prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — En remissinstans har ansett att särskilda regler om vilkenunderrätt som skall vara behörig domstol är behövliga. Något sådant behov anserjag dock inte föreUgga. Enligt 10 kap. 2 § RB skaU kronan i tvistemål iallmänhet sökas där den myndighet som har att bevaka talan i målet har sittsäte. Denna regel ger enUgt min mening en tillfredsställande lösning avforumfrågan. När det gäUer beslutsskadorna bUr det som nämnts justitiekanslemsom skall bevaka kronans talan, och behörig domstol blir följaktligenStockholms tingsrätt. Detta torde böra gälla även när justitiekanslem i ettenskilt fall Maj.-ts proposition nr 1972 uppdrar åt annan myndighet att föra kronans talan i målet,oavsett om denna myndighet har sitt säte i eller på annan ort. Medden nuvarande lokaliseringen av flertalet verk och myndigheter tUl huvudstadenkommer att vara behörig domstol också i åtskilliga andraskadeståndsmål. Flera undantag kan dock tänkas, bl. a. när statens talan skallbevakas av länsstyrelse eller annan regional myndighet och när domstolensbehörighet grundas på reglerna i 10 kap. 8 § RB om forum delicti. Om man bortser från vissasärskilda lagbestämmelser om jämkning av skadeståndsansvar för speciellakategorier av arbetstagare vilka jag har nämnt i det föregående (avsiutt1.1.1.1.) och kommer att beröra närmare i det följande gäller enligt svenskrätt, att en arbetstagare bär fuUt skadeståndsansvar enUgt allmänna skadeståndsreglerför skador som han vållar i sin tjänst hos arbetsgivaren. Detta gäUer, oavsettom skadan drabbar en arbetskamrat eller någon annan av arbetsgivarensmedhjälpare eller en utomstående tredje man. Det har inte heller någonbetydelse, huruvida arbetsgivaren själv är ansvarig för skadan enligt gällandegrundsatser om principalansvar eller särskilda regler om objektivt ansvar(undantag gäller dock i fråga om s. k. atomskada på grund av de särskildabestämmelserna i atomansvarighetslagen om s. k. kanaU-sation, som befriar bådearbetstagare och andra från skadeståndsansvar enligt culparegeln). Det sagdainnebär också, att en arbetsgivare, som enligt grundsatserna omprincipalansvar eller andra regler om objektivt ansvar har nödgats utgeersättning för en skada, som någon av hans arbetstagare har vållat i tjänsten,har full regressrätt mot den skadevållande (utom i fråga om atomskada, därregressrätt föreligger bara om arbetstagaren bar orsakat skadan uppsåtligen).Som jag har påpekat (avsnitt 2.1.1.4. ), har denna grundsats kommittill uttryck i ett flertal stadganden i den skadeståndsrättsligaspeciallagstiftningen. Den gäller också på det kontraktsrättsliga området, dvs.när en arbetsgivare har utgett skadestånd till en avtalskontrahent på grund avsin arbetstagares vållande i tjänsten. I konsekvens härmed har en skadevållandearbetstagare, som själv har betalat ersättning tiU den skadelidande, inte någonrätt att återkräva någon del av skadeståndet från sin arbetsgivare, även omdenne bär principalansvar eUer rent objektivt ansvar. * En översikt av regler om arbetstagares skadeståndsansvari vissa utomnordiska rättssystem finns i »Skadestånd II», Bil. Kungl Maj.ts propositiöh nr 1972 389 Principen att arbetstagaren här fullt skadeståndsansvargäller också i fråga om skada som han i tjänsten direkt vållar sinarbetsgivare. I praktiken hävdas emellertid denna princip mera sällan fullt utav arbetsgivaren beträffande skadad eller förkommen materiel, felaktigt utfördaprodukter etc. Det bör för fuUständighetens skull även erinras om, att ide fall då en skada av det slag som det här gäller omfattas av skadeförsäkring,arbetstagarens personliga skadeståndsansvar sällan aktuaUseras. Som jag tidigarehar påpekat (avsnitt 1.1.2.1.) täcker en arbetsgivares ansvarsförsäkringregelmässigt också hans arbetstagares skadeståndsansvar mot tredje man medanledning av vållande i tjänsten. Och när ersättning för egendomsskada utgårur en objektsförsäkring på den skadelidandes sida, utövar försäkringsgivarenregressrätt mot en skadevållande arbetstagare eller annan enskild person bara i undantagsfall, främst när vållandet är av särsldlt grav beskaffenhetoch preventiva skäl anses tala för att skadevällarens personliga ansvarighetgörs gällande. Frågan om arbetstagares ansvar för ren förmögenhetsskadakräver några särskilda kommentarer. Detta ansvar följer i första hand vad somgäller enligt 6 kap. 1 § SL om sådan skada. Ersättningsskyldighet mot tredjeman ifrågakommer således i princip endast vid brottslig gärning. Ansvar för renförmögenhetsskada kan i enlighet härmed åläggas arbetstagare i offentlig tjänstredan vid icke uppsåtliga förfaranden, nämligen i de fall tjänstefelföreligger. Arbetstagares ansvar för ren förmögenhetsskada som drabbararbetsgivaren är däremot, med hänsyn tUl tjänsteavtalsförhållandet, intebegränsat till sådana fall där arbetstagaren gjort sig skyldig till brott. Detär i svensk rätt oklart om också ett kontraktsförhållande mellan arbetsgivarenoch en skadelidande tredje man medför att den nämnda begränsningen sätts urspel. Slutligen bör påpekas att ansvar för ren förmögenhetsskada kan åvila enarbetstagare enligt speciallagstiftning, t. ex. vid intrång i immaterialrätt. Bestämmelser omjämkning av arbetstagares skadeståndsansvar finns framför allt i denskadeståndsrättsliga speciallagstiftningen på kommunikationsväsendets områdesamt i lagstiftningen på arbetsrättens och associationsrättens områden. Skadestånd som fartygsbefälhavare eller 1 o t s är skyldigatt utge för skada, som han har vållat genom fel eller försummelse i fartygetstjänst, kan enligt 67 § sjölagen nedsättas efter vad som prövas skäligt medhänsyn till beskaffenheten av felet eller försummelsen, skadans storlek elleromständigheterna i övrigt. För besättningsman på fartyg finns en motsvarandebestämmelse i 50 § andra stycket sjömanslagen, där det emellertid talas omfelets eller försummelsens »lindriga» beskaffenhet. Rättspraxis ger få exempelpå tillämpning av dessa jämkningsregler. Majtts proposition nr 5 år1972 fallet NJA 1947 s. 478 där ersättningsanspråk motbefälhavaren på en motorskonert grundades på åsidosättande av sjövägsreglerna sattes skadeståndet ned från ca tUl . I rättsfaUet NJA 1959s. 209 riktade en försäkringsgivare regressanspråk mot överstjrrmannen på etthandelsfartyg med anledning av att denne i egenskap av vaklhavande befälhavarehade vållat fartygets grundstötning. Skadan uppgick till drygt 560 000 kr.Högsta domstolen fann, att styrmannen hade vållat skadan genom grovvårdslöshet, men satte ned skadeståndet till . I 10 kap. 3 § luftfartslagen föreskrivs, att den som genomfel eller försummelse under förrättande av tjänst på luftfartyg vållar skada iföljd av luftfart kan få sitt skadestånd nedsatt på samma grunder som anges i67 § sjölagen. Bestämmelsen gäller också beträffande den som inommarkorganisationen eller i övrigt annorstädes än ombord på luftfartyg förrättartjänst, varav trafiksäkerheten inom luftfarten är beroende. Några avgöranden,som ger auktoritativ vägledning i fråga om bestämmelsernas tillämpning,föreligger inte. Frågan om jämkning av ansvaret för krigsman, som underutförande av befäl eller såsom förare på krigsmaktens fartyg eller luftfartygär ansvarig för fartygets säkerhet, regleras av 7 § lag angåendeinförande av lagen om ändring i strafflagen m. m., resp. lagen (nr 28) om befrielse i visst fall för befälhavare eller förare å luftfartyg,hörande till krigsmakten, från skyldighet att gälda skadestånd. Befälhavareneller föraren är befriad från skyldighet att ersätta skada, som han vållar itjänsten, om han inte förskyller svårare straff för sin förseelse än disciplinstraffeller böter. Det föreligger inte något avgörande i praxis, som belysertillämpningen av dessa jämkningsregler. förordningen (nr 175) med vissabestämmelser rörande skadeståndsskyldigheten för förare av motordrivet fordon,som tillhör eller nyttjas av staten, finns bestämmelser om jämkning avskadeståndsansvaret för sådan fordonsförare. De syftar till att i fråga omstatens regressrätt mot förare av statsägda motorfordon och vissa andra avstaten njrttjade fordon vilka inte är underkastade trafikförsäkringsplikt försätta föraren i ungefärligen samma förmåns-stäUning, som förare avförsäkringspliktigt fordon intar (jfr avsnitt 1.1.2.2. I den arbetsrättsliga lagstiftningen finns vissa regler,som sjrftar till att begränsa arbetstagares skadeståndsansvar. Arbetare ärenligt 8 § lagen (nr 253) om kollektivavtal skyldig att utgeersättning för skada som uppkommer genom att han åsidosätter sina förpliktelserenligt kollektivavtal eller enligt nämnda lag. Om det med hänsyn till hansringa skuld, den skadelidandes förhållande i avseende på tvistens uppkomst, skadansstorlek eller omständigheterna i övrigt finnes skäligt, kan skadeståndetnedsättas. Fullständig befrielse från skadeståndsskyldighet kan också Kungl Maj:ts proposition nr 1972 391 Skadeståndet får inte i något fall sättas högreän . För stats- och kommunalanställda tjänstemän finns motsvarandeskadeståndsbestämmelser i 16 § första stycket statstjänstemannalagen den 3juni 1965 (nr 274), resp. 4 § första stycket kommunaltjänstemannalagen den 3juni 1965 (nr 275). 119 §1944 års hembiträdeslag finns bestämmelser om jämkning av skadeståndsansvaretför hembiträden, som är i stort sett likalydande med nyssnämnda föreskrifter ikollektivavtalslagen, men det finns ingen motsvarighet till den s. k.200-kronorsregeln. I huvudsak överensstämmande reglering har tagits in i 20 §tredje stycket lagen (nr 943) om arbetstid m.m. i husUgtarbete, som från ersätter hembiträdeslagen. Skadestånd,som arbetstagare kan ådra sig enUgt lagen (nr 506) omförenings- och förhandUngsrätt med anledning av åtgärd, som enligt lageninnefattar kränkning av föreningsrätt, kan enUgt 23 § andra stycket nämnda lagnedsättas, om det finnes skäligt med hänsjm till den skadevåUandes ringa skuld,den skadeUdandes förhållande i avseende på tvisten, skadans storlek ijämförelse med den skadevållandes tiUgångar eller till omständighetema iövrigt. FuU befrielse från skadeståndsskyldighet kan äga rum också i dessafall. En med sistnämnda lagrum Ukalydande bestämmelse finns i 42§ andra stycket arbetarskyddslagen (nr 1) i fråga om denskadeståndsskyldighet som enligt denna lag kan uppkomma för bl. a.arbetstagare, vilken hindrar skyddsombud att fullgöra sina uppgifter. I den associationsrättsUga lagstiftningen finnsbestämmelser om jämkning av ersättningsskyldighet för bl.a. arbetstagaretillhörande en juridisk persons organ och vissa andra befattningshavare hosen juridisk person. Bestämmelser av denna natur finns i 211 § lagen den 14september 1944 (nr 705) om aktiebolag (aktiebolagslagen), 108 § lagen den 1juni 1951 (nr 308) om ekonomiska föreningar (föreningslagen), 180 § lagen den31 (nr 183) om bankrörelse (banklagen), 93 § lagen (nr 416) om sparbanker (sparbankslagen) och 323 § lagen (nr433) om försäkringsrörelse (försäkringsrörelselagen). Reglerna har avseende päbl.a. verkställande direktör i aktiebolag och revisor i de olika slag avjuridiska personer som här har nämnts. De övriga kategorier befattningshavaresom avses (stjrrelseledamöter, likvidatorer, sysslomän, gode män och huvudmänför sparbank m. torde regelmässigt inte vara att anse som arbetstagare.Bestämmelserna innebär, att om befattningshavare som här avses har vållat skadai sin befattning, hans skadeståndsansvar kan jämkas, om han har visat endastringa vårdslöshet, som inte innefattar brottsUg handling, och det med hänsynockså till skadans storlek och omständigheterna i övrigt finnes skäligt. Maj:ts proposition nr 5 år1972 En motsvarande jämkningsbestämmelse finns i 18 kap. 19 §AFL för det fall att bl. a, direktör eller revisor i allmän försäkringskassahar uppsåtligen eller av vårdslöshet tillskjmdat kassan eller tredje man skada.Nedsättning av skadestånd enligt detta lagrum kan emellertid i princip ske ävennär förfarandet innefattar brottslig handling. Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar utgickfrån, att en ämbets- eller tjänsteman i förhållande till aUmänheten i principär skyldig att ersätta skada som han vållar genom handling eller underlåtenheti tjänsten. Kommittén ser det som ett önskemål, att det ges möjligheter attlindra tjänstemannens skadeståndsansvar. Skyldighet att utge fullt skadeståndäven vid ringa fel eller försummelse kan enUgt kommittén drabba tjänstemannenhårt. Detsamma anser kommittén gäUa i fråga om tjänstemannens skyldighet attåtergälda ersättning som det allmänna kan ha betalat med anledning av hansvållande i tjänsten. Om det allmännas skadeståndsansvar mot tredje man vidgas,blir det enligt kommittén möjligt att genomföra en lättnad för tjänstemännen genomatt låta deras personliga skadeståndsansvar jämkas eller bortfalla, utan attutomstående intressen träds för när. Ett sådant system anser kommittén stämmaväl med utvecklingen på andra områden. Kommittén anser, att preventionssjmpunkter inte kantillmätas avgörande betydelse i detta sammanhang. Det straffrättsliga ansvaretför fel och försummelser kvarstår i stor utsträckning, kompletterat avdisciplinärt ansvar. Enligt kommittén spelar sådana faktorer i förening med deminskade utsikterna till befordran större roll för preventionen än risken attfå betala skadestånd. Kommittén påpekar också, att risken för den enskildetjänstemannen att slutligen få vidkännas ett skadestånd inte bortfaller genomatt en jämkningsmöjlighet införs. Man kan enligt kommittén med visst fog göra gällande, attskyldighet för enskild tjänsteman att till obegränsat belopp ersätta skada, somhan vållar i tjänsten, kan verka hämmande på handlingskraften i den offentligaverksamheten, över huvud taget bör den som arbetar ät annan inte rimligendrabbas av alltför hårda påföljder med anledning av sådana fel ellerförsummelser som inte helt kan undgås i verksamheten. Kommittén har på dessa skäl stannat för, att det personUgaskadeståndsansvaret för ämbets- och tjänstemän skall kunna jämkas efter vadsom finnes skäligt med hänsyn till felets eller försummelsens lindriga beskaffenhet,skadans storlek eller omständigheterna i övrigt (19 § första punkten ikommitténs förslag). Inom denna ram kan preventionssjmpunkterna enligtkommittén tillgodoses i tiUbörlig utsträckning. Jämkningsregeln skaU enligtförslaget kunna tillämpas också beträffande regresskrav frän det all- Maj:ts proposition nr 1972 393 manna mot tjänstemannen för vad det aUmänna har betalat iskadestånd till tredje man Uksom beträffande ersättning för skada somtjänstemannen har direkt tillfogat det allmänna (19 § andra punkten iförslaget). Flertalet av kommitténs ledamöter har ansett att jämkningskall vara möjlig även när det allmänna inte bär skadeståndsansvar enligt de bestämmelserom skadeståndsskyldighet för staten och kommunerna som kommittén föreslår.Kommittén nämner ett flertal exempel på sådana situationer, bl. a. att enoffentlig funktionär har gjort sig skyldig till ett fel, utan att kravet påtillbörlig standard i den offentliga verksamheten har åsidosatts, att skada haruppstått under lotsning och att oriktigt beslut har vållat sådant intrång iförvärvsverksamhet som enUgt 15 § i kommittéförslaget inte ersätts. Om manbetraktar det allmännas skadeståndsansvar väsentligen som en form av garantieller försäkring mot de anställdas fel och låter befrielsen från personligtskadeståndsansvar för den anställde inträda som en konsekvens av dettaförsäkringsmässiga skydd, kan det visserligen enUgt kommittén förefalla mindreföljdriktigt att tillåta jämkning också i fall då denna garanti ellerförsäkring inte gäller. Kommittén anser det dock inte finnas tillräckliganledning att göra undantag för dessa tämligen sällsynta fall. Men denförutsätter, att när skadeståndsansvar inte åvilar det allmänna, domstolarnavid tillämpning av jämkningsregeln inte går längre än tillbörlig hänsyn tillden skadelidandes intresse tillåter. Kommittéledamoten har på denna punkt redovisat enavvikande mening. Han finner det välgrundat att jämkning av tjänstemannensskadeståndsansvar kan äga rum, om den skadelidande har rätt till ersättning avdet allmänna. Däremot är han inte beredd att förorda en sådan jämkningsmöjlighetför fall då den skadelidande inte kan få skadan ersatt på detta sätt. Det möterenligt reservanten betänkligheter att för sådana fall införa en regel omjämkning under de allmänt hållna förutsättningar som förslaget anger, om deninte knjrts till vissa skadesituationer i vilka det finns skäl att medgejämkning. Enligt förslaget skall regeln emellertid vara tilllämplig i de mestskiftande förhållanden. Tillämpningsområdet för den föreslagna jämkningsregelnskall enligt kommittén inte vara inskränkt tiU de skadefall som inträffar i detallmännas typiskt offentligrättsliga verksamhet. Jämkning enligt 19 § skall sålundakunna ske också när skada uppkommer i verksamhet som är att jämställa medenskild. I 20 § tredje stycket av förslaget har getts en föreskrift av dennainnebörd. Det finns enligt skadeståndskommittén ett behov att kunnajämka skadestånd också för andra arbetstagare än dem som avses med de nu gäl- 394 Kungl Maj.ts proposition nr 5 år1972 lande särskilda jämkningsreglerna för speciella kategorierav arbetstagare. I det moderna samhållet blir de anställda även i de lägstagraderna ofta betrodda med sådana uppgifter att de genom obetydliga fel ellerförsummelser kan vålla skador för avsevärda belopp. Om det inte finns någonmöjlighet till jämkning av de anställdas skadeståndsansvar, uppstår lätt enuppenbar disproportion mellan felet eUer försummelsen och det skadestånd somskall betalas. Men skäl kan anföras för att skadeståndet bör kunna jämkas ävennär en arbetstagare vållar mindre omfattande skador. Den anställde har endastbegränsade möjligheter att överblicka följderna av sitt handlande i tjänsten.Han är ofta tvungen att utföra sina åligganden i samverkan med arbetskamrater,av vilkas handlande han är beroende men vilka han inte själv får välja ochvilkas göranden och låtanden han i allmänhet inte har vare sig rätt ellermöjlighet att påverka eller kontrollera. Att han i sitt arbete utsätter bådekamrater och utomstående och kanske också värdefull egendom för risken attskadas, utgör i regel inte någon ursäkt för honom att vägra att utföra sinaåligganden. Kommittén framhåller också, att den enskilde arbetstagarensekonomiska resurser i allmänhet är begränsade och typiskt sett inte svarar motde skaderisker som är förenade med hans arbetsuppgifter. , att arbetstagaren så gott som undantagslöst saknar möjlighet attsjälv teckna ansvarsförsäkring för de skador som han vållar i sin tjänst. När enarbetstagare vållar skada i sin tjänst, bör efter vad kommittén utvecklat påtal om principalansvaret den ekonomiska ansvarigheten regelmässigt drabbaarbetsgivaren för att bäras av honom som en kostnad i rörelsen. Det stårenligt kommittén i principiell överensstämmelse med denna uppfattning, att denskadevållande arbetstagaren särsldlt om han har en underordnad ställning vid ringa vållande normalt befrias från personligt skadeståndsansvar.Preventionen mot vårdslöshet tillgodoses i inte ringa utsträckning genom attarbetstagaren kan straffas, t. ex. för vållande till kroppsskada, och kan iövrigt upprätthållas genom disciplinära åtgärder. Den skadelidandes intresse av att få ersättning för sinskada har i de fall som har uppmärksammats i lagstiftningen inteansetts utgöra hinder mot att domstol får befogenhet att jämka skadeståndet.Rätten till skadestånd av arbetstagaren är, framhåller kommittén, i allmänhetinte mycket värd. Jämkningsmöjligheten betyder därför i stort sett inte så mycketför de skadelidande. Deras ekonomiska intressen måste skyddas på annat sätt,särskilt när det gäller större skador. Det torde enligt kommittén redan nu varasällsjmt, att en utomstående, som har blivit skadad genom en arbetstagaresvållande i tjänsten, riktar ersättningsanspråk mot arbetstagaren, I regelvänder han sig i första hand mot arbetsgivaren. Denne svarar visserligen f. n,bara för drifts- eller arbetsledningens vållande. Majtts proposition nr 1972 395 kraven på denna ledning är enligt kommittén ganskastränga, och den skadelidande har därför inte så sällan framgång med sintalan. Den utvidgning av principalansvaret som kommittén föreslår kommer attmedföra, att en skadelidande får ännu mindre intresse än f. n. av att kunnahålla sig till arbetstagaren. En allmän jämkningsregel för arbetstagare kandärför enligt kommittén knappast möta betänkligheter från de skadelidandes synpunkt. Kommittén påpekar vidare, att arbetsgivarnasansvarsförsäkringar redan nu undantagslöst omfattar skador som de anställdavållar utomstående personer. Den erinrar också om att arbetstagarna, utom ivissa undantagsfall, är skyddade mot regressanspråk, när ersättning har utgåttur ansvarsförsäkring. Undantagen gäller uppsåtligt handlande och skadegörelsei berusat tillstånd. Med hänsyn till utbredningen av sådan försäkring kan detsägas, att behovet av jåmkningsmöjlighet inte blir aktuellt i så många fall.Enligt kommittén kan man dock inte bortse från att en del arbetsgivare,särskilt i mindre förhållanden, kan antas sakna ansvarsförsäkring. om att staten och vissa kommuner inte tecknar försäkring ochatt det därför inom den offentliga verksamheten finns ett särsldlt behov av attbegränsa de anställdas skadeståndsansvar. Kommittén anser att man i fråga omsjälvförsäkrare har att i viss utsträckning räkna med regresskrav mot deanställda. Enligt kommittén möter det inte några särskildabetänkligheter att införa möjlighet till jämkning av arbetstagaresskadeståndsansvar utan att göra något undantag för skador som arbetstagarevållar varandra. Sådana skador täcks visserligen f. n. bara i begränsadomfattning av de ansvarsförsäkringar som arbetsgivarna tecknar. Den utvidgningav principalansvaret som kommittén föreslår lär emellertid medföra, att ocksåansvarsförsäkringarnas tillämpningsområde utvidgas till att omfatta samtligaskador av detta slag. F. 6. torde enligt kommittén erfarenheten ha visat, atten arbetstagare mycket sällan kräver en arbetskamrat på ersättning för en skadasom har tillfogats honom genom kamratens vållande i tjänsten. Spörsmålet om en begränsning av arbetstagaresskadeståndsansvar omfattar enligt kommittén också frågan, vad som bör gällamellan arbetsgivare och arbetstagare inbördes. Om en arbetsgivare har fåttersätta en skada som har vållats av någon av hans arbetstagare, kan han vändasig med regresslvrav mot arbetstagaren. Från dennes synpunkt är skälen tilljämkning av hans skadeståndsansvar särskilt framträdande, när arbetsgivarenriktar ett sådant regresskrav mot honom. Kommittén framhåller, att de jämkningsreglersom redan finns på särskilda områden undantagslöst gäller också närarbetstagarens personliga skadeståndsansvar görs gällande regressvis av hanssirbetsgivare. Enligt kommittén torde regresskrav främst komma attaktualiseras, när arbetsgivaren saknar försäkring eller en före- Majtts proposition nr 5 år1972 liggande försäkring inte täcker skadan. För arbetstagarenär behovet av en jämkningsmöjlighet särskilt påtagligt med hänsyn till att han i motsats lill arbetsgivaren saknar möjlighet att skydda sig genomförsäkring. En annan situation, som kommittén särskilt diskuterar, ärnär en arbetstagare direkt åsamkar sin arbetsgivare en skada, t, ex, genom atthandskas oförsiktigt med dennes egendom. Arbetsgivaren kan enligt kommittén iavsevärd utsträckning skydda sig och sin egendom genom försäkring,, t, ex, motbrandskada. Om det är sedvanligt att försälcring tecknas men arbetsgivaren harförsummat detta, bör enligt kommitténs uppfattning situationen bedömas påsamma sätt som om försäkring hade funnits. Även i de fall då försäkring intestår till buds är det enligt kommittén oftast rimligt att arbetstagarensskadeståndsansvar jämkas och att förlusten alltså i större eller mindreomfattning bärs av arbetsgivaren. Det är enligt kommittén över huvud taget ettönskemål, att risker av detta slag så långt möjligt bärs av arbetsgivaren ellerdennes försäkringsgivare. Preventionssynpunkter påkallar dock försiktighet ivissa fall.