prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Den rättsligaregleringen måste också ta hänsyn till de skadelidandes reparationsintresse,och skadeståndsansvaret bör således så långt möjligt läggas på de rättssubjektsom typiskt sett har de bästa ekonomiska förutsättningarna att infria ansvaretutan att detta blir alltför betungande för dem. Hänsyn måste emellertid sam- Maj:ts proposition nr 1972 473 tidigt också tas tUl i vUken mån principalen rent faktiskthar möjligheter att genom förebyggande åtgärder och genom att instruera ochutöva kontroll över medhjälparen kan öva inflytande på skadefrekvensen ochskaderiskernas omfattning i övrigt. anförda synpunkter leder som jag har framhållittill att paragrafen blir tillämplig på åtskilliga andra medhjälpare än dem somomfattas av det vedertagna civilrättsliga arbetstagarbegreppet. Likvälsynes det mte vara nödvändigt från vare sig praktiska eller teoretiska sjmpunkteratt ta ställning till om någon kategori medhjälpare som faller utanför dettabegrepp direkt bör anses som arbetstagare enligt förevarande paragraf. Om manfrån sådana mer pragmatiska synpunkter som jag har angett finner detändamålsenligt att i ett givet fall tillämpa principalansvar, synes detnämligen vara av underordnad betydelse huruvida man uttryckligen betecknar denskadevållande medhjälparen som arbetstagare i skadeståndsrättslig mening eller, med utgångspunkt i ett jämförelsevis snävt avgränsatarbetstagarebegrepp, tUlämpar förevarande paragraf analogiskt. Jag kommer i detföljande att diskutera frågan om paragrafens tillämpning i vissa praktisktbetydelsefulla situationer, där den skadevållande knappast kan anses somarbetstagare i traditionell civilrättslig mening, utan att ta närmare ställningtill huruvida det i de olika fallen skall anses vara fråga om en direkt elleranalogisk tillämpning av bestämmelsen, S.k. beroende uppdragstagare anses tUl stor del omfattadeav det civihättsliga arbetstagarbegreppet. anser jag attvållande »i tjänsten» av en sådan medhjälpare regelmässigt bör ådra uppdragsgivarenprincipalansvar. I likhet med vissa remissinstanser vill jag inte göra någotundantag för sådana kategorier som försäkringsombud ellerbensinstationsföreståndare. Dessa intar visserligen ofta en formellt självständigställning som egna företagare men står i allmänhet i ett starkt faktiskt ochekonomiskt beroendeförhållande till sina uppdragsgivare. Från de synpunkter somhär bör vara bestämmande är det därför naturligt att vid till-lämpning avförevarande paragraf jämställa dem med arbetstagare i trängre inening, över huvmd taget bör man inte fästa avgörande vikt vid atten medhjälpare formellt uppträder som självständig företagare, om han nämligenfrån ekonomiska synpunkter och i betraktande av de förhållanden under vilka hanfaktiskt utför sitt arbete intar en uppenbar beroendeställning i förhåUandetUl sin uppdragsgivare. Att det mått av självständighet som uppdragstagarenåtnjuter anses böra medföra t. ex. att han inte är berättigad tUl semester börsålunda inte utan vidare leda tUl att han inte anses kunna ådra uppdragsgivarenprincipalansvar. Med ett sådant sjmsätt kommer t. ex. vissa hantverkare ochliknande kategorier som en fastighetsägare regelbundet anlitar förreparationsarbeten e. d. att omfattas av förevarande pa- Maj:ts proposition nr 5 år1972 ragraf oberoende av om deras avtal med fastighetsägaren äratt anse som tjänsteavtal eller inte, under förutsättning att de inte driverrörelse i egentlig mening. Att avtalet formellt rubriceras som uppdrags- ellerentreprenadavtal hindrar sålunda inte en tillämpning av principalansvar, om deförhållanden under vilka arbetet faktiskt utförs mera liknar vad som karakteriseraranställningsförhållanden i egentlig mening. I allmänhet torde man inte tUl arbetstagare icivilrättslig mening hänföra den som utan vederlag utför arbete för annansräkning. I åtskilliga sådana fall bör emellertid förevarande paragraf kunnatillämpas. I likhet med skadeståndskommittén anser jag sålunda att vidarbetsbyten t. ex. inom jordbruket eller mellan utövare av vissahantverksmässiga yrken den för vars räkning arbetet utförs bör svara förvållande av sin medhjälpare. Från den skadelidandes synpunkt är det nämligen enhelt betydelselös omständighet, huruvida betalning för arbetet utgår ellerinte eller utgår i annan form än kontant avlöning. Det avgörande bör i ställetvara om arbetet faktiskt utförs under sådana förhållanden att relationen mellanmedhjälparen och »principalen» objektivt sett framstår som ettanställningsförhållande. Med denna utgångspunkt är det också naturligt att tillämpaprincipalansvar i åtskilliga faU då familjemedlemmar eller personliga vännerve-derlagsfritt biträder varandra med att utföra arbetsuppgifter. En förutsättningär emellertid att arbetet är av sådan art att det hade varit naturligt att istället anställa en utomstående person för uppgiften. Principalansvar börsåledes kunna åläggas t. ex. en lantbrukare som anlitar sina halvvuxna barn vidgårdens skötsel. Men även om verksamheten inte är av ekonomisk natur, som t.ex.när en person i egen regi uppför en sommarstuga eller utför reparationsarbetenpå sin villa med biträde av familjemedlemmar eller goda vänner, börprincipalansvar kunna komma i fråga. Däremot synes paragrafen inte böratillämpas, om det är fråga om mera vardagliga göromål som ingår i den dagligahushållningen och är av mer tUlfällig natur, som t. ex. när någon låter sin sonklippa gräsmattan eller tvätta bilen. Än mindre kan en tiUämpning avförevarande bestämmelse komma i fråga när någon rent tillfälligt lämnar en godvän eller granne e, d, ett handtag, t, ex, hjälper tUl att flytta några möbler,resa en stege, bärga en bil som kört i diket etc. Ett gränsfall föreligger när någon utan vederlag ställersig till förfogande som funktionär vid en idrottstävling e. d. och därundervållar tredje man skada. Enligt skadeståndskommittén bör principalansvar kunnaåläggas arrangören av tävlingen i ett sådant fall. har i sittremissjitrande uttalat tvekan på denna punkt och har därvid framhållit att dethär är fråga om en fritidssysselsättning under mestadels tämligen lösaorganisationsformer och att arrangören, t. ex. en idrottsförening, inte kananses ha en sådan tillsynsplikt att utomobligatoriskt principal- Kungl.Majtts proposition nr 1972 475 För egen del vill jag närmast ansluta mig till kommitténsståndpunkt, men det är tydligt att förhållandena kan vara mycket varierande ochfrågan kan knappast besvaras generellt. Om emellertid en ideell förening föratt stärka sina finanser och i någotsånär fasta organisatoriska former ordnarnågot slag av tillställning och därvid anlitar frivilliga krafter somfunktionärer, ligger det i allmänhet nära till hands att anse dessa somarbetstagare i paragrafens mening och sålunda ålägga föreningenprincipalansvar. Annorlunda ställer det sig om exempelvis en villaägareföreningi rent förströelsesyfte och i mer improviserade former ordnar tävlingar ochlekar för barnen och därvid vissa av föräldrarna ställersig till förfogande som »funktionärer», I ett sådant fall finns knappasttillräckliga skäl att låta föreningen svara för skada som någon av demedverkande kan vålla. Skadeståndskommitténhar särskilt berört den situationen att flera personer bildar ett arbetslagoch driver verksamhet tillsammans utan att dock organisera arbetslaget som enjuridisk person. Enligt kommittén bör medlemmarna i arbetslaget svarasolidariskt för skada som någon av dem vållar under arbetet. Rörande de närmareförutsättningar som enligt kommittén bör vara uppfyllda för att principalansvarskall kunna tillämpas i sådana fall hänvisar jag till kommittébetänkandet(»Skadestånd II», s, 72 f). För egen del kan jag väsentligen anslutamig till kommitténs ståndpunkt, som i allmänhet har godtagits också avremissintanserna. likaledes har uttalat bör i vissa fall de enskilda delägarna i ettenkelt bolag kunna åläggas att svara solidariskt för skada som någon av demvållat under verksamhet för bolagets räkning. Framför allt gäller detta, närbolagsmannen har utfört sysslor av sådan art att de normalt brukar anförtros åtunderordnade anställda och i övrigt under förhållanden som liknar enarbetstagares. Skadeståndskommitténhar tänkt sig att principalansvar skaU kunna till-lämpas också i vissa fall nären fastighetsägare eller annan företagare överlämnar förvaltningen avfastigheten eller företaget till en utomstående fysisk eller juridisk personatt självständigt ombesörjas av uppdragstagaren. Är förvaltaren en fysiskperson kan omständigheterna otvivelaktigt vara sådana att det är naturligt attjämställa honom med en arbetstagare. Däremot anser jag det inte vara tänkbartatt ens genom analogisk tillämpning av förevarande paragraf nå fram tUl ettprincipalansvar för vållande av en juridisk person. En annan sak är attomständigheterna kan vara sådana att de anstäUda hos den anlitadejuridiska personen i verkligheten intar en sådan ställning i förhållande tilluppdragsgivaren och utför sitt arbete för dennes räkning under sådanaomständigheter att det framstår som naturligt att vid tUlämpning avförevarande bestämmelse betrakta dem som arbetstagare också i uppdragsgivarenstjänst. Den anställdes vållande kan i ett sådant fall tänkas utlösaprincipalansvar för såväl 476 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 uppdragsgivaren som uppdragstagaren. Vidare bör i detta sammanhangpåpekas att den nya lagstiftningen givetvis inte skall utgöra hinder mot attdomstolarna också tillämpar sådana grundsatser om skadeståndsansvarmed anledning av vållande av självständig medhjälpare som redan har kommit tilluttryck i vissa avgöranden i äldre rättspraxis (jfr härom avsnitt 2.2.4,4,). Som jag redan har påpekat inträder skadeståndsansvar fören juridisk person med anledning av vållande av befattningshavare som harställning som organ för den juridiska personen direkt på grund av reglerna omansvar för eget vållande. Detsamma gäller i vissa andra fall då skada vållasav någon som handlar i egenskap av legal ställföreträdare för annan, t.ex. somboutredningsman, förmyndare, god man, konkursförvaltare e, d. Som skadeståndskommitténhar påpekat kan emellertid en till-lämpning av nu förevarande bestämmelse omprincipalansvar bli aktuell, när den som tillhör någon av här ifrågavarandekategorier inklusive ledamöter av en juridisk persons styrelse eller annatmotsvarande organ utför arbete som visserligen faller utanför hans egentligaförvaltningsuppgifter men fullgörs för dens räkning som han företräder och iövrigt under omständigheter som är att jämställa med vad som utmärker anställningsförhållanden. Förevarande bestämmelse blh som jag harframhållit tillämplig inom den del av den offentliga verksamheten som inteavser myndighetsutövning. Till arbetstagare blir härvid att hänföra allaanställda hos staten, kommun eller annan offentlig inrättning. Inom denoffentliga sektorn torde det mera sällan bli aktuellt att tillämpa paragrafenvid vållande av sådana medhjälpare som inte omfattas av detcivilrättsliga arbetstagarbegreppet, eftersom denna verksamhet regelmässigtbedrivs antingen med anlitande av anställd arbetskraft eller med biträde avhelt självständiga medhjälpare. I ett hänseende kan emellertid uppkomma vissagränsdragningssvårigheter som inte har full motsvarighet i enskild verksamhet.Det gäller frågan vilka befattningshavare som är att hänföra till organ.Begreppet organ får nämligen i den offentliga verksamheten ett delvis annat ochmera vidsträckt innehåll än när det gäller de juridiska personer som bUdatsenligt privaträttsliga regler. TUl organ för staten torde sålunda få räknasinte endast de högsta statsmakterna, regeringen och , utan ocksåcentrala förvaltningsmyndigheter som självständigt handlar för statensräkning. På motsvarande sätt är kommunala nämnder av olika slag i regel attuppfatta som organ för kommunerna. Saken har emellertid begränsad praktiskbetydelse, eftersom den verksamhet som utövas av dessa myndigheter och nämndermestadels avser myndighetsutövning och det allmännas ansvarighet för skadavållad i sådana sammanhang är uttömmande reg- Maj:ts proposition nr 1972 477 lerad genom bestämmelserna i 2 och följande §§ iförevarande kapitel. När en myndighet eller en nämnd som håT ställningav organ för staten resp, en kommun begår ett fel eller en försummelse i verksamhetsom inte avser myndighetsutövning och därigenom vållar person- eller sakskada,t, ex, när en kommunalnämnd eller drätselkammare försummar att vidtaskyddsåtgärder beträffande en farlig anordning i en offentlig lokal med påföljdatt en besökare skadas, bör skadeståndsansvar inte åläggas med stöd avförevarande bestämmelse eller 3 kap. 2 § utan med tillämpning av bestämmelsen i2 kap, 1 § departementsförslaget om skadestånd på grund av eget vållande. Det torde mera sällan förekomma att en enskild ledamot avt. ex. en statlig eller nämnd, som har ställning av organ för statenresp. kommunen, genom handlande på egen hand vållar skada som inte är atthänföra till skada vid utövning av offentlig myndighet. Men undantag kanförekomma, och på samma sätt som när det gäller vållande av en enskUd ledamotav t. ex. ett aktiebolags styrelse, bör principalansvar kunna åläggas statenresp. kommunen, om någon som innehar en statlig eller förtroendesysslatUlfälligt men mer eller mindre direkt på grund av sin ställning utför göromålför statens eUer kommunens räkning som normalt anförtros en vanligarbetstagare. Vissa persongrupper utför för det allmännas räkning arbeteav i stort sett samma typ som på den enskilda sektorn fullgörs av arbetstagaremen gör det inte frivilligt utan på grund av offentligrättsligt tvång. Framförallt gäller detta värnpliktiga, vapenfria tjänstepliktiga och personer somfullgör civUförsvarstjänstgöring, men samma situation kan föreligga vid eneventuell tillämpning av den allmänna tjänstepliktslagen. Vidare bör här nämnasarbete som utförs av interner på fångvårdsanstaller, av elever påungdomsvårdsskolor, av patienter som har tvångsintagits på sjukhus för slutenpsykiatrisk vård, av personer som har omhändertagits enligtnykterhetsvårdslagstiftningen m. fl. har ansett attreglerna om principalansvar skall kunna tillämpas när skada vållas av någon somutför sådant arbete som här avses, och denna ståndpunkt har godtagits av sågott som alla remissinstanser. Också jag ansluter mig till kommitténsuppfattning på denna punkt. Principalansvar enligt förevarande bestämmelse bör i vissafall kunna tillämpas också när skada vållas av elever vid läroanstalter såsomgrundskolor, fackskolor, gymnasier, universitet, högskolor etc. Till en börjanbör sålunda läroanstalten eller dess huvudman i fall då anstalten inte kansägas utgöra ett självständigt rättssubjekt kunna åläggas principalansvar nären elev har vållat skada under utförande av sådant arbete för anstaltensräkning som i och för sig lika väl hade kunnat anförtros anställd arbetskraft,t.ex. städnings- eller reparationsarbeten. Maj:ts proposition nr 5 år1972 arbetet ibland utgör ett led i elevensutbildning bör inte utgöra hinder mot att principalansvar tillämpas. Ett sådantansvar bör kunna komma i fråga också i vissa fall då arbetsuppgiftenuteslutande tjänar ett utbildningssyfte, under förutsättning att verksamhetenutåt företer uppenbara likheter med vad som förekommer i arbetslivet, t, ex.när en skolelev vållar skada under en fysiklaboration eller vid handhavande aven maskin i skolans verkstad. Jag kan däremot inte ansluta mig tUl den uppfattning somhar kommit till uttryck i vissa remissyttranden och som innebär att en skolaeller annan undervisningsanstalt bör bära principalansvar också för skador someleverna vållar i andra sammanhang, t. ex. under raster och skolutflykter e. d.Här saknas i allmänhet hållpunkter för en jämförelse med de förhållanden undervilka en arbetstagare i vanlig mening fullgör sina uppgifter och därmed ocksåsaldiga skäl att tillämpa principalansvar. Det bör emellertid påpekas att entUlämpning av reglerna om principalansvar för undervisningsanstalter ändå kanbli aktuell i åtskUliga hithörande fall, eftersom skadefallet inte sällan tordebero på att vederbörande lärare eller annan som är anställd vid anstalten harbrustit i den tillsyn eller övervakning av den skadevållande eleven som del harålegat honom att utöva. Vad jag nu har sagt har i princip motsvarande gUtighetnär interner på fångvårdsanstaller, elever vid ungdomsvårdsskolor, patienter påsjukhus etc vållar skador i andra sammanhang än under utförande av arbete iegentlig mening i anstaltens regi. Jag har bara flyktigt berört frågan vem som äransvars-subjekt vid tillämpning av förevarande bestämmelse, dvs. vem som i detenskUda fallet är att anse som arbetsgivare eller »principal» i förhållandetill den skadevållande arbetstagaren och i denna egenskap skall bäraprincipalansvaret. I allmänhet torde det inte uppkomma några svårigheter attbesvara den frågan. Undantagsvis kan emellertid den situationen uppkomma, attdet i och för sig står fullt klart att skadevållaren har handlat i sin tjänstsom arbetstagare men att det däremot råder tvekan om för vems räkning hanarbetade vid tillfället. Det är inte utan vidare givet att den som i t. ex,semesterlagens mening skall betraktas som skadevällarens arbetsgivare också äratt anse som principal vid tillämpning av förevarande paragraf. utlåning av arbetstagare från ett företag tUl ett annat inte sällan isamband med uthyrning av någon komplicerad maskin e, d, under sådanaförhållanden att tjänsteavtalet mellan den »utlånade» arbetstagaren och detförstnämnda företaget består oförändrat, så att arbetstagaren i arbetsrättsligthänseende alltjämt är att anse som anställd i detta företags tjänst, samtidigtsom arbetstagaren rent faktiskt inlemmas i det andra företagets verksamhet påett sätt som gör att han utåt framstår som helt jämställd med detta företagsegna arbetstagare. I ett sådant fall kan omständigheterna vara sådana att dettaföretag i skade- KunglMajtts proposition nr 1972 479 ståndsrättsligthänseende bör anses som arbetstagsueus principal och får bära ansvaret förskada som han vållar under utförande av arbete för företagets räkning. har framhållit får frågan i första hand avgöras medutgångspunkt i en bedömning av vilket av de båda företagen som närmast utövarkontroll över arbetstagaren och svarar för arbetsledning i fråga om de aktuellaarbetsuppgifterna. I fall då skadan kan sägas ha uppkommit i verksamhet sombedrivs uteslutande för det »mottagande» företagets räkning ligger det nära tillhands att detta företag ensamt fåi bära principalansvaret enligt förevarandeparagraf. Det kan emellertid ock. så tänkas att det är fråga om en verksamhetsom bedrivs i nära samverkan mellan de båda företagen utan att det kan påståsatt den ifrågavarande arbetstagaren är fastare knuten tUl det ena företaget äntUl det andra eller att han utför sitt arbete mer för det ena företagetsräkning än för det andras. I ett sådant fall bör det inte vara uteslutet attanse båda företagen som arbetsgivare och ålägga dem att solidariskt svara förskada som arbetstagaren vållar i sin tjänst. En likartad situation föreliggeri det tidigare berörda fall då en fastighetsägare uppdrar åt ett friståendeföretag att handha förvaltningen av fastigheten samt uppdragstagarensanställda faktiskt utför sina sysslor för uppdragsgivarens räkning under dennesomedelbara överinseende och kontroll. uppfattning bör ett företag hos vilket en skolelev fårpraktisk yrkesorientering bära principalansvar för skada som eleven därundervållar, I överensstämmelse med vad jag har anfört biträder jag dennauppfattning. Samma grundsats bör gälla också i andra fall då en elev vid enundervisningsanstalt som ett led i sin utbildning för kortare eller längre tidtjänstgör hos annan än anstalten. Med anledning av att i sittremissjrttrande har uttalat farhågor för att detta skulle minska villighetenhos framför allt mindre företag att ta emot elever för pralttik och med dennautgångspunkt framfört betänkligheter mot kommitténs ståndpunkt vill jag erinraom de möjligheter skolan har att genom avtal med företagaren ikläda sig detslutliga ansvaret för de ekonomiska följderna av sådana skadefall. Ett sådantkontraktsmäs-sigt regressansvar torde genom särskilda vUlkor kunna inbegripas ien av skolan tecknad ansvarsförsäkring. Några sådana olägenheter av den här förordadeordningen som har befarat synes därför inte behöva uppkomma. Enligtsåväl kommittéförslaget som departementsförslaget är det en förutsättning föratt principalansvar skall inträda att arbetstagaren har vållat skadan itjänsten. Avgörande för om denna förutsättning skall anses uppfylld är enligtskadeståndskommittén huruvida arbetstagarens handlande har ett funktionelltsamband med arbetstagarens tjänst, men det fordras enligt kommittén inte atthandlingen direkt avser fullgörande av ett tjäns- Maj:ts proposition nr 5 år1972 teåliggande eller att skadan har vållats under arbetstid.En skadegörande handling, som inte innebär något mera markant avsteg från vadsom normalt förekommer i verksamheten, exempelvis våUande av brandskada i sambandmed tobaksrökning, bör enligt kommittén medföra principalansvar förarbetsgivaren. På liknande sätt bedömer kommittén det faUet att arbetstagarenvållar skada under det att han färdas mellan två arbetsplatser eller i sambandmed att han under resa till eller från arbetet skall uträtta ett ärende somsammanhänger med arbetsgivarens verksamhet. Också misshandel, stöld ochliknande brottsliga handlingar kan enligt kommittén i vissa fall anses begångnai tjänsten. Men enligt kommitténs förslag skall principalansvar i sådana fallinträda endast under förutsättning att skade-faUet typiskt sett hör tiUberälcneliga risker i den verksamhet eller vid fullgörande av det slagsarbetsuppgifter som det gäller. Som exempel anför kommittén i detta sammanhangatt en överordnad misshandlar en underordnad och att en arbetstagare undereller i nära anslutning tUl arbetet begår en stöld eller annan liknandebrottslig handling. Av särskild betydelse i sådana fall är enligt kommitténhuruvida arbetet har gett skadevållaren särskUda möjligheter att förövabrottet. Ett flertal remissinstanser har förordat en merarestriktiv bedömning av vilka handlingar av en arbetstagare som skall medföraprincipalansvar för arbetsgivaren. Enligt justitiekanslem gäUer detta särsldltsådana handUngar av mera löst anlitad arbetskraft som klart saknar samband medden anstäUdes tjänsteåligganden. Magistraten i anser att åtgärdersom innebär avsteg från vad som normalt kan sättas i samband med verksamheteninte bör föranleda principalansvar. Stadsjuristen i ger uttryck fören liknande uppfattning och nämner dessutom sådana skadebringande handlingarsom väl kan förutses men måste betecknas som ovanUga i den aktuellaverksamheten. Försvarets civilförvaltning sätter i fråga om man inteuttryckligen bör kräva att handlingen avser fullgörande av etttjänsteåliggande. I ett par yttranden har man stäUt sig kritisk mot attansvaret skall omfatta vissa skador som vållas vid förfljrttning tUl och frånarbetsplatsen eller i övrigt i trafiken. En rad instanser, bland demkommerskollegium. och , har framförallt vänt sig mot att en principal i den utsträckning som kommittén harförutsatt skall svara för uppsåtliga handlingar eller i övrigt handlingar somframstår som »abnorma» i verksamheten. a. har riksförbundet betonat attett så omfattande ansvar visserligen ibland kan grundas på ettkontraktsförhåUande mellan principalen och den skadelidande men inte gäma kanfölja av en allmän regel om principalansvar för anställdas handlingar itjänsten. Under remissbehandlingen har emellertid också den meningenkommit till uttryck att ansvaret i nu förevarande hänseende i vissa fall bör gålängre än kommittén har tänkt sig. I ett jrttrande hävdas sålunda t. ex. attprin- Kungl Majtts propositiöh nr 1972 481 cipalansvar i princip alltid bör inträda när enarbetstagare vållar skada under färd till eller från arbetet. För egendel vill jag i det väsentliga ansluta mig till skadeståndskommitténsuttalanden på denna punkt.