prop · FV0311 · 1972-12-31 00:00:00 — avgifter som skall betalas av den som hos byggnadsnämndenpåkallar ätgärd som föranleder granskning av ritningar, besiktning eller annan tids-ellerkostnadskrävande förrättning (8 § byggnadsstadgan). Enligt förarbetena till byggnadsstadgan (prop. 1959:168 s.200) bör prövning gå ut på att kontrollera att avgifterna inteöverstiger kommunens självkostnader. Avgifter å den aUmänna rörelsen 1 74 § KL och 78 § KLS föreskrivs att kommunfullmäktigesbeslut om nya eller förhöjda avgifter å den allmänna rörelsen för begagnande avde platser som har anvisats åt denna eller de inrättningar sotn har gjorts föratt betjäna den skall, för att vinna bindande kraft, underställas Kungl. Maj:tsprövning och fastställelse. Fastställelse av be.slut om nya eller förhöjdahamnavgifter eller gmndpenningar eller sluss-, kanal- eller andrafarledsavgifter kan dock meddelas av myndighet som Kungl. Motsvarighet till 74 § KL och 78 § KLS fanns redan iförordningen (1862:13) otn komtnunalstyrelse på landet, förordningen (1862:14)om kommunalstyrelse i stad och förordningen (1862:33) om kommunalstyrelse iStockholm. anförde (SOU 1952:14 s.326) att enöversyn av bestämmelserna om underställning av avgifter å den allmännarörelsen kanske kunde anses motiverad för att få till stånd en precisering avvilka avgifter som avsägs och, eventuellt, begränsa underställningsskyldigheten.Enligt kommunallagskommittén var det emellertid knappast nödvändigt, om ensmöjligt, att ge bestämmelserna en klarare avfattning.Underställningsskyldigheten ansågs inte särskilt betungande för kommunerna. Innebörden av begreppet den allmänna rörelsen torde havarit oklart redan när 1862 ärs förordningar tillkom. Avsikten med underställningsskyldighetenanses ha varit att förebygga att kommunerna, av vilka främst städerna tidigarehade till stor del finansierat sin verksamhet genom att med Kungl. Maj:tstillstånd belägga trafik, handel och näringar med avgifter, också i framridenskulle använda en sådan finansieringsmetod. Till avgifterna å den allmänna rörelsen hänförs enligtpraxis numera, förutom hamnavgifterna och övriga avgifter som nämns ilagtexten, avgifter för upplåtelse av bussuppställningsplatser på allmän platsoch torgavgifter. Vid fastställelseprövningen har utbildats den praxis attavgifterna får täcka kommunens kostnader för ändamålet men inte ge Sedan gammalt har länsstyrelserna och städerna ansettskunna meddela sådana föreskrifter om torghandel som behövts för att främjaallmän ordning och renlighet. Denna förordningsmakt har utbildats genom praxis.Enligt 1 § ordningsstadgan (1868:22) för rikets städer kunde stadsfullmäktigebestämma vilka torg, hamnar etc. i staden som skulle upplåtas till allmänna försäljningsplatser. I allmännaordningsstadgan (I 956:61 7) finns inga särskilda bestämmelser om torghandel.I 2 § sägs dock att kravet på tillstånd av polismyndigheten innan allmän platstas i anspråk för försäljningsändamål m. m. inte gäller i fräga om salutorg ochliknande plats som i vederböriig ordning har upplåtits till allmänförsäljningsplats. Byggnadslagstiftningen ger kommunerna inöjlighet men inteskyldighet att upplåta salutorg. Upplåtelserna brukar ske genom lokalaordningsstadgor, som antas av kommunfullmäktige och fastställs avlänsstyrelsen enligt 23 § allmänna ordningsstadgan. Undersenare avslog Kungl. Maj:t vid ett flertal tillfällenansökningar från städer om att få ta ut stånd- och platsavgifter vid månadsmarknaderoch torgdagar. Också tillämpades en restriktiv praxisvid prövningen av sådana ansökningar. Är 1928 fastställde Kungl. Maj:temellertid med stöd av 74 § förordningen om kommunalstyrelse i stad ett förslagtill taxa för platser på salutorgen i (1928 not. Därmed slogs fast att torgavgifterna var att anse som avgifter å denallmänna rörelsen. Kommunensbeslut otn nya eller förhöjda torgavgifter skall alltså enligt 74 § KL resp. 78§ KLS underställas Kungl. Avgifterna får täcka kommunenskostnader men de fär inte ge något överskott. Soiu kostnadsposter har godtagitsbl. a. kostnad för renhållning, snöröjning, sändning, bokföring, underhåll avtorgbod, försäkringar samt ersättningar till inkasserare, tillsyningsman ochtorghandelsföreståndare. Av punkt44 Kungl. Maj:ts resolution på allmogens besvär följer attkommunerna är skyldiga att upplåta vissa avgiftsfria platser för torghandel.Resolutionen har i denna del följande lydelse. Att en del småstäder fordra ståndpenningar av allmogen,som med sina varor till marknaderna ditfara och dem pä öppna torget eller gatanförsälja, det finner Kungl. Maj:t så mycket mera olagligt, som ingen Kungl.förordning giver dem därtill anledning, och vill fördenskull hännedelst hava ensådan egenvillighet alldeles förbjuden. Ärenden oin underställning av kommunalt beslut om avgifterför bussuppställningsplatser är mycket ovanliga. Kommittén upplyser attfrågor om fastställelse av avgifter för jämförliga reservationer av allmänplatsmarkför trafikanter inte lär ha förekommit. Från har koinmitténinhämtat att kominunerna inte tar upp avgifter för upplåtelse av hållplatserför taxibilar. Avgifter i trafikreglerande syfte för gatuparkering regleras i AvgL.Sådana avgifter hör inte till avgifterna å den allmänna rörelsen. Bestämmelserom hamnavgifter, grundpenningar samt sluss-, kanal- och andra farledsavgifterfinns i kungörelsen (1950:152) oin fastställelse av hamn- och gnindpenningtaxorsamt taxor å sluss-, kanal- och andra farledsavgifter. Kungörelsen föreskriverinte skyldighet för ägare eller innehavare av hamn, sluss, kanal eller annanfarled att ha fastställd taxa. För kommunernas del följer sådan skyldighet av74 § KL och 78 § KLS. På ansökan av ägare eller innehavare av allmän hamnfastställer (se kungörelsen, 1955:674, om överflyttande åsjöfartsverket av de uppgifter, som tillkomma lotsverket och sjökarteverket,ävensom av vissa uppgifter, som tillkomma kommerskollegium samt väg-ochvattenbyggnadsstyrelsen) enligt 1 § kungörelse taxa å ersättning förbegagnande av hamnen med tillhörande kajer, bryggor och andraförtöjningsanordningar (hamnavgift). Huvudregeln är att hamnavgift inte fårfastställas till högre belopp än att den årliga uppbörden tillsammans medövriga intäkter av hamnrörelsen för är beräknas motsvara summan av kostnadernaför hamnens drift och underhåll, skälig ränta på anläggningskapitalet samtskälig avskrivning på anläggningarna (2 §). Närmare föreskrifter om grundernaför hamnavgift ges i 620 §§. Grundpenningtaxa fastställs av på ansökanav ägare eller innehavare av lastageplats varifrån utskeppning av varor ägerrum i större omfattning och där mera betydande anstalter för sjöfartenstrygghet och bekvämlighet har vidtagits (27 §). Motsvarande gäller taxa försluss-, kanal- och andra farledsavgifter (39 §). Grundpenningar eller sluss-,kanal- och andra farledsavgifter får i princip inte bestämmas så attverksamheten lämnar överskott (28 och 42 §§). Över beslut i taxeärende kan besväranföras hos Kungl. Maj:t (26, 37 och 42 §§). Ersättning för åtskilliga av detjänster som hamnarna lämnar sjöfarten kan bestämmas utan prövning av statlig myndighet.Så är fallet med bl. a. ersättning för lagring på kajer och i magasin och hyraför upplåtelse av mark för oljedepåer och upplag. Gatuhandelsavgifter, parkeringsavgifter m. m. enligt AvgL Som förut antytts får enligt 2 § allmänna ordningsstadganallmän plats inom stadsplanelagt område i stad, eller annat samhälle,där byggnadslagens bestämmelser för stad gäller, inte användas för upplag elleravstjälpning eller tas i anspråk för försäljningsstånd, ställningar e. d. utanpolismyndighetens tillstånd. tillstånd krävs ocksä för att sädanallmän plats skall få användas på ett sätt som inte stämmer överens med detändamål för vilket den har upplåtits eller anvisats eller som inte är allmäntvedertaget. eller liknande plats, som i vederbörlig ordning harupplåtits till allmän försäljningsplats, får dock utan sådant tillstånd tas ianspråk för försäljningsändamål. Om tillstånd enligt 2 § allmänna ordningsstadgan harlämnats, fär kommunen ta ut skälig avgift för upplåtelse av plats som stårunder kommunens förvaltning (I § AvgL). Kommunen får också, när det är påkallatför trafikens ordnande, ta ut avgift, som behövs för att tillgodose dettaändamål, för rätt att begagna plats som kommunen harupplåtit för allmän parkering på gata, torg eller annan allmän plats (2 §).Kommunfullmäktige bestämmer gmnderna för avgifter som avses i 1 och 2 §§. Föratt vinna bindande kraft skall fullmäktiges beslut enligt 3 § underställaslänsstyrelsen. kan fastställa beslutet helt eller delvis ellerogilla det. Redan innan AvgL infördes hade kommunerna, främst städerna,ansett sig berättigade att ta ut avgifter av dem som efter tillstånd avpolismyndigheten hade tagit gatumark eller andra allmänna platser i anspråkför t. ex. försäljningsstånd, reklampelare, automater, restaurantverandor ellerbensinstationer. Avgifter av detta slag ansågs inte vara hänförliga till denallmänna rörelsen och först genom AvgL skapades ett stöd i författning förkommunens rätt att ta ut dem. Parkeringsavgifterna räknades däremot tillavgifterna å den allmänna rörelsen och de fick alltså inte tas ut med beloppsom översteg kommunernas självkostnader. Genom AvgL blev det möjligt attdifferentiera parkeringsavgifterna så att de kunde främja syftet att ökaomsättningen av bilar på de mest eftersökta parkeringsplatserna. I fråga om den skälighetsbedöinning som skall göras enligt1 § AvgL anförde föredragande departementschefen i prop. 1957:157 (s. 54) attavgifterna inte är bundna vid kommunens direkta kostnader till följd avupplåtelsen. Syftet med föreskriften att avgifterna skall vara skäliga är atthindra att kommunerna tar sädan hänsyn till ekonomiska vinningssynpunkter attavgifterna kommer att framstå som obilliga. Hänsyn får enligt vad som anförs ipropositionen tas till ändamålet med en viss upplåtelse, hur stort markutrymmeupplåtelsen avser, platsens belägenhet och trafikintensiteten på platsen samtden vinst som en rörelse av visst slag och på viss plats kan beräknas lämna.När det gäller vinsten bör man utgå från en objektiv beräkning av vad som förden avsedda platsen kan anses normalt för en rörelse av det slag det gäller.Avgiften får inte sättas i relation till omsättningen eller lönsamheten i detenskilda fallet. Avgifterna skall utgå enligt fastställda gmnder eller taxoroch de får alltså inte grunda sig på avtal mellan kommunen och rörelseidkaren. Departementschefen framhöll vidare att det är angelägetatt opåkallade intrång inte görs i den kommunala självbestämmanderätten(propositionen s. 56). Han ansåg att tiden var inne för en omprövning av helafrågan om i vilken utsträckning kommunala beslut borde underställas statlig myndighetsprövning men att det i avbidan pä en särskild utredning härom borde föreskrivasatt kommunens beslut om avgifter för gatuhandel m. m. skall fastställas avhögre myndighet. Föreskrifter om sotning finns i brandstadgan och i dekommunala brandordningarna. Brandordning antas av kommunfullmäktige och fullmäktigesbeslut skall underställas prövning (2 § brandstadgan). Ibrandordningen skall finnas bestämmelser om kommunens indelning i sotningsdistrikt.För varje sotningsdistrikt skall finnas en skorstensfejarmästare (16§). Dennekan vara kommunalanställd eller enskild företagare. I båda fallen har han iprincip uteslutande rätt att ombesörja eldstadsbrandsyn och föreskriven sotning(12 § 2 och 3 mom. samt 17§). För kommun skall enligt 20 § finnas sotningstaxasom upptar de avgifter som skall erläggas för sotnings-, undersöknings-och besiktningsarbete av skorstensfejare. Liksom brandordning skall taxanantas av fullmäktige och underställas prövning. Länsstyrelsenkan fastställa taxan utan ändring eller också vägra att fastställa den. 1962:12 med förslag till brandlag och brandstadga m.m.anförde föredragande departementschefen följande. Gällande bestämmelser om att sotningstaxa för att varagällande skall fastställas av är ett led i statsuppsikten. Det avbrandlagsrevisionen som skäl för slopande av denna underställning anfördaförhällandet att solningstaxorna numera grundas på normalsotningstaxor, tillkomnaefter förhandlingar mellan kommunernas och skorstensfejaremäs-tarnasorganisationer, anses av flera remissinstanser ej avgörande. Såsom överståthållarämbetetanför är sotningstaxans innehåll av betydelse för sotningskostnadernasfördelning på skilda sotningsobjekt. På grund härav och då, såsom påpekas i nägrayttranden, kommunalbesvär ej medger samma fullständiga prövning somunderställning, anser jag solningstaxorna alltjämt böra bli föremål för statligkontroll i form av underställning och fastställelse av . och statskontorets förslag m. m. 1 departementsutredningens promemoria nr 26, Om uttagandeav kommunala avgifter i vissa fall, föreslås att fullmäktiges beslut om nyaeller förhöjda torgavgifter skall underställas , inte som f. n.är fallet Kungl. Maj:ts, prbvning. Utredningen anför att kommunerna vanligeninte belägger uppställningsplatser vid buss- och taxistationer med avgifter ochatt torgavgifterna därför är de enda avgifterna å den allmänna rörelsen somenligt 74 § KL resp. 78 § KLS skall underställas Kungl. FaststäUelseärendenaär emellertid inte av sådan omfattning eller vikt att prövningen, som är avformell natur, bör ankomma pä Kungl. Föreningen kommimala torg och slakthus föreslår iframställningen till Kungl. Maj:t att torghandeln i avgiftshänseende likställsmed gatuhan-deln. Någon artskillnad föreligger enligt föreningen inte mellandessa handelsformer. Föreningen uppger att torgavgifterna är väsentligt lägreän gatuhandelsavgifterna. Trots vissa transport- och lagerkostnader kantorghandeln räkna med betydligt lägre kostnader än den bofasta handeln.Föreningen anser att torghandlarna, i strid mot den kommunala likställighetsprincipen,gynnas framför andra grupper genom att hänsyn inte får tas till affärsmässigafaktorer, när torgavgifterna bestäms. Enligt förarbetena till AvgL skallhänsyn tas till vi.ssa svårbestämda faktorer, bl. a. den beräknade objektivavinsten, när gatuhandelsavgifterna bestäms. I verkligheten bestäms avgifternavanligen på grundval av förhandlingar mellan kommunen samt rörelseidkarna ellerderas organisationer. Enligt föreningen finns det från rättssäkerhetssynpunktinte något att erinra mot att skälighetskravet i AvgL anses uppfyllt, omavgifterna har bestämts på detta sätt. I utredningsrapporten rörande fastställande av sotningstaxaföreslår statskontoret att underställningsskyldigheten på detta område slopas.Statskontoret erinrar om att normalsotningstaxor har utarbetats pä grundval avöverenskommelser mellan kommunerna och samt att kommunalbesvär kan anföras över kommunfullmäktiges beslutatt anta sotningstaxa. Eftersom kommunerna praktiskt taget alltid följer normalsotningstaxorna,inskränker sig prövning i regel till en kontroll av att så harskett. En sotningstaxa som är konstruerad så att vissa sotningsobjektsubventioneras strider mot likställighetsprincipen. Kommunfullmäktiges beslutalt anta en sådan taxa kan därför upphävas, om kommunalbesvär anförs motbeslutet. De bestämmelser om underställningsskyldighet som finns iandra författningar än KL, KLS, FSL, LL, K FL och AvgL har enligt kommittén sådantsamband med författningarnas materiella innehåll att frågan omunderställningsskyldigheten bör behållas inte bör avgöras från de allmännautgångspunkter som anges i direktiven. Andra intressen än kommunernas berörsvidare pä ett sådant sätt alt kommittén enligt direktiven inte bör ta uppfrågan om underställningsskyldigheten bör behållas. Kommittén har därför i frägaom dessa författningar funnit anledning att överväga reformer endast när detgäller de kommunala avgifterna. Kommittén konstaterar att underställningsinstitutetefterhand har fått ett minskat användningsområde och att det numera användsfrämst för att skapa laglighets- och rättvisegarantier. Kommunerna har i olikahänseenden fått bättre resurseratt handha sina uppgifter. Kommunindelningsreformenmedför att möjligheterna att ge kommunerna ökad frihet blir än större. Fråganom underställningsskyldigheten bör slopas på ett visst område bör enligtkommittén övervägas främst från den synpunkten om det med hänsyn tillkommunernas utvecklingsgrad och det demokratiska styrelseskickets inneboendebalans kan anses lämpligt att överlämna åt kommunerna att besluta utan annankontroll än den som kan utövas vid kommunalbesvär. Kommittén anför alt erfarenheterna av den underställningsfriaordning som gäller i fräga om vissa ekonomiskt viktiga avgifter är goda. Degemensamma dragen för de olika avgiftsgrupperna, erfarenheterna avunderställningsfriheten där den förekommer samt intresset av förenkling ochrationalisering av förvallningsförfarandet utgör enligt kommittén starkaargument för en utvidgning av den underställningsfria ordningen. Den nuvarandeordningen präglas knappast av några enhetliga, genomgående principer. Ätskilligaavgifter av stor ekonomisk betydelse är underställningsfria, medan underställningsskyldighetgäller i fråga om mindre betydelsefulla avgifter på andra områden. Enligt kommittén bör underställningsskyldigheten i frågaom reglemente för besvärsnämnd inte slopas utan att en närmare lagreglering avförfarandet hos nämnden införs. De bestämmelser som gäller för nämnder föroreglerad förvaltning är i viktiga hänseenden mindre lämpliga för besvärsnämnd.Att överlämna ät varje kommun att självständigt utforma förfaranderegler förnämnden skulle innebära en betydande avvikelse frän den ordning som gäller förövriga nämnder. För besvärsnämnderna, vilka har att utöva rättskipning intebara inom området för den kommunala självstyrelsen utan också som en instans iden ordinära komrnunalbesvärs-processen, föreligger enligt kommittén ettsärskilt behov av fasta och i huvudsak enhetliga normer för verksamheten.Behovet av ordnade handläggningsformer minskar inte av att den materiellaprövningen i ärendena är oreglerad och i princip fri. Det framstår somangeläget all förfarandet ger garantier för materiellt rikliga resultat ochrättssäkerhet i övrigt. Det nuvarande systemet för reglering av besvärsnämndernasverksamhet har enligt kommitténs mening medfört i stort sett godtagbara ochenhetliga former för besvärsnämndernas verksamhet ochunderställnings-skyldigheten kan, med hänsyn till reglementenas betydelse förden enskildes rättssäkerhet, inte uppfattas som något onödigt intrång i denkommunala självstyrelsen. Kommittén föreslår därför attunderställnings-skyldigheten behålls. Kommittén anför att det i kommunalförvaltningarna knappastförekommer några kassaöverskolt som lämpar sig för en annan placering än sådansom anges i 61 § KL, 65 § KLS resp. 75 § FSL. Utvecklingen beträffande betalningsmtineroch betalningsmedel har kraftigt begränsat användningen av kontanter. Behovenav kassaförlag tillgodoses i första hand genom checkräkningar, postgiro o. d.Kommittén anser därför att begränsningen av den fria placeringsrätlen knappasthindrar en rationell och ändamålsenlig medelsförvaltning. Även om det praktiska behovet av möjligheter till annan änordinär placering är ytterst begränsat, kan del enligt kommittén vara olämpligtatt ha stela och undantagslösa placeringsregler. Del bör lämnas utrynime förfullmäktige att meddela föreskrifter för de förvallande organensmedelshantering och fullmäktige bör därvid ha befogenhet alt göra avsteg frånhuvudregeln. Det kan inte antas att skulle vara bättre skickad änfullmäktige att bedöma lämpligheten av sädana modifikationer. mening kan det anförtros åt kominunerna all utan bindandebestämmelser i författning och utan underställningsskyldighet meddelaföreskrifter om placering av penningmedel. En fri placeringsrält ulanunderställningsskyldighet har prövats för landstingskommunernasdel och den har inte medfört nägra olägenheter. Kommittén kan inte finna något sakligt skäl att behålla den restriktiva ordning som gäller enligt KL, KLS och FSL. Kommittén anser också att de nuvarande placeringsreglernager anledning till invändningar av lagteknisk art. Om det kan undvikas, börden centrala kommunallagstiftningen inte hänvisa till exempelvis bestämmelseri . Att reglerna om förmyndares självständiga befogenheter vidförvaltning av omyndigs medel har ansetts passa för den kommunala medelsförvallningenär en tillfällighet. Kommittén föreslår att de nuvarande placeringsreglerna iKL, KLS, FSL och LL ersätts med förenklade och enhetliga regler som anger normal förfa ran det med överskottsmedel, nämligen insättning hos bank eller annanpenninginrättning, och som i likhet med nuvarande bestämmelser i ger debeslutande församlingarna rätt att ulan underställning meddela andraplaceringsföreskrifter. Till förfarandet vid allmänna val anknyter enligt vadkommittén anför starka allmänna intressen av sådan art att ett statligtinflytande framstår som särskilt motiverat. Ätt landstingens beslut omvalkretsindelning skall underställas Kungl. Maj:ts prövning kan därför inteanses innebära något onödigt intrång i den kommunala självstyrelsen. Kommitténföreslår alt underställningsskyldigheten fär stå kvar. Kommittén anför att beslul att fastställaförbundsordning för kommunalförbund har konstitutiv verkan. Fastställelseninnebär alt en eller flera kommunala angelägenheter överläs av en specialkommunsom blir berättigad att av medlemskommunerna ta ut bidrag till förbundetsverksamhet och att ta emot statsbidrag i den mån sådana utgår för nämndaangelägenheter. Kommittén anser att det är lämpligt att statlig myndighetmedverkar när kommunalförbund skall bildas. Eftersom den nuvarande underslällningsskyldigheteninte kan betraktas som etl onödigt intrång i den kommunala självstyreisen,anser kommittén all den bör behållas. Gatubyggnadskostnadsbidrag och avgifter hos byggnadsnämnd Frågor om underställning enligt byggnadslagstiftningen börenligt kommittén bedömas med hänsyn lill den reglering som kan bli en följd avden allmänna översyn av byggnadslagstiftningen som f. n. görs av bygglagutredningen(K 1969:55). Kommittén anser därför att det inte finns anledning alt nu ta uppfrågan om underställning enligt 67 § BL eller alt ändra gällande ordning ifråga om fastställelse av sådana avgifter som avses i 8 § första stycketbyggnadsstadgan. Gatuhandels- och torgavgifter m. m. Kommittén ansluter sig lill vad Föreningen kommunala torgoch slakthus anför i framställningen till Kungl. Maj:t dels om att den skillnadsom f. n. görs mellan gatuhandelsavgifter och torgavgifter har skapat enkonstlad gräns mellan tvä likartade handelsformer och gett upphov rill gränsdragningsproblem,dels om att uttalandena i förarbetena till AvgL om skälighetsbedömningen ifråga om gatuhandelsavgifterna m. m. har lett lill tiUämpningssvärigheter. Enligt kommitténs förslag skall gatuhandelsavgifterna ochtorgavgifterna samordnas så att kommunen i båda fallen får rätt att ta ut enavgift som motsvarar fördelen för rörelseidkaren att med uteslutande av andrafå begagna plats på gator och torg för försäljningsändamål. I samband därmedbör kommunernas skyldighet att tillhandahålla friplatser på salutorgen utgå. Den angivna avgifisrätlen bör enligt vad kommittén anförföreligga också när allmän plats upplåts för annonsering, uteservering,bensinförsäljning och liknande kommersiella ändamål, där tillgängen tillplatsen kan sägas ha ett marknadsvärde och det av rättviseskäl är önskvärt attkommunen fär la ut avgifter efter affärsmässiga gmnder. Något hinder bör inteföreligga mot att ta hänsyn till omsättning eller brultovinst, fömtsatt attresultatet av rörelsen väsentligen beror på försäljningsplatsens läge. När del gäller andra upplåtelser enligt 2 § allmännaordningsstadgan är nyttjarens fördel av upplåtelsen enligt kommittén intealllid ekonomiskt mätbar eller ägnad alt ge en rimlig avgiftsmaximering. Deltagäller exempelvis när allmän plats upplåts för byggnadsställningar, baracker,upplag, provisoriska valbyråer eller anordningar vid insamling för välgörandeändamål.