prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Om denskadelidande kräver ersättning av den oförsäkrade arbetsgivaren, skulle dennenämligen enligt den allmänna principen om fördelning efter skälighet kunnakräva tillbaka en del av skadeståndet från den andre arbetsgivarensansvarsförsäkring. Men vänder sig den skadelidande i stället motansvarsförsäkringen, skulle förlusten stanna på denna och den oförsäkradearbetsgivaren i princip gå fri. Visserligen kan begränsningen av regressrättenenligt 25 § FAL leda tUl liknande resultat i vissa fall då inteförsäkringsvillkoren utsträcker denna rätt. Men situationen skulle få betydligtstörre praktisk betydelse med den ifrågasatta regleringen. För min del anser jag det betänkligt att acceptera sådanakonsekvenser av den diskuterade jämkningsregeln. Ett sätt att undvika demskulle vara att göra ingrepp i regeln om den slutliga fördelningen mellansolidariskt ansvariga. Som nämnt är jag inte beredd tUl detta (se avsnitt2.1,4.8.). Maj:ts proposition nr 5 år1972 annan metod är att inskränka den skadelidandes frihet attkräva vilket av de skadeståndsskyldiga rättssubjekten som han finnerlämpligast, men också detta utgör ett alltför vittgående steg i dettasammanhang. Med hänsyn till vad jag nu har sagt bör den jämkningsmöjlighetsom är i fråga ta sikte enbart på existensen av eller möjligheten tiUobjektsförsäkring. Däremot bör någon ändring inte ske i fråga om regressrättför ansvars-försäkringsgivare eller den som är självförsäkrare i fråga omansvarsförsäkring. Dessa problem hänger nära samman med spörsmålet om enlagreglering av ansvarets slutUga fördelning mellan flera soUdarisktskadeståndsskyldiga och bör tas upp under det tidigare berördautredningsarbetet. En ordning sådan som den jag nu har skisserat kan åstadkommasgenom att man inför en möjlighet för domstolarna att vid sakskada jämka principalansvar,när det med hänsjm tiU föreliggande försäkringar eUer försäkringsmöjUgbeter ärskäUgt att skadeståndet sätts ned och att sålunda förlusten bärs av denskadeUdande själv eller hans försäkringsgivare. Jag vill framhålla att enjämkningsregel av detta slag skulle bidra till ökad nordisk rättsUkhet. EnUgt §25 i den danska försäkringsavtalslagen kan domstol jämka skadeståndsansvar, somvilar uteslutande på reglema om husbondeansvar (principalansvar) i Danske , när det skadade intresset är skyddat av försäkring på den skadeUdandessida. Avsikten är, att denna bestämmelse skall kvarstå i sak oförändrad ocksåom de föreslagna nya principalansvarsreglerna genomförs. En motsvarandebestämmelse i § 25 i den norska försäkringsavtalslagen medger visserUgen intejämkning när skadan har uppkommit i »näring eller bedrift», dvs. Men i den nya norska skadeståndslagen föreskrivs, attskadestånd som åläggs med stöd av de nya principalansvarsreglerna, vilka påsamma sätt som det är tänkt i ersätter de äldre reglerna omhusbondeansvar (Norske Lov 3212), kan jämkas förutom när skadeståndet skuUebU oskäUgt betungande när det med hänsjm till skadans storlek ochföreliggande försäkringar och försäkringsmöjUgbeter samt förhåUandena i övrigtär skäligt att den skadelidande själv bär förlusten. Även om den norskajämkningsregeln enUgt motiven väsentUgen är avsedd att tillämpas för att lindraersättningsansvaret vid katastrofskador, är det tydUgt att en sådan något merlångtgående jämkningsregel som jag här åsjtar skulle medföra en utjämning avrådande oUkheter meUan norsk och svensk rätt. Inom den enskilda sektom torde en jämkningsregel av dettaslag inte få någon större praktisk betydelse. Om den tillämpas enligt deriktiinjer som jag har angett, innebär regeln i stort sett bara att manbefäster den restriktiva praxis som redan har utbildat sig i fräga omregresskrav frän försäkringsgivarnas sida. Regeln kommer visserligen attinverka på självrförsäk-rares ställning. Men totalt sett blir verkningarnabegränsade, eftersom självförsäkring åtminstone har varit mycketovanlig inom svenskt näringsliv. Maj:ts proposition nr 1972 235 Det är framför allt inom den offentliga sektorn som enjämkningsregel av antytt innehåU skulle få ekonomisk betydelse, eftersom statenoch vissa kommuner uppträder som självförsäkrare. För dessa rättssubjekt fåremellertid regeln verkningar i båda riktningarna. A ena sidan leder regeln tillatt rätten för dessa offentUgrättsliga subjekt att som skadeUdande krävaersättning för sakskada med stöd av de nya principalansvarsreglerna blirunderkastad samma begränsning som skadeförsäkringsgivares regressrätt. Närersättningskrav enligt dessa regler riktas mot staten eller mot en störrekommun som är självförsäkrare, medför å andra sidan principen om likstäUighetmellan försäkringsgivare och självförsäkrare att ansvaret kan begränsas tillvad som faller inom ramen för normsd ansvarsförsäkring. Vilken räckviddjämkningsregeln får i sistnämnda hänseende blir dock självfaUet beroende av ivilken omfattning de nya principalansvarsreglerna görs tillämpUga på deoffentUgrättsliga subjekten. Frågan om det allmännas skadeståndsansvaråterkommer jag tiU i det följande, och jag kommer då också att särskiltbehandla spörsmålet om principalansvarsreglemas tiU-lämpning på den offentligasektorn (avsnitt 2.3.6.3. I enlighet med de överväganden som jag har gjort i detföregående förordar jag, att i den nya lagstiftningen tas upp en regel ommöjlighet att jämka principalansvar, när skadeståndet skuUe bli oskäligtbetungande eller det vid sakskada är skäUgt att skadeståndet sätts ned medhänsyn till föreliggande försäkringar och försäkringsmöjUgbeter. Jag konmieratt jrt-terUgare beröra frågan om regelns tiUämpning vid min behandUng av de enskildabestämmelserna (avsnitt 5.1.3.6. Förhållandet till kontraktsrättsliga regler ochtill speciallagstiftning. Frågan om de allmänna principalansvarsreglemasförhållande till kontraktsrättens regler och till skadeståndsrättsligspeciallagstiftning har i gällande rätt inte ställts på sin spets, vilketdelvis torde sammanhänga med att principalansvaret f. n. inte är reglerat ilag, I och med att så sker blir det emellertid nödvändigt att åtminstone iprincip ta ställning till dessa frågor. uttalar, att dess förslag haravfattats med utgångspunkt i utomobligatoriska förhåUanden, men erinrar om atten kontraktspart i princip svarar för sina medhjälpares vållande med de avstegsom kan följa av rättsförhåUandenas natur, t. ex. när det gäller arbetsgivaresansvar för skada som arbetstagare vållar arbetskamrat. Gränsdragningen mellaninom- och utomobUgatoriskt skadeståndsansvar får emellertid enligt kommitténsom följd av förslaget mindre betydelse än f. n,, fastän en hel del skillnaderkommer att kvarstå. Vad särskilt gäUer tillämpningen av jämkningsregeln ikontraktsförhållanden utgår kommittén från att jämkning inte kan komma i fråga,när typiskt kontraktsmässiga förpliktelser har åsidosatts, men däremot iprincip skall kunna ske vid äsido- 236 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 sättande av s, k, biförpliktelser. Analogisk tiUämpning avjämkningsregeln i kontraktsförhållanden bör enligt kommittén komma i fråga, näromständighetema är jämförliga med skadefall som har inträffat utan att någotavtal ligger i botten. Kommittén utgår vidare från, att de nya reglerna skallvara dispositiva och alltså kunna åsidosättas genom avtal. Frågan omgiltigheten av friskrivningsklausuler i allmänhet får enligt kommittén bedömasmed till-lämpning av allmänna regler och med hänsyn bl. a. till möjligheten attenligt grunderna för 8 § skuldebrevslagen jämka otillbörliga avtalsvillkor. När det gäller de nya bestämmelsernas förhållande tillskadeståndsrättslig speciallagstiftning något som enUgt kommittén kan fåsärskild betydelse, när det gäller tillämpning av jämkningsregeln anserkommittén, att frågan bör lösas med tillämpning av allmänna principer omkonkurrens mellan skadeståndskrav på skilda grunder. I ett avseende har kommittén emellertid ansett enuttrycklig reglering påkallad. För att undvika, att det nuvarande systemet förersättning för skada i följd av trafik med motorfordon kompUceras ytterligare,föreslår kommittén en särskild bestämmelse i den nya lagen av innebörd, attreglerna om principalansvar inte skall gälla beträffande skada i följd avmotorfordonstrafik för vilken skall finnas trafikförsäkring. Kommitténs ställningstaganden i dessa frågor har ialhnänhet godtagits under remissbehandlingen. Några remissinstanser har dockanmärkt, att bestämmelserna om principalansvar i den föreslagna utformningenblir di rekt och inte endast analogiskt tillämpUga i kontraktsförhållanden. Iett remissyttrande har ifrågasatts, om inte de nya principalansvarsreglerna börvara tvingande till arbetstagarnas förmån och alltså slå igenom oavsett vadparterna i ett avtalsförhållande kan ha kommit överens om. Jag har redan vid min behandUng av huvudgrunderna för denlagstiftning om skadestånd på grund av eget vållande som jag föreslår (avsnitt2.1.4.3,) gett uttryck åt min principiella syn på förhållandet mellan å enasidan de allmänna reglerna om utomobligatoriskt skadeståndsansvar och å andrasidan kontraktsrättens regler eller föreskrifter i skadeståndsrättsligspeciallagstiftning. Som jag där har framhålUt bör utgångspunkten vara, att deaUmänna bestämmelserna och grundsatserna om utomobligatoriskt skadeståndsansvari princip har genereU giltighet. De skall alltså anses tilllämpliga också närdet föreligger ett avtalsförhållande mellan parterna eller när man rör sig inomområdet för skadeståndsrättslig speciallagstiftning varmed jag här åsyftarockså särskilda skadeståndsregler i lagstiftning som väsentligen rör andrarättsförhållanden dock bara i den mån inte kontraktsrättsliga regler ellerprinciper eller sådana speciella skadeståndsregler motiverar modifikationer idet grundläggande skadeståndsrättsliga regelsystemet, I likhet med degrundsatser om principalansvar som gäller f.n. utgör de nya reglerna om sådantansvar en del av den allmän- Maj.-ts proposition nr 1972 237 Det är därför följdriktigt attanlägga samma betraktelsesätt här som när det gäller reglerna om det allmännaculpaansvaret. Med detta synsätt blir frågeställningen inte i förstahand, hur man skall lösa uppkommande problem om konkurrens mellan olikaregelkomplex, utan snarare i vilken omfattning eller i vilka avseenden somavtalsrättsliga regler eller principer resp. speciella skadeståndsregler skallmedföra, att de allmänna utomobligatoriska reglerna modifieras eller skallfrångås. Det kan härvid bli fråga om modifikationer i olikariktningar. Vad först angår förhållandet till kontraktsrättsliga regler kanexistensen av ett avtal medföra, att man skall tillämpa för den skadelidandemer förmånliga regler, t. ex, att jämkning av principalansvar skall varautesluten, därför att i avtalet måste intolkas ett åtagande att betala fullersättning, att en strängare culpabedömning skall ske än vid rentutomobligatoriskt ansvar, att bevisbördan i fråga om vållande skall läggas påden skadeståndsskyldige eUer rentav att ansvaret skall vara rent objektivt,att ansvar skaU inträda också för vållande av självständig medhjälpare osv.Men avtalsrättsliga regler kan också leda till att den skadelidande ställs ien sämre ställning än han skulle ha intagit, om de utomobligatoriska reglernatillämpats ograverade. Som exempel kan nämnas, att regler om ansvarsbegränsningkan gälla enligt uttryckliga lagbestämmelser, att rätten till ersättning förideell skada är helt utesluten eller är mera inskränkt än i rent utomobligatoriskaförhållanden, eller att på grund av avtalsförhållandets natur principalansvaretinte går lika långt som enligt de utomobligatoriska reglerna. Påmotsvarande sätt kan skadeståndsrättslig speciallagstiftning medföra, att denskadelidande får en bättre eller sämre ställning än han har enligt de allmännautomobligatoriska reglerna. Som exempel på regler, vilka är mer förmånliga förden skadelidande, bör i främsta rummet nämnas de bestämmelser om rent objektivtansvar som gäller enligt ett flertal lagar på olika områden och som i sigimplicerar ett principalansvar för samtliga medhjälpare. Vidare finnsspeciallagstiftning om principalansvar som är förmånligare genom att denföreskriver ansvar för vållande av andra kategorier av medhjälpare än dem somomfattas av de allmänna principalansvarsreglerna (t, ex. redares ansvar enligt8 § sjölagen för lots och för den som utför »arbete i fartygets tjänst» samtreglerna i 6 och 7 §§ el-anläggningslagen om ansvarighet för skada genomvårdslöshet vid en anläggnings utförande eller skötsel) eller genom attjämkning av principal-ansvaret är eller måste anses utesluten inom detspecialreglerade området. Mer sällsjmt är, att den skadeståndsrättsligaspeciallagstiftningen ger den skadelidande en sämre ställning. De viktigasteexemplen torde kunna hämtas från sjörättens ochatomansvarighetslagstiftningens områden. Sjölagens regler om ansvarsbegränsningockså i rent utomobligatoriska förhållanden Maj:ts proposition nr 5 år1972 kan medföra, att den skadelidande får mindre ersättningåin han skulle ha fått enligt de allmänna principalansvarsreglerna.Atomansvarighetslagen innehåller också begränsningsregler som kan ge en sådaneffekt. Denna lag intar även i övrigt en särställning i det hänseendet, att denuttryckligen utesluter allt skadeståndsansvar för atomskada för annan äninnehavare av atomanläggning. Men i gengäld är sådan anläggningsinnehavareansvarig på rent objektiv grund och underkastad försäkringsplikt. Det är sällan på det sättet, att de kontraktsrättsUga reglernavid en viss avtalstyp eller de särskilda reglerna i skadeståndsrättsUgspeciallagstiftning inom ett visst område i alla avseenden modifierar deallmänna skadeståndsreglerna i en och samma riktning. somprincipalansvaret i avtalsförhållanden i aUmänhet är utsträckt till att omfattaäven självständiga medhjälpare och alltså i den delen går längre än detallmänna principalansvaret både enligt gällande rätt och enligt mitt förslag kan det finnas andra begränsningar, t. ex. i fråga om vad som är ersättningsgiUskada eUer beträffande den tid inom vilken talan om ersättning skall väckas. Påmotsvarande sätt förknippas ofta regler i den skadeståndsrättsUgaspeciallagstiftningen, t. ex. om objektivt eller på annat sätt skärptskadeståndsansvar, med bestämmelser som begränsar den skadelidandesersättningsrätt i förhållande till vad som följer av de allmänna skadeståndsreglerna,exempelvis genom särskilda regler om korttidspreskription. Det råder här inånga gånger ett samband meUan bestämmelser,som på detta sätt verkar i skilda riktningar, så att regler, som i ett ellerannat hänseende begränsar den skadelidandes rätt, gäller bara inom området föroch i den mån han åberopar sig på de bestämmelser som i ett annat avseende, t.ex. i fråga om ansvarsgrunden, ger honom en förmånsställning. Det betyder, attbegränsningarna inte drabbar ett anspråk som den skadelidande tiU äventyrs kangrunda på de allmänna utomobligatoriska skadeståndsreglerna. Men det finnsockså exempel på att den särskilda regleringen har ett vidare sjrfte, dvs. ärexklusiv inom sitt tillämpningsområde och utesluter en tillämpning av allmännaskadeståndsregler (t. ex. atomansvarighetslagen, vars regler omansvarsbegränsning inte »brjrts igenom» på den grund att den skadelidandepåvisar vållande hos anläggningsinnehavaren och alltså skulle kunna åberopa sigpå den allmänna culparegeln). Hur det förhåller sig i detta hänseende vidolika avtalstyper eller inom olika områden av speciallagstiftningen måstebesvaras från fall till fall under beaktande av de rättspolitiska motiveringarsom ligger till grund för de särskilda reglerna. Allmänt sett torde dock kunnasägas, att begränsningar, som helt utesluter en skadelidandes möjligheter attgrunda ersättningsanspråk på allmänna utomobligatoriska skadeståndsregler,förutsätter lagbestämmelser eller föreskrifter i ett avtal mellan parterna. Jag kommer bl. a. i anslutning till vissa av kommitténsuttalanden Kungl Maj:ts proposition nr 1972 239 att mera detaljerat beröra några praktiskt viktiga typfallvid min behandling av de enskilda bestämmelserna (avsnitt 5.1.1.1. i mitt lagförslag. Här skall göras endast vissa påpekanden av meraallmän natur. När regler i speciaUagstiftning om skärpt skadeståndsansvar,t. ex. i fråga om förutsättningarna för ansvarigheten, förknippas medföreskrifter, som i ett annat hänseende lindrar verkningama av det strängareskadeståndsansvaret, lär detta inte sällan bero på överväganden som går ut påatt de rätts-subjekt som speciallagstiftningen avser inte bör drabbas alltförtungt av det ökade ansvaret. I den mån som det genom lagstiftning eller tillföljd av rättsutvecklingen i domstolspraxis sker sådana förskjutningar iregelsystemet på den allmänna skadeståndsrättens område som medför, att de berördarättssubjekten i verkligheten upphör att inta en särställning denansvarsgrund som från början var tillämplig endast i fråga om dessa särskildarättssubjekt har t. ex. kommit att erkännas som allmängiltig har emellertidden rättspoUtiska motiveringen för de särskilda »skyddsbestämmelserna»bortfallit. De bör följaktligen i samma mån, dvs. i den omfattning som detspecialreglerade ansvaret sammanfaller med det ansvar som följer redan avallmänna skadeståndsregler eller skadeståndsrättsliga grundsatser, anses hablivit obsoleta, även om lagändring inte sker. har som exempel på en avtalstyp, därinskränkningar i principalansvarets omfattning följer av rättsförhåUandetsnatur, angett tjänsteavtalet och har därvid påpekat att tiU skillnad från vadsom i allmänhet gäller vid andra avtalstyper en arbetsgivare gentemot sina arbetstagareinte svarar för vållande av alla sina medhjälpare utan endast för vållande avsin drifts- och arbetsledning. Om detta är riktigt och om man godtarde synpunkter på frågan om förhållandet mellan inom- och utomobligatoriskaskadeståndsregler som jag här har gett uttryck åt, måste man fråga sig om detinte är nödvändigt att lagfästa en uttrycklig bestämmelse om att de nyaprincipalansvarsreglerna skall gälla även i förhållandet till arbetsgivarensegna arbetstagare. För egen del kan jag emeUertid inte finna någon sådanbestämmelse nödvändig. Den skyldighet som en arbetsgivare kan ha att se tUl attarbetstagarna inte drabbas av skada under utförande av sitt arbete utgör uppenbarligenen biförpliktelse i arbetsavtalet. Det kan emellertid inte utan vidare sägasvara en undantagslös regel för alla avtalstyper, att kontrahenterna i sittinbördes förhållande bär oinskränkt principalansvar med avseende på skadoreller förluster som kan drabba dem genom att biförpliktelser i avtaletåsidosätts. Det torde inte heller vara med utgångspunkt i aUmänna grundsatserom oinskränkt principalansvar i kontraktsförhållanden som man i rättspraxis harkommit fram till det principalansvar för drifts- och arbetsledningens vållandeockså gentemot de egna arbetstagarna som gäller. Det Ugger betydligt närmaretUl hands att anta, att denna utveckling har skett genom en tillämpning av de identifikationsgrundsatsersom anses lig- Maj:ts proposition nr 5 år1972 ga tiU grund för det inskränkta principalansvaret gentemotutomstående tredje man. Detta ger också en rimlig förklaring tUl, att gränsenför detta principalansvar i fråga om kretsen av de medhjälpare för vilka enarbetsgivare svarar har såvitt man kan döma av de vägledande avgöranden somföreUgger dragits på samma sätt i båda dessa relationer. Som skadeståndskommittén har påpekat kommer hela frågan omde nya reglernas förhåUande till inomobligatoriska regler att få begränsadpraktisk betydelse, eftersom den nya lagstiftningen medför en betydandeutjämning av de skillnader som finns f. n. Det är som kommittén också harframhåUit framför allt när det gäller tillämpningen av jämkningsregeln somfrågan kan komma att ställas på sin spets. Jag kan i rent sakUgt hänseende iallt väsentligt ansluta mig tiU kommitténs synpunkter på detta spörsmål. Medden grundsyn på huvudfrågan som jag har gett uttryck åt skall prövningen avett jämkningsjrrkande i det ensldlda fallet gå ut på att undersöka om deavtalsrättsliga regler och grundsatser som är tillämpliga på ett föreliggandeavtal mellan parterna utesluter eller medför inskränkningar i möjligheternaatt jämka principalansvaret. Någon konkret vägledning kan inte ges för dennabedömning, som måste ske under hänsynstagande till omständigheterna i varjesärsldlt fall, men den åtskillnad som kommittén hai' gjort mellanhuvudförpliktelser och biförpUktelser torde ha visst fog för sig låt vara attgränsen mellan dessa båda typer av förpliktelser ter sig flytande i åtskilligaavtalsförhållanden. Oavsett om man utgår från det betraktelsesätt som jag härhar redovisat eller från kommitténs syn på frågan om de nya reglernasförhållande till speciallagstiftningen skulle de nya principalansvarsreglernauppenbarligen bli tillämpliga också på skador i följd av trafik medmotorfordon, om man inte uttryckligen gör undantag för sådana skador i den nyalagen. Detta gäller i princip vare sig det är fordonets ägare eller annanperson som är förarens arbetsgivare. I likhet med remissinstanserna anser jagde skäl som kommittén har anfört för en undantagsregel vara övertygande. Jagförordar därför, att en bestämmelse av i stort sett det inndiåll som framgårav 5 § första stycket i kommitténs förslag tas upp i den nya lagen. Regeln bördock i princip inte avse annan skada än sådan som skall ersättas enligttrafikförsäkringslagstiftningen. Jag återkommer i det följande med närmaresynpunkter på regelns utformning och dess praktiska konsekvenser (avsnitt5.1.3.8. Det återstår att behandla den under remissbehandUngenberörda frågan om principalansvarsreglemas dispositiva karaktär. Attavtalsrättsliga grundsatser kan medföra modifikationer i det allmännaskadeståndsrättsliga regelsystemet innebär, att den avtalsfrihet som i principerkänns i vår obligationsrätt slår igenom också här. Men det är självfaUetmöjUgt att genom en uttrycklig reglering utesluta eller begränsa dennaavtalsfrihet. Förslag i den riktningen har förts fram av TCO, som anser att enarbetsgivare inte skall Maj:ts proposition nr 1972 241 kunna befria sig från,eller inskränka sitt principalansvargenom avtal. Att göra principalansvarsreglerna tvingande i denna betydelseskulle emeUertid enligt min mening innebära ett alltför långtgående ingrepp i.avtalsfriheten. Så t, ex, bör parterna på arbetsmarknaden lämnas frihet attgenom kollek-livavtal reglera frågan om arbetsgivares principalansvar gentemotegna arbetstagare. Vidare är det tydligt, att det inom ramen för affärsmässigatransaktioner kan finnas fullt legitima skäl för en avtalspart att friskrivasig, helt eller delvis, från principalansvaret, kanske som kompensation för attlian i andra hänseenden påtar sig ett längre igående ansvar. Jag ärföljaktligen inte beredd att tillmötesgå TCO:s förslag. Det innebär emellertidinte, att man enligt min mening utan vidare måste godta varjefriskrivningsklausul. har i det avseendet hänvisat tillmöjligheterna att jämka otillbörliga friskrivningsklausuler med tillämpning avgrunderna för 8 § skuldebrevslagen. Ett flertal .remissinstanser har emellertidfört fram önskemål om att det i lagen närmare anges, i vilken utsträckning enarbetsgivare skall kunna friskriva sig från principalansvar. Man har härvidockså hänvisat till att den nya norska lagen och motsvarande danska lagförslaginnehåller en bestämmelse av innehåU bl. a, att avtal, som avviker från lagensregler genom att inskränka den skadelidandes rätt, kan åsidosättas om avtalet»ville virke åbenbart (norska: »åpenbart») urimelig». Det skallinte bestridas, att det kan föreUgga behov av möjligheter att jämkaavtalsvillkor som innebär ansvarsfriskrivning. Frågan om giltigheten avfriskrivningsklausuler utgör emellertid endast en del av ett större problemkomplex,som rör giltigheten av otillbörUga avtalsvillkor över huvud taget. Det är enfråga av allmän obligationsrättslig art, som bör tas upp till bedömande i sinhelhet och i ett sammanhang. Problemet har aktualitet på ett flertal områden,inte minst inom köprätten.