prop · FV03109 · 1972-12-31 00:00:00 — Denomständigheten att ändamålen ej angives mera detaljerat medför att möjlighetföreligger att i praxis i viss omfattning anpassa beviljandet avexpropriationstiUstånd tiU de ändrade behov som föranledes avsamhäUsutvecklingen. Härigenom kan undvikas att med korta mellanrum genomföralagändringar beträffande bestämmelserna om förutsättningarna för bevUjande avexpropriation. Så som bestämmelserna härom i det föreliggande förslaget ärutformade, får önskemål av den art nu antytts anses väl tillgodosedda. Enföljd av att de ändamål för vUka expropriation medgives har angivits tämligenobestämt är, att ramen, inom vilken expropriation kan ske, enligt förslaget ärvidgad i förhåUande lill gällande rätt. Vidgningen kan emellertid ej ansesstörte än att likväl tämligen klara gränser råder beträffande arten av deintressen som skall kunna tillgodoses. Av vikt är emellertid de begränsningarsom ligger i att inttesset skall ha en viss intensitet. Så skall exempelvis ettallmänt behov tUlgodoses eller skall den ifrågasatta åtgärden vara av störrebetydelse eller särskild betydelse i visst hänseende. Härutinnan uppstäUerförslaget närmast strängare krav för expropriation än gäUande lag, enligtvilken i detta hänseende är avgörande huruvida Kungl, Maj:t finner det begärdaianspråktagandet nödigt. Bestämmelserna i såväl gällande lag som i förslaget ärdock av den obestämda beskaffenhet att det i själva verket i mycket hög gradöverlämnas åt tillståndsgivaren alt fastställa gränsdragningen. Avgörandetkommer därför att i mycket bero på dennes uppfattning om vad som är ett aUmäntbehov eUer av särskild betydelse i visst hänseende samt om i vUken utsträckningden enskUdes ställning skäligen bör lämnas orubbad. En sådan ordning tordeemeUertid vara ofrånkomlig för att en expropriationslagstiftning skaU fåbehövlig effektivitet. Enligt förslaget kommer ansvarel för utvecklingen ipraxis att i princip ligga hos Kungl. Maj:t, Detta får anses utgöra en garantiför enhetiighet i tillämpningen. Medhänsyn till vad nu anförts föranleder uppläggningen av förslaget såvitt gällerangivande av förutsättningarna för expropriation ej erinran. Förslaget fårfastmera i detta hänseende anses väl avvägt. Föratt expropriation skall få ske i syfte att upprätta skydds- ellersäkerhetsområde eller bereda utrymme för särskild skyddsanordning skall enligtmotiven krävas atl den allmänfara mot vilken skydd behövs framstår somnågorlunda betydande, I den föreslagna lagtexten anges i fråga om naturhändelseatt den skall vara allmänfarlig eller annars från allmän synpunkt menlig, medani fråga om annan inverkan från industri än vatten-eUer luftförorening krävs atlden skall vara menlig. Den närmare bestämning som kan ligga i orden'allmänfariig eller annars' är inte berörd i motiveringen. Det synes varatillräckligt att i förstnämnda fallet ange alt skydd behövs mol naturhändelsesom är menlig från allmän synpunkt. Förslagetsinnebörd lorde vara alt expropriation skall få ske för ändamål som det ankommerpå staten, kommun, landstingskommun eller kommunalförbund alt tiUgodose och iövrigt för verksamhet som är av väsentiig betydelse för riket eller orten ellerför viss befolkningsgmpp, vare sig verksamheten handhas av elt aUmänt eUerenskilt subjekt. Denna innebörd kommer tydligare till uttryck om i lagtextenanges verksamhel som staten, kommun, landstingskommun eller kommunalförbund haratt tillgodose eller som annars är av väsentlig betydelse för rikel eller orteneUer för viss befolkningsgrupp. Några av bestämmelsema omexpropriationsandamålen är så utformade att endast vissa angivna rättssubjektkan få expropriationstillstånd. Det gäller de expropriationsändamål som anges i1 och 11 §§ saml till viss del del i 10 § upptagna ändamålet. De rättssubjektsom härvid anges är staten, kommun, landstingskommun och kommunalförbund ellervissa av dem. Såvitt gäller övriga expropriationsändamål innefattar reglerna omdem ej begränsning i kretsen av dem som kan få expropriationstillstånd ochsådant kan därför i och för sig utverkas av ettvart rättssubjekt som bär uppdet intresse ändamålsbestämmelsen avser. En annan sak är att intressena iflertalet fall är sådana att i praktiken offentligrättsliga rättssubjekt oftastkommer i fråga. Innebörden av den i förevarande paragrafs andra stycke upptagnaregeln synes vara begränsad till att ange, att när annan än staten eUer kommunansöker om expropriation, denna ej får ske med mindre sökanden har sådanakvalifikationer att trygghet finns att egendomen kommer att användas förangivet ändamål. Anledning synes föreligga att i detta sammanhang jämställalandstingskommun och kommunalförbund med staten och kommun. Regelns angivnainnebörd skulle komma till klarare uttryck om regeln får den lydelsen, atlexpropriation till förmån för annan än staten, kommun, landstingskommun ellerkommunalförbund får ske endast om den exproprierande på belryggande sätt kansvara för alt den exproprierade egendomen användes för avsett ändamål. Med anledning av vad som uttalats i specialmoliveringenangående frågan när ansökan får anses bestridd må framhållas, att enligtförslagel någon skyldighet icke föreligger för sakägare alt ange grunden förbestridandet och de omständigheter han vill åberopa. Förslagel torde få förståsså, att hinder för delegering föreligger även om inlaga från sakägare ickeinnehåller mer än att ansökan om expropriationstillstånd bestrides. Det kanvidare ifrågasättas, om värdei å egendomen alllid kan lämnas hell å sido vidbedömningen av hur expropriationsändamålet lämpligen bör tiUgodoses. Över huvudtaget kan av det föreslagna stadgandet icke utläsas, att grunden förbestridandel av ansökningen skall öva inflytande på frågan huruvida delegeringär utesluten. Delegering avses icke skola ske om kommun eller myndighetsom hörts i ärendet motsätter sig bifaU tiU ansökningen. Vad som anföres imotiveringen ger närmast vid handen att avsikten är atl uppställa förbud moldelegering i sådant fall. I det i den föreslagna lagtexten använda ullrycket'ansökningen ej har bestritts' torde emellertid icke kunna inläggas mer än altbestridande ej föreligger från någon som har stäUning som sakägare. Skallförbud mot delegering gälla även när kommun eller myndighet som ej är sakägaremotsätter sig expropriationen, torde uttrycklig beslämmelse böra meddelasdärom. Även om sådan bestämmelse ej upptages i lagen, föreligger emeUertidsjälvfallet intet hinder för Kungl, Maj:l alt tillämpa stadgandet så attprövningen av frågor om expropriationstUlstånd icke delegeras i fall som nuavses. I remissprotokollel anförs vid denna paragraf att någonmotsvarighet lill 104 § tredje stycket ExL inte behövs av skäl som närmareutvecklas i protokoUet, Då denna fråga hör samman med ersättningsreglerna i 4kap,, återkommer lagrådet till den vid behandlingen av 1 § i detta kapitel. I anledning av uttalandena i remissprotokollel vidförevarande paragraf för det fall att tvist råder mellan den exproprierande ochexpropriaten rörande expropriationsrättens omfattning må framhållas, atl delstädse måste ankomma på domstolen all tolka del beslut, varigenom tillståndtill Det ligger i sakens natur, att omden exproprierande yrkar alt erhålla en vidsträcktare räll än den, vartilldomstolens tolkning av beslutet om tillstånd till expropriationen leder, hansyrkande i den delen skall ogillas. Vad nu anförts utgör självfallet ej hindermot alt den exproprierande, om det vid handläggningen av expropriationsmåletframstår som tveksamt huruvida tillståndet har den omfattning han i måletpåstår och anser behövligt, hos tiUståndsmyndigheten gör en ny ansökan omexpropriation innebärande förtydligande av eUer tillägg lill det tidigaretillståndet. Görs sådan ansökan, kan domstolen, om i övrigt förutsättningardärför föreligger, låta med målets fortsatta handläggning anslå i avbidan påatt den nya expropriationsansökningen blir avgjord. För att trygga alt den exproprierade egendomen användesför del avsedda ändamålet kan enligl förevarande stadgande särskildaföreskrifter meddelas; länsslyrelsen har alt kontrollera efterlevnaden avföreskrifterna. 1 lagen upptages emellertid icke några beslämmelser om tvångsmedelför det fall alt föreskrifterna icke efterleves. När stadgande omlänsstyrelsens skyldighet atl 'hålla hand' över föreskrifternas efterlevnadinfördes i nu gällande expropriationslag anförde departementschefen atl, omöverträdelse av föreskrifl skett och rättelse ej kunde åvägabringas, vidfortsatt tredska föreläggande vid vile torde vara den bästa utväg som står tillbuds. Särskild bestämmelse härom upptogs emellertid ej i lagen. Den iförevarande paragraf föreslagna bestämmelsen torde icke ge länsstyrelsenbefogenhet att förelägga vite; uitryckligl stadgande torde erfordras för att länsstyrelsenskaU kunna använda tvångsmedel. Då i lagtexten ej anges på vem beslutanderätten skallankomma beträffande fråga om förlängning av tid inom vilken talan om expropriationskall väckas, får 1 § anses tillämplig även på denna fråga. Avgörandet liggeralltså hos Kungl. Maj:t med möjlighet för Kungl. Maj:t att under i 1 § angivnaförulsätlningar delegera uppgiften. Uttalandet i remissprotokollet all fråga omförlängning alltid skall avgöras av Kungl. Maj:t torde därför vara atl förslåså att delegationsmöjligheten ej skall utnyttjas beträffande fråga omförlängning. Ärende om förkortning av tidsfristen skaU enligt lagtexten alltidprövas av den myndighet som bestämt tiden. Den sålunda föreslagna ordningenleder till att när annan än Kungl. Maj:t bestämt fristen och ansökan göres omsåväl förlängning som förkortning av den, dessa saker, som båda gällerbestämmandet av ny dag för talans väckande, skall avgöras av skilda organ.Denna ordning, enligt vilken motstridiga beslut kan meddelas, måste anses olämplig.Enhelliga regler torde böra gälla om beslutanderätten i fråga om förlängningoch förkortning. Någonnärmare motivering tUl att frågan om förlängning icke skall kunna delegeraslämnas inte. Del synes dock praktiskt alt den myndighet som handlagtexpropriationsärendet också är behörig alt besluta om förlängning avtidsfristen. Uppenbarligen fömtsattes att anlalel ärenden om förkortning skaUbli relativt ringa. Det sägs sålunda alt omprövning av en beslutad tidsfristnormalt endasl kommer att ske när förlängning av expropriationstiUståndet harägt mm. Givetvis skaU omprövning kunna ske i de undantagsfaU dåtUlståndsmyndigheten från början har satt ut en längre tidsfrist än ett år.Även om antalet ärenden avseende förlängning kan förväntas bli större änavseende förkortning, synes varken fastighetsägaren eller den exproprierandekunna utsättas för några ölägenheter eUer risker, om ärenden angåendeförlängning kan delegeras från Kungl. Medhänsyn till vad nu anförts och för att erhålla en enhetlig regel bör upptagasett stadgande av innebörd att beslutanderätten beträffande säväl förlängningsom förkortning skall tillkomma Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Anledning att begränsa delegationsrätten till obestridda fall synesej föreligga. Det ankommer sedan på Kungl, Maj:t att utformadelegationsbeslutet så att beslut beträffande samma sak ej kan träffas av merän ett organ. Vidbifall tiU vad nu förordats torde första och andra styckena böra omdisponeras såatt i första stycket upptages de materieUa reglerna om förlängning ochförkortning, medan bestämmelsen om beslutanderätten får sin plats i andrastycket. Dessa två stycken kan då, med viss jämkning av redaktioneU natur, fåföljande lydelse: 'I expropriationstillstånd skall bestämmas inomvilken saken skall fuUföljas genom ansökan om stämning tUl domstol. Föreliggersärskilda skäl, kan tiden förlängas. Ansökan om förlängning skall göras föreutgången av den löpande lidsfristen. Om fastighetsägaren visar att hansolägenhet av att expropriationsfrågan hålles öppen har ökat avsevärt, kan påhans begäran tiden inom vUken saken skaU fuUföljas förkortas. Beslut om kortaretidsfrist får ej meddelas förrän förflutit efter det attexpropriationstiUståndet meddelades. Frågaom förlängning eller förkortning av tid inom vilken talan omexpropriationstiUstånd skall väckas prövas av Konungen eller myndighet somKonungen bestämmer,' Enav de principiella nyheterna i förslaget är att presumtionsregeln om orsakentiU viss värdestegring i ExL utvidgas tiU att gälla vid all expropriationoberoende av ändamålet. Regeln har störst betydelse för de fall för vilka dennu gäller dvs, vid tätbebyggelseexpropriation och värde- slegringsexpropriationi samband med tätbebyggelse. Förutsättningen för att sträcka utpresumtionsregeln måste rimligtvis vara att sannolikheten är betydande för altdel inom det nya området verkligen förhåller sig så som regeln säger. Göresregeln generellt tUlämplig, kommer den otvivelaktigt atl avse även fall i vilkagrund för dess riktighet saknas. Detta inger betänkligheter. Å andra sidan ärtydligt, att många prisstegringsfall finns i vilka presumtionsregeln slår välin alldeles oberoende av det ändamål för vUket expropriationen sker. Någotklarläggande av frekvensen av de skilda typerna av situationer har ejförebragts i lagstiftningsärendet. Från rent allmän erfarenhet torde dock kunnasägas att antalet fall då presumtionsregeln svarar mot verkligheten är betydande.Den föreslagna utvidgningen av presumtionsregelns tiUämpningsområde får därför,trots de betänkligheter utsträckningen inger, anses försvarlig. Åberopaspresumtionsregeln i situationer fÖr vilka enligt allmänt bedömande antagandelbakom regeln framstår som osannolikt, skall domstolen självfallet icke krävamera omfattande bevisning för atl anse presumtionen vederlagd. Beträffande den praktiskatiUämpningen av presumtionsregeln har föredragande statsrådet iremissprotokollet tiU en början hänvisat tUl vad han anförde i 1971 årslagstiftningsärende, då presumtionsregeln infördes. Såsom framgår av vadlagrådet i dåvarande sammansättning anförde i detla ärende torde vissasvårigheter visa sig vid tUlämpningen. Genom den föreslagna utvidgningen avpresumtionsregelns tiUämpning kan uppkomma ytterligare komplikationer. Det måemellertid framhållas att det är mycket svårt att, innan presumtionsregeln enshunnit tillämpas i någon omfattning, vid vidgning av dess tiUämpningsområdemotivledes ge klara och entydiga anvisningar om hur en så allmänt hållen regelskall tiUämpas i de olika faU som kan uppstå i praktiken. Det får överlämnas åträttstillämpningen att i varje enskilt faU söka träffa avgörandet med ledningav de principer på vUka presumtionsregeln och övriga ersättningsregler vUar. I motiven tUl förslagels 3kap. 3 § anförs att någon uttrycklig bestämmelse motsvarande 104 § Iredjestycket ExL inte behövs därför att vad som där sägs lorde följa av grundernaför 8 kap. 21 § JB. Avsikten är aUtså att enligt förslaget fortfarande skallgälla atl vid värderingen hänsyn inte skaU tas till förbättring somnyttjanderättsbavaren åstadkommit utöver vad som ålegat honom eUeruppenbarligen varit förutsatt. Det kan visserligen sägas att en sådan regleringligger i linje med om arrendators rätt att bortföra honomtiUhörig egendom, när han lämnar arrendestället. ViU man emellertid medsäkerhet nå det uttalade syftet vid värderingen, torde behövas en uttryckligregel motsvarande 104 § Iredje stycket ExL. Regeln kan ges en mera generellräckvidd och lämpligen fogas lUl förevarande paragraf som etl Iredje stycke medföljande lydelse: 'Exproprieras fastighet till vilken den exproprierande harnytijanderätt eller servitutsrätt, skall vid bestämmande av fastighetens värdehänsyn icke lagas tiU förbättring, vilken fastigheten vunnit genom arbele ellerkostnad, som den exproprierande eller föregående innehavare, vars rätl övergåtttill denne, nedlagt på fasligheten ulöver vad som ålegat honom'. Med hänsyn till sambandet mellan reglerna i första ochtredje styckena av förevarande paragraf är utan vidare tydligt all regeln isistnämnda stycke, ehuru den enhgt ordalydelsen endast avser löseskilling,gäller även vid delexproprialion, då ersättningen utgår i form avintrångsersättning. Delexpropriation kan göra fastigheten mindre lämpad tUlbostad än förut men likväl tiUåta all ägaren kan bo kvar i fastigheten. Detskulle kunna hävdas atl bestämmelsen i tredje stycket enligt ordalagen ger ägarenrätt att välja om han vill bo kvar mol intrångsersättning beräknad enliglpresumtionsregeln eller erhålla det högre belopp som kan fordras för all skaffaannan likvärdig bostadsfaslighel. Av sammanhanget lorde emellertid klartframgå all så icke är fallet utan att regeln avser endasl det lägel att ägarenpå grund av expropriationen inle kan bo kvar i bostaden. Bestämmelsen i första stycket tar enligl sin ordalydelsesikte endasl på del fallet all den åtgärd som vidtagits medfört en ökning avfastighetens värde eUer, vid rättighetsexpropriation, av rättighetens värde.Det är tydligt alt bestämmelsen för att fylla sitt ändamål måste gälla ocksådel fallet, att åtgärden har vidtagits i uppenbar avsikt att höja annanersättning åt fastighetsägaren eller rättighetshavaren än löseskilling ellerinlrångsersättning. För all detla skall komma lill klart uttryck bör orden'ökning av fastighetens värde som uppkommit genom åtgärden icke tagas iberäkning vid ersättningens bestämmande' bytas ut mol 'ersättningen bestämmasså som om åtgärden icke vidtagits'. Den ulvidgning av fastighetsdomstolens kompetens somföresläs i förevarande paragraf har utformats med 11 kap. 22 § VL som förebild.Sistnämnda bestämmelse, som ger vattendomstol viss möjlighet att upptagayrkanden som rör rättsförhållanden som icke skall prövas enligt VL, har enligt remissprotokollel visat sig ändamålsenlig.Det föresläs nu att fastighetsdomstol får en liknande möjlighet iexpropriationsmål. Yrkanden som äger samband med expropriationen skall, omfaslig-hetsdomstolen finner lämpligt, kunna prövas i expropriationsmålet ävenom de rör rättsförhållanden, som icke skall prövas enligt expropriationslagen.I fråga om yrkandets beskaffenhet har icke såsom i nämnda lagrum i VL gjortsnågot undanlag för frågor om äganderätt till fastighet eller omfattningen avfastighets ägoområde. Med hänsyn till fastighetsdomstols uppgifter i övrigtsynes något sådant undanlag icke heller behöva göras, utan del får ligga idomstolens fria skön att pröva även sådana frågor om del skulle anses lämpligt. I ett avseende inställer sig emellertid en viss tvekan ifråga om paragrafens innebörd. Det framgår således inle om avsikten är atl pånågot sätt begränsa kretsen av dem som skall kunna framställa yrkanden som däravses. Inte heUer motiven ger någon ledning på denna punkt. Det synes dockrimligt och naturligt att endasl yrkande från den exproprierande eller sakägareskall kunna bli föremål för prövning. Även om det i vissa fall skulle vara ändamålsenligtalt även yrkande från den som ej är sakägare kunde prövas iexpropriationsmålet, synes det, bl.a. av hänsyn till intresset av en snabbrättegång i detta slag av mål, inte finnas skäl alt på sådant sätt utvidgakretsen av dem som får föra talan med stöd av förevarande paragraf. Delförtjänar i delta sammanhang att påpekas all yrkande från den exproprierandeoch sakägare givelvis skall kunna upptagas utan särskild stämning. Skulle mangå utanför denna krets, synes det ofrånkomligt att yrkande skall väckas genomstämning. Begränsas kretsen av rättssubjekt på ovan angivet sätt,bör del komma till uttryck i lagtexten. Paragrafen kan dä inledas på följande sätt: 'Sådant yrkande från den exproprierande eller sakägare som äger samband med expropriationen men rör etc ' Denna paragraf ersätter 42 kap. 2 § första stycket RB. Detligger i sakens natur atl, utan att det uttryckligen anges i lag, hänvisningeni 42 kap. 3 § RB tUl föreskrifterna i 2 § skall beträffande expropriationsmål istället avse förevarande paragrafs bestämmelser. Underlåtenhet att iakttaganågon av dessa skall alltså föranleda föreläggande atl avhjälpa bristen ochefterkommes ej föreläggandet kan enligt 42 kap. 4 § RB stämningsansökningen Såväl enligt ExL som enligl förslagel har expropriationeni princip den verkan att all tidigare rätt till fastigheten utsläckes. Sambandhärmed har bestämmelsen i 23 § ExL att till underrättelse för möjligenbefintliga okändasakägare kungörelse om målet skaU 'uppläsas i kyrkan' och införas i allmännatidningarna och tidning inom orten. Genom detta kungörande har möjlighetöppnats för envar som kan drabbas av expropriationen att få göra sin rättgäUande i målet, låt vara alt sättet att sprida kunskap om målet i realiteten ärtämligen ineffektivt. Kungörandet har dock den verkan att domen i måletotvivelaktigt bUr bindande för envar, oavsett om han inställt sig irättegången. 1förslaget har del obligatoriska kungörandet ersatts med den ordningen all, omanledning föreligger antaga att okända sakägare finns, kungörelsedelgivningskaU äga rum. Sker ej sådan delgivning och visar sig efter målets avgörande attdet finns en rättsägare som ej kallats till rättegången och ej heUer inställtsig, blir fråga om vUken verkan domen har i förhållande tiU honom. Det kangöras gäUande, att domen över huvud taget ej gäller mot honom. Om domen likvälgäller mot honom, föreligger otvivelaktigt den situation som anges i 59 kap, I§ 3 RB. Defall när okända sakägare finns torde väl vara tämligen fåtaliga och den riskför obehagliga överraskningar den exproprierande på grund av underlåtenkungörelse löper synes därför vara förhållandevis liten. Genom att slopa detobligatoriska kungörandet vinnes förenkling och besparing. Lagrådet, som ejanser sig ha anledning taga ställning tUl den avvägningsfråga det här gäUer,har velat klargöra den ändring i förhållande till gällande rätt förslaget pådenna punkt innebär. I anslutning tUl det sagda må ytterligare anmärkas, attutformningen av regeln i förslagets 11 § om möjligheten att rikta talan mot densom har eUer sökt lagfart är av betydelse för spörsmålet humvida en person, somej längre har lagfart men som är den rätte ägaren, även utan attkungörande skett blir bunden av domen. Medden uppbyggnad delgivningslagen har saknas anledning att så som skett i andrapunkten i tredje stycket stadga att 17 § nämnda lag skall gälla i tiUämpligadelar. Detta följer nämligen redan av första punkten. Andra punkten bör därförutgå, Idet remitterade förslaget finns lika litet som i ExL någon bestämmelse omexpropriationens fastighetsbildande verkan. Att expropriation kan medföraändring i fastighetsindelningen är emellertid klart. När genom lagändring 1939bestämmelser infördes om upprättande av karta och utmärkande av gräns, var ettmotiv att fuU klarhet skulle vinnas om den ändring som expropriationen innebar,Expropriationens verkan i nu nämnda avseende inträder i och med attexpropriationen fullbordas; har medgivande lämnats till kvalificerat förhandstiUträdetiU område av fastighet, torde verkan inträda när området övergått på den exproprierandeenligt 40 § ExL, Några ytterUgare åtgärder krävs ej men anmälan skall göras till den som för fastighetsregistret (42 S och58 S tredje stycket ExL). Med hänsyn till att fastighetsbildning enligt FBL ärfullbordad först när uppgift om åtgärden införts i fastighetsregistret (I kap.2 S FBL). torde det vara lämpligt att i den expropriationslag som föreslåsupptages uttrycklig beslämmelse av vilken framgår att expropriationen harinverkan på fastighetsindelningen och att denna verkan inträder närexpropriaiionen fullbordas. En sädan bestämmelse torde kunna upptagas i 6 kap.9 S och ges det innehållet, att om omräde av fastighet exproprieras med äganderätt,fastighetsindelningen ändras när expropriationen är fullbordad. 1 6 kap. 10 Sbör lämpligen anges, att motsvarande skall gälla, när egendomen övergått på denexproprierande. Enligtförslaget skall karta med beskrivning överlämnas till domstolen icke endastsäsom när expropriation innebär att fastighetsindelningenändras, dvs. dä omräde av fastighet exproprieras, utan även dä nyttjanderätteller servitut bildas, upphäves eller begränsas genom expropriationen.