prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — I ulomprocessuella ärenden och förvaltningsärenden bördärför biträde kunna hämtas från en vidare krets än den som förordats förrättegångsbiträde. Såsom framhålls i promemorian kan när det gäUer dessaärenden även andra kategorier än jurister ha tillräcklig och i vissa fallstörre sakkunskap. Förslagsvis kan behörighetsvillkoren bestämmas så att tUlbiträde kan förordnas förutom den som är behörig till rältegångsbiträde annan person med särskilda kvalifikationer för uppdraget. Beträffandeadvokaterna har en fri yrkesutövning och en oberoende ställning kunnat förenasmed den offentligrättsliga tillsyn som följer med ledamotskap i Sverigesadvokatsamfund. Advokat är skyldig alt iaktta god advokatsed och kan, om hanåsidosätter denna skyldighet, drabbas av påföljd. Hos advokater anställdabiträdande jurister har i realiteten all iaktta samma aktsam-hetsnorm iyrkesutövningen som sina arbetsgivare. Det är angeläget att de obestridligavärden som ligger häri inte går förlorade genom att det allmänna sprideruppgifter som rällshjälpsbiträde till kategorier som slår utanför offentligkontroll. Hovrätten för Nedre vill beträffande biträdetskvalifikationer helt allmänt framhåUa att, då biträdets uppgift är att biståsökanden i rättsliga angelägenheter, kravet på att biträdet skall vara juristicke bör efterges. Uttalandet i promemorian att juridisk sakkunskap intesällan kan vara av relativt underordnad betydelse medan i stället tekniskeller annan expertis är viktigare, kan hovrätten inte instämma i. Behovet av särskUdexpertis får i förekommande fall tillgodoses på annat sätt än genom altbiträdet besitter sakkunskap, t. ex. genom sakkunnigutlåtande eller vittnesmål,och i varje fall från domstolarnas sida måste det kravet ställas att biträden irättegång besitter juridiskt kunnande. Även fustitierevisionen, ,, rådhusrätt och Föreningen ochsladsdomare anser att endast jurist bör komma i fråga som biträde i rättegång. 1972: 4 144 anser att man måste uppställa detkravet att till biträde endast får förordnas person som avlagt juriskandidatexamen. Till stöd härför anförs bl. a. följande. Naturligtvis kan ettfall vara sådant att rätlshjälpssökanden har behov av att anlita även annansakkunskap än juridisk sådan, t. ex. teknisk expertis på olika områden, mendetta behov bör tiUgodoses, inte genom att man förordnar en expert på dessaområden tUl juridiskt biträde utan genom alt man bereder sökanden möjlighet attmed det allmännas stöd förebringa erforderlig sakkunnigutredning. Man får densäkraste garantin för att vederbörande har erforderliga kvalifikationer, omman generellt kräver att han skall vara utbildad jurist. Promemorieförslagetinnebär däremot att man lämnar fältet fritt för att till biträde förordna vemsom helst, utan minsta garanti för att vederbörande verkligen besitter denjuridiska sakkunskap som ovillkorligen måste krävas. I fråga om vilkakategorier jurister som bör komma i fråga som biträden förordas regeln atttill biträde skall förordnas för uppdraget lämpad advokat eller rältsbildad befattningshavarevid rättshjälpsanstalt eller också för uppdraget lämpad biträdande juristhos advokat. För andra privatpraktiserande jurister än advokater bör vissadispensmöjligheter föreligga. Som skäl för sådana bestämmelser anförs bl. Beträffande jurister anställda av organisationer ellersammanslutningar inom näringslivet och på arbetsmarknaden framhåUs att om manförordnar dem tUl biträden så innebär delta inte att man därigenom berederorganisationernas medlemmar någon rättshjälp som annars inte står dem till budsutan enbart att man på det allmänna helt eller delvis överflyttar organisationernaskostnader för att lämna rättshjälp åt medlemmarna. Både blandorganisationsjuristerna och de jurister som, utan alt vara advokater, harspeciella insikter i vissa slag av mål och ärenden, finns otvivelaktigt många,som i och för sig skulle kunna vara lämpliga som biträden, om därmed endaståsyftas att de besitter erforderlig juridisk sakkunskap. Det avgörande skäletmot att till biträde förordna en jurist tillhörande dessa kategorier äremellertid alt man då tUl biträde förordnar en person, som varken hartjänstemannaansvar eller slår under offentiigrättslig tillsyn och som därförinte kan bli föremål för några disciplinära ingripanden. Har sökanden själv till biträde föreslagit någonsom är lämplig för uppdraget, skall enligt promemorieförslaget denne förordnas,om inte hans anlitande skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller i övrigtsärskUda skäl föranleder annat. Värdet av denna princip om ett frittbiträdesval understryks allmänt i remissvaren. Vad som föreslagits i promemorian beträffandeutredningskostnad har allmänt tillstyrkts eller lämnats utan erinran.Advokatsamfundet framhåller att det är viktigt alt i ulomprocessuella ärendenförmånen av att utredning kan förebringas på statsverkets bekostnad begränsastill de fall där biträde förordnats och att biträdet får på eget ansvar ta 1972: 4 145 ställningtill frågan vilken utredning som erfordras. Alt felbedömningar härvidlag inteskaU drabba den som på biträdels anmodan medverkar lill utredningen, synesockså riktigt. Det är rimUgen biträdet som bör bära konsekvenserna av attonödig utredning förebragts. Frågan om utredningskostnader iförvaltningsärenden blir med promemorieförslaget tills vidare olöst.Advokatsamfundet understryker starkt angelägenheten av att denna fråga bringastill en snar lösning. i ifrågasätter om inteutredningskostnaden vid länsrätter och länsskatterätter borde redan frånbörjan omfattas av rättshjälpen. understryker därvid att behovför part att förebringa egen utredning i inte obetydlig utsträckning förekommerinom förvaltningsområdet. Möjlighet bör givetvis finnas alt erhålla rättshjälppå nödvändiga utredningskostnader även inom detta område. Särskilt angeläget äratt denna möjlighet ges i ärenden rörande administrativa frihelsberövandeneller annan inskränkning i den enskildes personliga frihet. I fråga om rätt till ersättning förinställelsekostnad har promemorieförslaget genomgående godtagits eller lämnatsutan erinran. I några yttranden förordas emellertid viss vidgning aversättningsrätten. Rådhusrätten i finner det sålunda synnerligenangeläget att rättshjälpen konstrueras så, att den även innefattar rätt tillersättning för förlorad arbetsförtjänst. I flertalet fall torde kostnaden förresa och uppehälle i samband med instäUelse vara en mindre väsentlig kostnad änersättning för förlorad arbetsförtjänst och för parter i lågt inkomstläge kanförlusten av arbetsförtjänst i samband med inställelse vara sådan, attsocialhjälp i stället måste utgå. Detta är enligt rådhusrättens uppfattningicke förenligt med ett fullständigt rättshjälpssystem. länslandstings förvaltningsutskott anför liknande synpunkter. Ståndpunkten i promemorian att rättshjälpen intebör täcka den betalningsskyldighet för motparts rättegångskostnad som kanåläggas med stöd av kostnadsreglerna i RB godtas eller lämnas utan erinran iflertalet remissvar. uttalar all.de skälsom anförts i promemorian är tungt vägande och anser sig sakna anledning attpåyrka ändring i förslaget. I sammanhanget måste emellertid beaktas den storabetydelse som rättsskyddsförsäkringen har i denna fråga. Skulle en i enlighetmed promemorieförslaget genomförd rättshjälpsreform leda till attförsäkringsbolagen upphör med rättsskyddsförsäkringen, innebär reformen ensannskyldig björntjänst åt den rätlshjälpsbehövande allmänheten. I några remissvar riktas invändningar motpromemorians ståndpunkt. Rådhusrätten i uttalar bl. a. att det kanstarkt ifrågasättas om risken att behöva betala motpartens kostnader någonsmhaft praktisk betydelse som korrektiv mot oöverlagda processer. Rådhusrättenifrågasätter om inte rättshjälpen borde utsträckas till att orhfatla ävenrättegångskostnad som part med rättshjälp ålagts utge lill motpart.Rättshjälpsanstalten i anser att staten, om den åtar sig att svaraför rättshjälp på det sätt som har föreslagils i promemorian, även bör åta sigansvar för motpartens kostnader i händelse den som erhållit rättshjälp harförlorat processen. BilUghetsskäl talar för detta. LO framhåller att det isamband med kritiken i promemorian mot den nu gällande kreditprincipen haranförts, alt part inte i förväg kan avgöra ersättningsskyldighetensomfattning, vilket skapar osäkerhet och kan medföra, att han drar sig för attgöra sin rätt gällande av rädsla för de ekonomiska konsekvenserna. Dettakonstaterande torde vara riktigt och har genom promemorieförslaget nästan helteliminerats i vad avser partens egna kostnader. Förslaget minskar däremot inteden rätlssökandes skyldighet att som tappande part svara för motpartsrättegångskostnad. Även om de ekonomiska konsekvenserna genom förslaget väsentiigthar begränsats, torde dock risken att få bära motparlskostna-den samtsvårigheten att beräkna denna, bli av inte oväsentlig betydelse för de sämststäUdas och mellangruppens möjligheter att göra sin rätt gällande genom attöppna en process för att få en tvistefråga löst. kan det, vilket också harkonstaterats i promemorian, vara naturligt, att skydd för den enskUde, vadgäller motpartskoslnaden, ges inom ramen för rättsskyddsförsäkringen. Dettaförutsätter dock att försäkringsbolagen anpassar sittförsäkringsskydd till de ändrade förhållandena. Skulle detta inte ske, börenligt LO:s uppfattning övervägas, om inte möjlighet tUl en visssubventionering av motpartskoslnaden för de sämst ställda och ävenmellangrappen bör ske. framhåller att det enligt promemorian är viktigtför rättssäkerheten alt man vet vilka kostnader man drar på sig innan manbörjar en process. Den rättssökande bör sålunda på förhand kunna bedöma sittkostnadsansvar. Detta är en omöjlighet så länge motpartskostnaderna inteomfattas av rättshjälpen (eller avlyfts på annat sätt) och den rättssökandesålunda står risken att själv få betala dessa kostnader vid sidan av den mereller mindre betydande avgiften för egna kostnader. Enligt har ipromemorian inte anförts ett enda bärande skäl mot att motpartskostnadernainbegrips. Även kammarrätten, och sig kritiska till promemorians ståndpunkt. Frågan om vinnande motpart bör ha rätt tillersättning av statsverket för kostnad som inte kunnat tas ut av den tappandeparten med rättshjälp tas upp i ett tjugotal yttranden. I två av dessa, de somhar avgetts av häradshövdingen i läns södra domsaga och rådhusrätten iBorås, godtas promemorians ståndpunkt att rätt till ersättning inte börinföras. I Övriga yttranden ställer sig remissinstanserna kritiska till dennaståndpunkt. Justitierevisionen anför alt den i remissyttrandeöver förslag intog i princip positiv inställning lill den dåföreslagna regeln. Prop.1972: 4 147 titierevisionentar avstånd från en skärpt intresseprövning och drar även effektiviteten av ensådan prövning i tvivelsmål. Även om rätlsskyddsförsäkringarna i vissa fallkan trygga vinnande motparts anspråk på kostaadsersättning synes det leda tillalltför slumpartade resultat att enbart lita härpå, Justitierevisionenvidhåller av nu anförda skäl sin positiva inställning till en regel om subsidiärersättning av statsverket till den som har angripits med obefogat krav frånperson med rättshjälp. Samma ståndpunkt intar , ,hovrätten över och , rådhusrätterna i , ochGöteborg, häradshövdingen i Vättle, Ale och domsaga, rådhusrätten iÖstersund, kammarrätten, HD:s ledamöter, ,, och . 9 Rättshjälp åt misstänkt i brottmål 9.1 Nuvarande ordning Enligt skilda bestämmelser i gäller beträffandemål om allmänt åtal att vissa rättegångskostnader skall utgå (förskotteras) avallmänna medel. Detta gäller bl. a. kostnaderna för åklagarens bevisning ochför bevisning varom rätten har föranstaltat självmant och dessutom vissa avkostnaderna för den tilltalades processföring, nämligen kostnaden för offentligförsvarare och ersättning åt sakkunnig som rätten har utsett på begäran av dentilltalade. Det ankommer på rätten att fastställa kostnadsbeloppen. Enligt31 kap. 1 § första stycket RB skall i mål vari åklagare för talan dentUllalade, om han döms för brottet, tUl statsverket återbetala bl. a. vissakostnader som enligt rättens beslut har utgått av allmänna medel. De kostnadersom anges i bestämmelsen är ersättning tUl vittne eller sakkunnig, kostnad förannan bevisning under förandersökningen eller rättegången, ersättning ellerarvode tUl försvarare och kostnad för hämtning av den tUltalade till rätten.Under vissa förutsättningar kan jämkning ske. Står kostnadens belopp inte irimligt förhållande till den tilltalades brottslighet eller till hans villkor,kan sålunda ersättningen jämkas efter vad som prövas skäligt. I paragrafens andra stycke ges ett undantag frånhuvudregeln om den dömdes ersättningsskyldighet. Efterges påföljd eller har dentUltalade begått brottet under inflytande av sådan själslig abnormitet, somavses i 33 kap. 2 § , eUer har han vid domen inte fyllt , ärhan sålunda ersättningsskyldig endast om och i den mån det med hänsyn tillomständigheterna anses skäligt. I fråga om mål som fullföljs från lägre rätt gällerenligt 31 kap. 10 § första stycket RB att skyldigheten att ersättarättegångskostnad i högre rättskall bestämmas med hänsyn till rättegången där. Ersättningsskyldighet för dentilltalade föreligger i sådant fall om den högre rättens dom är att anse somfällande. Högre rätts dom anses som fällande, om den tilltalade döms tillpåföljd, som är alt anse som svårare än den, vartUl lägre rätt dömt. Detsammagäller om den tilltalade efter att ha frikänts i lägre rätt finnes ha begåttbrottet. Högre rätts dom anses också fällande om av honom fullföljd talan inteföranleder ändring i lägre rätts dom. I 31 kap. 12 § RB anges alt om i lag ellerförfattning har getts avvikande bestämmelser om kostnad i rättegång dessa skaUgälla. Sådana bestämmelser finns bl. a. i lagen (1946: 864) om återgäldande avkostnad för blodundersökning i brottmål. Beträffande sådan kostnad ägerbestämmelserna i 31 kap. 1 § RB om återbetalning motsvarande till-lämpningtrots att kostnaden inte utgår enligt rättens beslut. Jämkningsbestämmelsen i 31 kap. 1 § fick sinnuvarande avfattning genoni en lagändring som trädde i kraft den 1 januari1970. hade beslärrunelsen en lydelse som i praxis i allmänhet ansågsinnebära att jämkning bara kunde ske om kostnadens belopp stod i missförhållandetiU såväl brottsligheten som vUlkoren (JO 1964 s. 208). Ändringen avsåg altvidga möjligheten till jämkning så att hänsyn skulle få tas också enbart tillden dömdes betalningsförmåga (jfr prop. 1969: 156 s. 24). Enligt LFR kan fri rättegång beviljas den, som inteäger tUlgång att betala de med rättegången förenade kostnaderna eller efterderas utgivande skulle sakna nödvändiga medel för eget uppehälle och för altfullgöra den underhållsskyldighet som åligger honom (1 §). Av 3 § förstastycket framgår att den som har fri rättegång åtnjuter frihet från avgift bl.a. för utskrift av rättens protokoll. Enligt paragrafens andra stycke skall avallmänna medel utgå kostnad för bevisning som inte förebragts utan skäl ochförskott på kostnad för bevisning, om kostnaden enligt lag skall utges avparten eller parterna solidariskt. Bestämmelsen innebär att vittnen som harkallals på den tilltalades begäran kan få ersättning av allmänna medel. I 4 §ges bestämmelser som berättigar den som åtnjuter fri rättegång att under vissabetingelser få ersättning för resa och uppehäUe i samband med inställelse vid rätten.Möjligheten att få juridiskt biträde regleras i 5 §, som dock beträffande misstänkti brottmål hänvisar till bestämmelserna i om offentiig försvarare. Till offentUg försvarare skall enligt 21 kap. 5 §första stycket RB förordnas advokat, som är lämpUg för uppdraget. Företrädesvisbör anlitas någon som vid rätten brakas som rättegångsombud. I andra stycketfinns bestämmelser om den misstänktes valrätt. Har den misstänkte tilloffentlig försvarare föreslagit någon behörig person skall han förordnas, ominte hans anlitande skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller eljestsärskUda skäl föranleder annat. 1972: 4 149 Beträffande frågan om vem som slutligen skall svaraför kostnad, som har uppstått i brottmål där den tilltalade haft fri rättegång,gäUer i huvudsak följande. Enligt 6 § kan den tilltalade inte i målet åläggasatt återbetala bl. a. ersättning tUl offentlig försvarare eller kostnad förbevisning varom rätten har föranstaltat självmant. Om det under rättegångenbefinns att den tUltalades ekonomiska ställning förbättrats så att han kanbetala kostnaderna för rättegången, äger rätten förordna att förmånen av frirättegång skall upphöra (7 §). När rätten från sig skiljer ett mål, vari tUltaladhar åtnjutit fri rättegång, skall rätlen, om den tUltalade enligt 7 §förklarats förlustig denna förmån, enligt 8 § förplikta honom att ersätta vissakostnader som annars skulle ha utgått av allmänna medel. Detta gäUer bl. a.vissa kostnader för bevisning enligt 3 § samt inställelse- och andra kostnaderenligt 4 §. Om sådana omständigheter föreUgger som anges i 31 kap. 2 § RB, dvs.om åklagaren har väckt talan utan sannolika skäl eller om det av annan orsak pågrund av omständigheterna i målet förekommer synnerlig anledning till attfrikänd tUltalad erhåller ersättning för rättegångskostnader, kan dentilltalade dock inte åläggas sådan betalningsskyldighet. De möjligheter somenligt 31 kap. 1 § RB finns till jämkning av rättegångskostnaderna för tilltaladsom dömts för brott gäller också vid återbelalningsskyldighet enligt 8 §.Enligt 9 § skall vad som stadgas i 8 § äga motsvarande tillämpning närförundersökning, varunder den misstänkte åtnjutit fri rättegång, nedläggs elleravslutas utan att åtal väcks mot honom. OmtUltalad, som åtnjutit fri rättegång, efter målets avgörande får sinaekonomiska villkor förbättrade, kan han enUgt 13 § förpliktas att betalakostnad som enligt LFR utgått av aUmänna medel, t. ex. kostnad för viltae somhörts på den tilltalades begäran och inställelsekostnader, eller kostnad somavses i 6 §, dvs. ersättning tUl offentlig försvarare eller kostnad förbevisning varom rätten föranstaltat självmant. Betalningsskyldighet förkostnad som avses i 6 § kan dock åläggas tUltalad endast om han dömts förbrottet. Såsom föratsättning för betalningsskyldighet gäller att särskUd talanskall väckas mot den tilltalade efter brottmålsrättegångensavslutande och att sådana omständigheter inte föreligger som anges i 31 kap. 2§. föreslog som harnämnts alt part, innan han fick åtnjuta rättshjälp, skulle i mån av förmågaerlägga ett kontant bidrag till processkostnaderna, s. k. kostnadsbidrag.Skyldigheten att betala kostnadsbidrag skuUe gälla i alla mål och ärenden, ivUka rättegångshjälp kunde förekomma, aUtså också i brottmål. Några erinringaremot kommitténs förslag i denna del framfördes inte under remissbehandlingen.Utredningen om rättegångshjälp tog upp rättegångskommitténs förslag omkoslnadsbidrag i såvitt nu är i fråga oförändrad utformning. Inte heller vidremissbehandlingen av utredningens betänkande framkom några invändningar motden föreslagna lösningen. Närdet gäUer frågan om skyldighet för tilltalad som åtnjuter rättegångshjälp atttUl statsverket återbetala dess kostnad i anledning av rättegångshjälpen, ansågrättegångskommittén det vara riktigast att kostnad som i mål om allmänt åtalutgått av allmänna medel behandlas lika i fråga om återbetalningsskyldigheten,vare sig kostnaden utgått enligt RB eller i anledning av den tilltaladesrättegångshjälp. Kommittén föreslog därför en samordning av reglerna i 31 kap.RB om skyldighet för part eller annan att i brottmål, vari åklagare för talan,eller med anledning av förandersökning återgälda statsverket kostnad, somenligt rättens beslut utgått av allmänna medel med ålerbetalningsregler-na iden föreslagna lagen om rättegångshjälp. En sådan samordning skulle enligtkommittén innebära att om en tilltalad, som åtnjutit rättegångshjälp frikänns,kostnaden för rättegångshjälpen, i lUshet med exempelvis kostnad för offentligförsvarare, får stanna på statsverket utan ytterligare ersättningsskyldighetför den tUltalade. Om den tiUtalade å andra sidan döms för brottet, skallkostnaden för rättegångshjälpen samt kostnad som sägs i 6 § LFR, dvs.ersättning lill offentiig försvarare och kostnad för bevisning varom rätlenföranstaltat självmant, behandlas lika som övrig kostnad som utgått avallmänna medel och den tUltalade alltså i regel åläggasåterbetalningsskyldighet härför. Likaså skall övriga personers, exempelvisåklagares, målsägandes och vittnes, i RB stadgade skyldighet alt i undanlagsfallersätta kostnad som utgått av allmänna medel gälla även kostnad som utgått ianledning av den tilltalades rättegångshjälp. Det sagda skall också gäUakostnad som utgått av allmänna medel i anledning av att den misstänkte åtnjutiträttegångshjälp under förandersökning i brottmål. Vid remissbehandlingen har kommitténs förslagsåvitt nu är i fråga tillstyrkts eller lämnats utan erinran i det övervägandeantalet yttranden. Utredningenom rättegångshjälp föreslår bestämmelser om återbetalningsskyldighet förmisstänkt som har åtnjutit rättegångshjälp i mål om allmänt åtal eUer underförundersökning, vilka bestämmelser praktiskt taget oförändrade övertagits frånrättegångskommittén. Liksom vid remissbehandlingen av rätlegångskommilténsförslag har bestämmelserna om återbelalningsskyldighet i utredningens förslagi flertalet fall lämnats utan erinran av remissinstanserna. När det gäller frågan om samhällets olika former avrättshjälp åt den som är misstänkt för brott kan inordnas i det nyarättshjälpssystemet anförs i promemorian att fördelar kan vinnas genom all igörligaste mån gemensamma regler utformas. Emellertid är det uppenbart attsärbestämmelser inte kan undvaras. En av anledningarna härtill är att RB:sregler om möjlighet att förordna offentlig försvarare grundas inte bara påintresset att den misstänkte oavsett sina ekonomiska förhållanden bereds ettfullgott försvar utan också på intresset av att broltsspaning och lagföringför brott bedrivs på ett riktigt och ändamålsenligt sätt. Andra omständighetersom påkallar särskUda hänsynstaganden är att det i regel inte bör komma i frågaatt utkräva kostnadsansvar av den som har frikänts från ansvar och attkostnadsansvaret för den som dömts för brott liksom f. n. bör kunna sättas iviss relation till brottsligheten. När det gäller rättshjälp i allmänhet har idet föregående förordats en ordning som innebär att kreditprincipen ersätts avett avgiftssystem utan återbetalningsskyldighet. Det är uppenbart att en sådanlösning av flera skäl skulle inge betänkligheter när det gäller rättshjälp ibrottmål. Samhällets intresse av att lagföring sker och att den misstänktedärvid får all rimlig hjälp kan inte eftersättas. Del kan inte komma i frågaalt som en förutsättning för att offentiig försvarare förordnas kräva alt denmisstänkte erlagt en särskild avgift. Liksom bör sålunda ersättningtill offentlig försvarare utgå av allmänna medel oberoende av den tilltaladesekonomiska villkor. Den mera begränsade rättshjälp i brottmål som f. n.regleras i LFR har praktisk betydelse bara för de ekonomiskt sämst ställda ochbör därför även i fortsättningen begränsas tUl denna kategori, dvs. i principtill misstänkt med en beräknad årsinkomst som inte överstiger ett belopp sommotsvarar basbeloppet. Någon avgift bör med denna lösning inte utgåför rättshjälp i brottmål. Ipromemorian erinras vidare om att tilltalads ansvar för statsverkets kostnaderenligt gällande ordning aktualiseras först när domstol skUjer målet från sigoch betalningsskyldighet kommer i regel i fråga bara om den misstänkte döms förbrottet. Som nämnts bör i det nya systemet avgift inte utgå för rättshjälp ibrottmål. Däremot synes naturligt all man bibehåller principen alt den som dömsför brottet i efterhand åläggs betalningsskyldighet. Mot bakgrand av det nuanförda synes följande riktiinjer böra gälla för rättshjälpen i brottmål. Denrättshjälp som består i att offentlig försvarare kan förordnas bör enUgtpromemorian i princip lämnas orabbad. Anledning saknas att göra ändring igällande behörighetsvillkor för offentlig försvarare.