader utan också av motpartens. Det kan med visst fog görasgäUande att ett fullgott rättsskydd för den enskilde borde täcka även dennamolpartskoslnad. Vid bedömningen av denna fråga bör dock uppmärksammas attreglerna i RB om fördelningen av rättegångskostnaderna mellan parterna är avstor betydelse som ett korrektiv mot oöverlagda processer. Som haranförts är det viktigt att inte sådana processer förs med stöd av allmänna medel.På grund härav bör det inte komma i fråga att låta rättshjälpen täcka denbetalningsskyldighet för motparts rättegångskostnad som kan åläggas med stod avkostnadsreglerna i RB. Vad nu har sagts får inte tolkas så att det inte skullefinnas behov för den enskilde alt skydda sig mot skyldigheten att svara förmotparts rättegångskostnad. Det synes emellertid vara naturligt alt ett sådantskydd ges inom ramen för rältsskyddsförsäkringen och inte i form av rättshjälpmed det allmännas stöd. Enannan fråga är om en regel bör införas som ger vinnande motpart till den somhar åtnjutit rättshjälp möjlighet att av statsverket få ersättning för kostnadsom inte kunnat tas ut av den tappande parten. Utredningen om rättegångshjälpföreslog en sådan bestämmelse. Som fömtsättning för rätt till ersättningföreskrevs att den förda talan bedömdes som helt obefogad och att det kundeantas att talan inte skulle ha väckts om inte rättegångshjälp hade åtnjutits.Förslaget syftade tUl att förhindra att den som angreps med obefogat krav frånperson med rättegångshjälp ansåg sig vara i ett sådant underläge att han utanrättegång gick med på kravet eller i inledd rättegång gav upp sitt motståndmot kravet. Somförut har berörts innehöll de båda utredningsförslagen om rätte- 1972: 4 141 gångshjälpingen bestämmelse om en förprövning av det befogade i en parts talan.Utredningens förslag om möjlighet i vissa fall att tillerkänna vinnande partersättning av allmänna medel för kostnad som inte kunnat tas ut av motpartenmåste ses mot denna bakgrund. I det föregående har förordats en regel omintresseprövning, som kan antas effektivt förhindra att obefogade anspråk drivsmed det allmännas slöd. Rätlsskyddsförsäkringarna utgör också ettbetydelsefullt skydd för motparten i sådana situationer. Anledning saknasdärför att nu föreslå en motsvarighet tUl utredningens ersättningsregel. Utöver vad som har berörts föreslås ipromemorian att vissa andra förmåner skall utgå vid rättshjälp. Dessa förmånerberörs närmare i specialmotiveringen. Förslaget i promemorian att i stort sett sammaförmåner som utgår enligt LFR skall kunna utgå vid rättshjälp enligt det nyasystemet tillstyrks eller lämnas utan erinran i samtliga yttranden. Beträffande förmånen att biträde skall kunnaförordnas berörs frågan vUka behörighetskrav som skall ställas i ett drygttrettiotal yttranden. I promemorian föreslås att tiU biträde skall förordnasbefattningshavare vid allmän advokatbyrå eller annan lämplig person. Principenatt något generellt krav på att biträdet skall vara jurist inte uppställsgodtas i det stora flertalet yttranden. Många remissinstanser anser emellertidatt det bör komma tiU uttryck att till biträde bör företrädesvis utses jurist.Endast en remissinstans, , anser att juristkravet börupprätthåUas undantagslöst. Blanddem som i huvudsak godtar promemorieförslaget uttalar hovrätten för ÖvreNorrland med tanke på utomprocessueU rättshjälp att det är en fördel att annanän jurist skall kunna förordnas, t. ex. revisor i ett skatteärende, arkitekt iett planärende eller ingenjör i ett byggnadsärende. Kammarrätten framhålleratt det inom kammarrättens ämbetsområde snarare hör tUl regeln än tillundantaget att biträden är andra än jurister och tillstyrker förslaget. RR:sledamöter uttalar alt förslaget synes välbetänkt med hänsyn till denvidsträckta rättshjälp som åsyftas. Särskilt på förvaltningsområdet, därärendena stundom kräver speciell sakkunskap, bör det vara värdefullt att kunnatiU biträde förordna lämplig person oberoende av formeUa behörighetskrav. Statenshyresråd finner med hänsyn till de speciella insikter inom hy-reslagstiftningensom i aUmänhet finns även hos de vid partsorganisationerna på hyresmarknadenanställda ombudsmän, som inte har avlagt juridisk examen, att starka skäl talarför att också sådan ombudsman skall kunna förordnas till biträde åt part ihyrestvist vid hyresnämnd och domstol. Lagtextens avfattning utgör i och försig intet hinder härför. Eftersom motiven med nuvarande avfattning knappast gerut- rymmeför en sådan tolkning, borde emellertid ett uttalande göras av innebörd att,där så finnes lämpligt, annan än jurist kan förordnas som biträde åt part ihyrestvist vid hyresnämnd, domstol och om hyresregleringslagen aUtjämtgäller då rätlshjälpslagen träder i kraft . uttalar att hos de till förbundet anslutna föreningarna har undermånga års tillämpning av hy-resregleringslagsliftningen samlats en rik fond averfarenheter och rutin vid bevakandet av medlemmars intressen inför dehyresreglerande organen. I betydande utsträckning har ombudsmännen äventidigare haft alt företräda medlemmar i mål vid de allmänna domstolama. Dennadel av arbetsuppgifterna har erhållit väsentligt ökad betydelse genom denyligen genomförda ändringarna i allmänna hyreslagen. Förbundet tror sig ocksåveta att man i både hyresnämnder och domstolar har goda erfarenheter avombudsmännens insatser. Förbundet utgår från att dess ombudsmän, vilka somregel inte har juridisk examen men är välutbildade på sitt speciella område,skall kunna förordnas till biträden i hyrestvister. Liknande uttalandenbeträffande fastighetsägareföreningarnas ombudsmän görs av . LOuttalar att förslaget innebär att promemorieförslaget har hejdat utvecklingenmot ett reellt advokatmonopol, vilket tidigare rättshjälps-förslag ingav starkafarhågor för. LO finner förslaget i denna del synnerligen välmotiverat.Särskilt tillfredsställande finner LO att jurist inom intresseorganisationskall kunna förordnas som biträde. RLF gör liknande uttalanden och framhållervidare att dess juridiska avdelning mot betalning lämnar juridiskt och teknisktbiträde både lill medlemmar och utomstående i frågor inom fastighetsrätten istort. Genom mångårig erfarenhet har därför tjänstemännen förvärvat ingåendekännedom om rättsreglema och torde därför vara väl skickade alt uppträda såsomombud. Blanddem som förordar att jurist företrädesvis bör utses till biträde uttalar bl. a.Föreningen att huvudregeln bör vara alt det krävsjuristkompetens men att även andra lämpliga personer bör kunna komma i fråga.Hovrätten över och har i och för sig inte något att erima motden föreslagna utvidgningen av kretsen av personer, som skaU kunna komma ifråga som biträden, men anser att annan än jurist skall förordnas endast iundantagsfall. Genom att en myndighet till biträde utser någon, som denrättssökande inte själv har föreslagit, ådrar sig myndigheten ett visst ansvarför kvaliteten av det arbete som biträdet utför åt klienten. Detta talar fören viss restriktivitet när det gäller att utse biträden, framför allt sådanasom saknar det formella behörighetskrav, som gäller för biträden enligtlagen om fri rättegång. Med hänsyn lill den tämligen ringa betydelse, som enintresseprövning enligt hovrättens uppfattning skulle få i det nya systemet,måste det anses befogat att ställa höga kiav på biträdenas Prop.1972: 4 143 Av samma mening är bl. a. rådhusrätterna i och . Någraremissinstanser anser att annan än jurist inte bör få förordnas lUl biträde irättegång. Bland dessa uttalar JK bl. a. alt den begränsning avintresseprövningen som JK förordar i och för sig utgör tillräcklig anledningatt skärpa behörighetsvillkoren i förhållande till förslaget. Men även medbortseende härifrån måste den krets från vilken biträde enligt förslaget fårhämtas anses alltför vid. När det gäller biträde i rättegång är i övervägandeantalet fall behovet av juridisk sakkunskap särskilt framträdande.BehörighetsvUlkoren för rättegångsbiträde synes därför lämpligen kunna utformasi huvudsaklig överensstämmelse med motsvarande regler i LFR. De ärenden somförekommer utom process är synnerligen varierande. På det området finns mångaärenden som kräver speciell sakkunskap men också mycket stora ärendegmpper avenkel beskaffenhet.