prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Avdetta måste krävas, inte bara att det i sina huvuddrag harmonierar med den meralångsiktiga målsättning som jag här har angett, utan också att det är anpassat Maj:ts proposition nr 5 år1972 till rådande samhällsförhållanden, värderingar och behov.Den nuvarande ordningen är inte tillfredsställande från dessa synpunkter. I åtskilliga hänseenden råder dessutom en besvärandeoklarhet om rättsläget. Det finns sålunda ett akut behov avskadeståndsrättsUga reformer. Har man den syn på skadeersättningsfrågomas lösning istort som jag har gett uttryck åt, måste man vara mycket återhållsam när detgäUer reformer som innebär att det skadeståndsrättsUga systemet byggs ut ochförstärks. Det bör t. ex. inte komma i fråga att införa nya regler omobjektivt skadeståndsansvar för person- eller sakskada, såvida inte behovet avförbättrat skydd på ett visst område är så trängande, att man inte kan avvaktaden successiva utbyggnaden av andra ersättningsanordningar. En annanomständighet som påklär försiktighet i reformarbetet sammanhänger med bristemai vår kunskap om hur de skadestånds- och försäkringsrättsliga systemenförhåller sig tUl varandra. Även vissa sådana reformer inom det beståendes ramsom syftar endast tUl att underlätta en övergång tiU rent försäkringsmässigaanordningar bör anstå tUl dess åtminstone preliminära resultat föreligger avett rättssociologiskt utredningsarbete rörande förhållandet mellan skadeståndoch försäkring. Redan pågående utredningsarbete på skadeståndsområdet bör ocksåslutföras, innan mer genomgripande reformer genomförs. Jag vill särskUt peka pådet arbete som f.n. pågår inom 1966 års skadeståndskommitté och som rörcentrala problem på personskadeområdet men också viktiga frågor angående förhåUandeti rättsligt hänseende mellan skadestånd och försäkring. Reformer som genomförs nu bör därför inte syfta längre äntiU att anpassa de grundläggande skadeståndsreglerna till den samhällsutveckUngsom redan har ägt rum. Man bör i första hand sträva efter att undanröjaoklarheter, som skapar rättsosäkerhet, och att avlägsna sådana ojämnheter iregelsystemet som inte är godtagbara från sociala rättvise- ochtrygghets-synpunkter. Systemet måste också bli smidigare än f. n. Det ärbetydelsefullt att lagstiftningen inte nu utformas så, att den försvårar enkontinuerUg anpassning av rättstUlståndet tiU den framtida utvecklingen. Enlångtgående detaljreglering bör därtör undvikas. Riktpunkten bör i ställetvara att vissa vägledande huvudprinciper blir lagfästa inom det beståendes ram,som det också för framtiden lämnas åt domstolarna att fylla utofullständigheterna i lagstiftningen. En reformering av den utomobligatoriskaskadeståndsrätten bör tiUs vidare genomföras etappvis genom partiellareformer. AktueUa reformförslag och refoimonskemål Som framgår av den redogörelse jag har lämnat(avsnitt 1.2. och 1.3.) föreligger f.n. ett stort antal förslag eUer önskemålom reformer på skadeersättningsområdet, som alla syftar till en lösning av oUkaersättningsfrågor inom ramen för ett skadeståndsrättsUgt system. Maj:ts proposition nr 1972 101 dels om fullt utarbetade förslag vilka framkommit somresultat av offentligt utredningsarbete, dels om förslag eller önskemål somhar förts fram i eller i särskilda framställningar till Kungl, Maj:t. Förslagenär av vitt skiftande karaktär. Vissa tar sikte uteslutande på personskador somuppkommit på visst sätt eUer i viss verksamhet. Andra förslag har enbart ellerfrämst avseende på vissa sakskador och begränsas också genom en anknytning tillskadeorsaken. En del av förslagen är av mera alhnän natur och syftar till enreglering av ersättningsfrågorna över huvud taget på ett visstverksamhetsområde eller av skadeståndsansvaret för vissa rättssubjekt. Ävenenligt dessa förslag bUr det dock i viss utsträckning fråga om avgränsningarsom anknyter till skadetypen eller till sättet för skadans uppkomst. Det är naturligt att behandla de oUka förslagen i skildagrupper efter deras inbördes samband i sakligt eller systematiskt hänseende.Med den utgångspunkten vill jag först ta upp de önskemål som har förts fram omförbättringar av det ekonomiska skyddet vid vissa personskador. Tre av förslagen på detta område rör skador i följd avolycksfall i arbete. Jag syftar här på de framställningar som har gjorts tillKungl. Maj:t av med hemställan att statenåläggs ansvar oberoende av vållande för personskada, som åsamkas polismanunder tjänsteutövning, av med kravpå att i järnvägsansvarighetslagen skall införas bestämmelse om skyldighet förinnehavare av jämväg att oberoende av vållande ersätta personskada, som drabbaranställd i järnvägens tjänst samt av idecember 1968 med begäran om utredning rörande frågor om rent objektivt ansvarför arbetsgivare i stuverifacket med avseende på personskada, som drabbaranställd i stuveriverksamhet. Som jag har sagt bör det inte komma Ifråga attinföra nya regler om objektivt skadeståndsansvar, om det inte föreligger starkasociala eller samhällsekonomiska skäl att snabbt lösa speciellaersättningsproblem och andra medel inte står till buds. Det skall visserligeninte bestridas, att det i många sådana faU som avses med de aktuellaframställningarna finns angelägna ersättningsbehov och att förbättringar av detekonomiska skyddet på dessa områden är önskvärda. Men oavsett i vad mån det härrör sig om så trängande behov att särskilda åtgärder är påkallade,måste dessa ersättningsproblem ses i ett större sammanhang. Liknande önskemålom förstärkt ekonomiskt skydd vid yrkesskadefaU kan med fog resas av andrayrkesgrupper, vilkas ersättningsbehov socialt sett är lika ömmande.Angelägenhetsgraden kan inte mätas uteslutande på grundval av frekvensen av skadefall inom olika verksamhetsområden. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Med få undantag kan det inte heller påstås att arten av deyrkesskador som inträffar i ett visst slag av verksamhet motiverar ensärbehandUng av dessa fall. I båda dessa hänseenden representerar framställningarnaett godtyckligt urval, I fråga om järnvägsanställda och poliser lär det isjälva verket förhålla sig så att olycksfallsfrekvensen statistiskt sett ärlåg. Det finns inte heller belägg för att de skador som drabbar dessakategorier typiskt sett är aUvarUgare än andra yrkesskador. Enligt min mening är det över huvud taget inte möjligt attvälja ut vissa yrkesgrupper och ge dem en förmånligare ställning än andra genomatt införa regler om objektivt ansvar för berörda arbetsgivare. Det saknas heltenkelt hållbara kriterier för en sådan differentiering. I den mån man anser detönskvärt och lämpligt att särskilt genomföra förbättringar av det ekonomiskaskyddet vid yrkesfaU skäl kan i och för sig anföras för en sådan prioritering bör det därför i möjligaste mån ske genom generella åtgärder, som verkarlikformigt för aUa yrkesgrupper. En metod som man härvid tekniskt sett kan använda sig avinnebär att man inför objektivt skadeståndsansvar för alla arbetsgivare. Ensådan åtgärd skulle emellertid inte bara stå i strid mot de huvudprinciper förutformningen av framtida ersättningssystem på personskadeområdet som enligt vadjag förut har sagt bör vara vägledande i reformarbetet. Den skulle ocksåinnebära att man bröt den utveckUngsUnje som har följts ända sedan början avdetta sekel, då man just på yrkesskadornas område övergick från ettersättningssystem byggt på objektivt ansvar för arbetsgivare till ett avarbetsgivama bekostat försäkringssystem, som därefter successivt har byggts utoch förstärkts. Det måste kunna anföras mycket starka skäl för en sådanomläggning av kursen. Jag är således inte beredd att ta initiativ till sådanaskadeståndsrättsUga reformer som de aktuella framställningarna syftar till.EnUgt min mening bör det behov av förbättringar av skyddet som kan föreUgga pådetta område i stället tillgodoses genom en fortsatt utbyggnad av yrkesskadeförsäkringenoch genom sådana kompletterande ersättningsanordningar i form av kollektivaolycksfallsförsäkringar som jag har berört. En förstärkning av yrkesskadeförsäkringen innebär ettfuUföljande av den politik som har bedrivits av statsmakterna under åtskilligadecennier och som särskUt har resulterat i väsentligaförbättringar av yrkesskadeskyddet. Jag vill särskUt peka på de betydelsefuUaändringar i yrkesskadeförsäkringslagen som genomfördes så sent som ochsom innebar inte bara en höjning av inkomstunderlaget och därmed av ersättningsnivånutan också en värdesäkring av yrkesskadelivräntorna vid invaliditet. Chefen försocialdepartementet har i årets statsverksproposition (prop. 1971 :1 bil. 21) anmält att han har för avsikt att tillsätta en utredning med uppgiftatt göra en översyn av yrkesskadeförsäkringens förmåner. Syftet med dennautredning, som torde komma att tillsättas i en Maj:ts proposition nr 1972 103 nära framtid, skall vara bl. a. att ytterligare förstärkadet ekonomiska skyddet för de anställda vid olycksfall i arbetet. I den månföreliggande önskemål om förbättringar inte kan tiUgodoses genom en utbyggnadav yrkesskadeförsäkringen bl. a. torde detta i synnerhet komma att gällaförekommande behov av ersättning för ickeekonomisk skada bör enligt minmening behoven täckas genom att arbetsmarknadspartema gemensamt inrättarkollektiva försäkringssystem till arbetstagarnas förmån. Som jag harframhåUit kan sådana gruppförsäkringsanordningar i fråga om grunderna förberäkning av ersättningarna åtminstone delvis anpassas till vad som gällerinom skadeståndsrätten och arbetstagarna kan därigenom beredas ett skydd som äri stort sett likvärdigt med det skydd som regler om objektivtskadeståndsansvar skulle ge. I flera hänseenden kan skyddet i själva verket bUbättre. Det bör ånyo påpekas att den skadelidandes medvållande normalt intebeaktas som grund för nedsättning av de ersättningar som utgår urolycksfaUsförsäkring. Vidare kan skaderegleringen göras avsevärt billigare ochsnabbare än i ett skadeståndsrättsligt system genom att vissa ersättningar,bl. a. för sveda och värk o. d., särskUt i mindre komplicerade faU fastställsatt utgå enUgt på förhand bestämda schabloner. Erinras bör också om demöjligheter tiU en differentiering av ersättningsnivån efter skiftande behovoch resurser som försäkringsanordningar av detta slag inrymmer och som saknarmotsvarighet i ett skadeståndsrättsligt system. Att jag här har avvisat tanken på rent objektivtskadeståndsansvar för arbetsgivare vid olycksfall i arbete och i ställetanvisat en lösning av problemen inom ramen för existerande eller nyaförsäkringsanordningar utesluter inte att vissa förbättringar av skyddet kanåstadkommas genom skadeståndsrättsliga reformer. Jag skall senare återkommatill den frågan men vill redan nu påpeka att man i samband med ett lagfästandeav regler om arbetsgivares principalansvar kan förbättra de skadelidandesställning utan att komma i konflikt med den grundsyn på ersättningsfrågorna somjag här har gett uttryck åt. Jag viU härefter beröra vissa i motioner vid 1966, 1967och riksdagar väckta förslag om objektivt ansvar för skador i följdav misslyckade tandbehandlingar och skador genom medicinsk behandling. I detväsentliga kan här anföras samma synpunkter som i fråga om olycksfall iarbete. Från sociala synpunkter framträder inte ersättningsbehovet i dessa fallmed större styrka än när det gäller skador av annat slag. Skadefrekvensen lärrelativt sett inte vara hög. Även om skadorna kan vara allvarUga kandet ifrågasättas, om de typiskt sett är av så speciell karaktär att enskadeståndsrättsUg särreglering är motiverad. Jag vill också betona, att omdet förslag till oinskränkt principalansvar för arbetsgivare som jag kommer attlägga Maj:ts proposition nr 1972 fram i det följande genomförs, full ersättning enUgtskadeståndsrättsliga regler kommer att utgå i alla de fall då skadan beror påfel eUer försummelse av någon bland vårdpersonalen på en sjukvårdsinrättning.Rätt till full ersättning kommer att föreligga också när en privatpraktiserandeläkare eller tandläkare eller någon av hans anställda har förfarit oaktsamt,och i flertalet fall är detta ansvar täckt av frivillig ansvarsförsäkring. Med det sagda har jag inte velat ge uttryck föruppfattningen att önskemålen om förbättrat skydd på förevarande område inteskulle förtjäna uppmärksamhet från det allmännas sida. Men även dessa behovtillgodoses enligt min mening bäst genom försäkringsanordningar som verkardirekt till förmån för de potentiellt skadelidande, dvs. patienterna inom denallmänna sjukvården och folktandvården och hos privatpraktiserande läkare ochtandläkare. Såväl sjukvårdens och folktandvårdens huvudmän som deprivatpraktiserande läkarna och tandläkarna har genom sina organisationerförklarat sig beredda att ta initiativ tiU på lämpligt sätt utformade försäkringssystemeller andra likvärdiga ersättningsanordningar på detta område. Med hänsynhärtill anser jag det inte finnas skäl att ta upp frågan om ingripande genomlagstiftning till säkerställande av att dessa ersättningsproblem blir lösta. har i förts fram förslagsom syftar till att ersättning för skada orsakad genom våldsbrott och för annanekonomisk skada genom brott skall utgå av allmänna medel eller ur något slag avallmän försäkring. Som jag har nämnt har Kungl. Maj:t redan tagitställning till dessa förslag i samband med att i statsverkspropositionen tiUårets riksdag gjorts framställning om anslag för att bereda ersättning förpersonskador genom brott. Jag saknar anledning att i detta sammanhangytterligare beröra dessa ersättningsfrågor. I fråga om de överväganden somlegat till grund för Kungl. Maj:ts stäUningstaganden i dessa frågor hänvisarjag till vad jag anförde vid min anmälan av anslagsfrågan (prop. 14) och tUl den promemoria (Stencil Ju 1970: 21) som låg till grund förärendets behandling hos Kungl. Maj :t. har i en framställning tillKungl. Maj:t hemställt, att ägare till husdjur som förorsakar skada på allmänväg skall åläggas att svara för skadan oberoende av våUande. överlämnade tiU Kungl. Maj :t enframställning om lagstiftning om ersättning för skadaiföljd av kollision mellanmotorfordon och ren. Redan av mina tidigare uttalanden om den återhåUsamhetlagstiftaren bör iaktta när det gäller att införa nya regler om objektivtansvar torde framgå att jag inte kan förorda åtgärder i denna riktning. Maj:ts proposition nr 1972 105 det här rör sig om är praktiskt taget undantagslöst atthänföra till trafikskador, dvs. skador som tillfogas vägtrafikanter ellerderas egendom. Till övervägande delen är det fråga om skador i följd av trafikmed motorfordon. Som jag strax skaU utveckla närmare anser jag att ersättningsfrågornavid skadefall av det slaget i första hand bör lösas genom sådana särskildaförsäkringsanordningar på trafikskadeområdet som finns redan nu men som börutvecklas och göras ännu effektivare. De nuvarande ersättningssystemen pådetta område bereder i och för sig ett gott ekonomiskt skydd. De skadefall iövrigt som avses med framställningarna avviker varken i fråga omskadefrekvensen, skadornas art eller de skadeUdandes ersättningsbehov från vadsom kan förekomma i åtskiUiga andra sammanhang. Några skäl att sätta dessaskadefall i en särställning i skadeståndsrättsligt hänseende finns därförinte. Vad särskilt angår frågan om skador som orsakas vid koUision mellanmotorfordon och ren vUl jag även hänvisa tUl vad chefen förjordbruksdepartementet har anfört härom i prop. 1971: 51 med förslag tUlrennäringslag m. m. (s. 207). Jag övergår nu till de skadeständsfrågor som behandlas itidigare omnämnda offentliga betänkanden. Frågan om ersättning för skada i följd av trafik medmotorfordon är underkastad en särreglering genomskadeståndsrättsUg speciaUagstiftning. Jag har redogjort för huvuddrageni bilansvarighetslag och trafikförsäkringslag (avsnitt1.1.1.3,). Det rör sig här om en lagstiftning om skärpt skadeståndsansvar iförening med obligatorisk ansvarsförsäkring. Rättspolitiskt torde systemetursprungligen vara motiverat utifrån sådana risksynpunkter som jag har berört idet föregående. Även på detta område bör en bedömning av reformbehovet skemed utgångspunkt i att ersättningsfrågorna på lång sikt skall lösas genomförsäkringsmässiga anordningar. lär det dock varanödvändigt att behåUa ett ersättningssystem som till stor del bygger påskadeståndsrättsliga principer. Tills vidare torde därtör eventuella reformerfå ske på det beståendes grund. Den nu gällande ordningen ger på det hela tagettrafikoffren ett mycket gott skydd. I flertalet fall utgår full gottgörelse förpersonskador i följd av trafik med motorfordon. Skyddet har nyUgen ytterligareförbättrats genom att den tidigare begränsningen i 11 § trafikförsäkringslagenav trafikförsäkringsersättning vid personskada tUl 1 mUj. per person harslopats helt med verkan fr. o. m. . Motsvarande begränsningi fråga om sakskada torde i stort sett sakna praktisk betydelse. Också när detgäller sakskadorna är systemet i stort sett effektivt. Från sociala synpunkter är följaktUgen reformbehovet pådetta område inte framträdande. Den rådande ordningen har emellertid brister.Att äga- Maj.-ts proposition nr 1972 re och förare av motorfordon kan undgå ansvarighet genomatt föra bevisning om att föraren inte varit vållande och skadan inte orsakatsav brist-fälUghet på fordonet lär visserligen inte ha stor praktisk betydelse.Kravet på denna s. k. exculpationsbevisning ställs nämligen irättstillämpningen så högt, att resultatet blir detsamma som omansvaret varit rent objektivt. AUvarUgare är att föraren av ett motorfordoninte kan få någon ersättning ur det egna fordonets trafikförsäkring och att hani fall av kollision med annat fordon på gmnd av särskilda bevisregler är sämreställd än en passagerare eller annan tredje man. Föramas ersättningsbehov harvisserligen i vidsträckt omfattning tillgodosetts genom de s. k. förarplatsförsäkringarna,som har en nära hundraprocentig utbredning och som nyUgen fått en motsvarighetpå den statUga sektom genom kungörelsen (nr 113) om statUgt förarskydd.Föraren har dock typiskt sett en betydligt mindre förmånlig ställning än enskadelidande tredje man. Systemets anknytning till skadeståndsrätten innebär bl.a., att vållande på den skadelidandes sida kan medföra även en kraftigreduktion av skadeståndet. Frågan får specieUt stor betydelse på detta områdemed hänsyn till de höga krav som rättsordningen stäUer på trafikanterna när detgäUer efterlevnaden av trafikföreskrifterna. Jämkning på grund av medvållandeblir särsldlt ofta aktuell när det gäUer skada som har tillfogats förare ellernär ägare, vilken färdas som passagerare i det egna fordonet, har skadats. Tillskillnad mot vad som gäUer vid flertalet andra skadefall kan för dessakategorier skadeUdande som representerar en stor andel av trafikoffren jämkning av skadestånd ifrågakomma även i fall då medvållande inte visasföreligga utan endast presumeras. Ägaren-passageraren måste t. o. m. visa attannan person än han själv, nämUgen föraren, varit fri från vållande. Vidpersonskada innebär detta i många fall en från sociala synpunkter betänkligförsvagning av det ekonomiska skyddet. Av de sakskador som kan uppkomma i följd av trafik medmotorfordon är det framför allt de s. k. kolUsionsskadorna som har ekonomiskbetydelse. De nuvarande reglerna om ansvarigheten för sådana skador är invecklade,svårtiUämpade och dåligt anpassade till en modern tids krav på en snabb,effektiv och biUig skadereglering. Detta sammanhänger främst med reglemasanknytning tiU culparegeln, som förutsätter en ofta omfattande, tidsödande ochkostnadskrävande utredning om vållandefördelningen. Man bör enligt min meningeftersträva att en våUandebedömning kan så gott som helt undvaras också när detgäUer de s. k. vagaskadorna. bör rättsordningen främja en utveckUng iriktning mot en ökad utbredrung av objektsförsäkring. Vagnskadorna är redan nui stor omfattning täckta av vagnskadeförsäkring eUer omfattade avvagnskadegaranti. Dessa båda ändamål kan uppnås, om man som jag harant3rtt (avsnitt 1.5.2.2.) genom lagstiftning »kanaliserar» vagnskadorna tillvagnskadeförsåkringen resp. vagnskadegarantin, dvs. i lag föreskriverlångtgående inskränkningar Maj:ts proposition nr 1972 107 i möjligheterna att över huvud taget med stöd av skadeståndsreglernakräva ersättning av andra trafikanter för sådana skador. Mot bakgrund av vad jag nu har sagt är det tydligt att detfinns ett behov av reformer på trafikskadeområdet. Det förslag tiU nylagstiftning på detta område som bilskadeutredningen lade fram ibetänkandet »Trafikförsäkring» (SOU 1957: 36) och som jag harredogjort för (avsnitt 1,2.2.) följde delvis de riktlinjer som jag här barangett. Förslaget blev i sina huvuddrag väl mottaget under remissbehandlingen,men stark kritik fördes fram mot enskildheter i förslaget. Även jag anser attallvarUga invändningar kan resas mot de lösningar som föreslogs, låt vara attjag därvid delvis har andra utgångspunkter än vissa remissinstanser. Jag vill ikorthet sammanfatta min kritik på följande sätt. Förslaget innebär inte någon lösning av frågan om föraresbehov av ersättning för personskada i följd av trafik med det egna fordonet.Enligt ut-redningsmajori tetens förslag skaU nuvarande regler om verkan av denskadelidandes medvållande behållas i stort sett oförändrade. Genom attersättningsreglerna i fråga om kolUsionsskador enligt detta förslag skallknytas än fastare tUl culparegeln än de nuvarande reglerna skulle ettgenomförande av förslaget accentuera de ölägenheter som är förenademed behovet att göra en vållandebedömning. Slutligen är det föreslagnaregelsystemet i åtskilliga stycken tekniskt komplicerat och svåröverskådligt. förslag kan sålunda enligt min meninginte läggas tUl grund för lagstiftning utan omarbetning. En sådan bör inriktaspå att anpassa ersättningssystemet efter den målsättning för reformarbetet påskadeersättningsområdet som jag har angett i det föregående. För personskadornasdel innebär detta att det försäkringssystem som redan nu firms i form av denobUgatoriska trafikförsäkringen frikopplas från skadeståndsreglerna ochomvandlas till ett enbart tUl de skadelidandes förmån verkandeförsäkringssystem, uppbyggt efter mönster av yrkesskadeförsäkringen. a. frågan om en begränsning av ersättningsnivån, i första handgenom regler som maximerar inkomstunderlaget vid beräkning av ersättning förförlorad arbetsförtjänst eUer för förlust av försörjare. Det är emeUertid inteen reaUstisk tanke att införa regler av detta slag isolerat påtrafikskadeområdet, där f. n. hundraprocentig kompensation utgår i praktiskttaget samtliga fall, som principen om fuU ersättning vid personskadaupprätthålls inom skadeståndsrätten i övrigt. En reformering av reglerna omtrafikskadeansvaret vid personskada bör därför anstå i avbidan på en prövningav frågan om generella begränsningar av skadeståndsersättning med anledning avpersonskada. Den frågan övervägs som nämnt av skadeståndskommitté,vars arbete i denna del kan väntas bli avslutat . Jag är underdessa förhåUanden inte beredd att nu ta initiativ till någon utredning av nyssantytt Maj:ts proposition nr 1972 Härvid förutsätter jag att frågan tas upp på nytt isamband med prövningen av skiadeståndskommitténs kommande förslag tiU nyaregler om skadestånd med anledning av personskada. Det är i och för sig angelägetatt de nuvarande skadeståndsreglerna når det gäller vagnskadorna vidkollisioner och liknande händelser reformeras i den riktning som jag nyssantydde. Också i den delen krävs emeUertid ett föregående utredningsarbete.Med hänsyn tiU det nära sambandet med frågan om ersättning för personskada ikollisionsfall kan jag inte förorda att vagnskadefrågorna bryts ut och blirföremål för särsldld utredning. Frågan om försäkringsgivares regressrätt intar i viss månen särställning i detta sammanhang. Det är ett spörsmål somformellt-systematiskt är av försäkringsrättslig art. Det har emeUertid närasamband med de skadeståndsrättsliga reglerna, i aU synnerhet dem som rör s. k.självförsäkrares stäUning men också t, ex, reglerna om rätt till regress förbelopp som arbetsgivare utger på grund av åtaganden genom tjänsteavtal (jfravsnitt 1.1.3.).