prop · FV03132 · 1972-12-31 00:00:00 — Härtill kommer att det ekonomiskavärdet för staten av en aterbetalningsskyldighet i vissa faU torde bli ringaoch att bestämmelsernas tiUämpning för myndigheterna skulle medföra arbete somknappast står i proportion tUl vinsten. Därför föreslås beträffande de socialavårdlagarna inte någon skyldighet för enskUd part att i mån av ekonomiskförmåga återbetala kostnaden för offentligt biträde. Medhänsyn tUl ärendenas natur synes det skäligt att även det all- mannaskostnader för offentligt biträde enligt UtlämnL och nordiskaverkställighetslagen också i fortsättningen stannar på statsverket. När det gäller offentUgt bUräde som utses enligtUtiL torde inte lika starka skäl tala för att biträdesersättningenundantagslöst bör stanna på det allmänna. Omständigheterna i ett ärende omutlännings avlägsnande ur landet e. d. kan vara sådana att det framstår somskäUgt att utlänningen helt eller delvis får bestrida kostnaderna föroffentUgt bilräde som förordnats åt honom. Denna ståndpunkt överensstämmer medgällande rätt. Den nuvarande utformningen av reglerna i ämnet synes dock kunnagöras till föremål för viss kritik. gäller att utlänning, som inte är påfri fot, ej kan förpliktas att betala kostnaden för biträde vid förhör och ejheller kostnaden för biträde vid besvärs anförande. Utlänning, som vidförhöret är på fri fot, kan däremot av förhörsmyndigheten åläggas att ersättastatsverket kostnaden för biträdesersättningen, om han befinns kunna göra dettautan intrång i de medel som han behöver för sitt eget uppehälle och förfullgörande av underhållsskyldighet som åligger honom. Denna skillnad ibetalningshänseende mellan utlänningar, som inte är på fri fot, och utiänningarpå fri fot synes föga motiverad. Antag exempelvis att en flykting kommer tillvårt land och att frågan om hans avvisning underställs den centralautlänningsmyndigheten. Myndigheten låter anordna förhör med utlänningen, varviddenne åtnjuter offentligt biträde. Det synes i ett sådant fall svårförståeligtatt utlänningens ställning i fråga om skyldigheten att ersätta statsverketkostnaden för biträdet skall vara en annan om han tUlåts att vara på fri fotmed skyldighet att anmäla sig hos polisen än om han tas i förvar.Därför föreslås här att i betalningsavseende olika regler inte skall uppstäUasför utlänningar på fri fot och utiänningar som inte är på fri fot. De utlänningsärenden, i vilka offentligt bilrädekan förordnas, är av starkt skiftande art. I vissa fall är det fråga omavlägsnande ur riket av en utlänning på den grund att han kan befaras fortsättabrottslig verksamhet här i riket eller eljest kan betraktas som asocial. Isådana fall skulle det möjligen kunna övervägas att uppställa regeln att utlänningenskall åläggas att betala i de fall då beslutet blir att avlägsna honom urlandet men däremot inte i fall då han tUlåts staima kvar. En sådan ordningtorde dock inte vara lämplig för dessa ärenden därför att humanitärasynpunkter av olika slag kan göra att utlänningen tiUåts vara kvar i Sverigeutan att det därför finns anledning att i betalningshänseende behandla honompå annat sätt än om han avlägsnats ur landet. Fråga om en utlänningsavlägsnande ur kan emellertid också aktualiseras av en skärpning avden generella utiännings-kontroUen, t. ex. av arbetsmarknadsskäl. I sådana faUtorde visserligen anledning ofta saknas att förordna offentUgt biträde. Om detemellertid på gmnd av särskilda förhållanden befinns erforderligt att utse bi- tradeåt utlänningen som kanske vistats här kan det framståsom oskäUgt att låta utiänningen betala biträdesersättningen. Detla kan varafallet vare sig beslutet blir att utlänningen på de ifrågavarande generellagrunderna skall avlägsnas ur landet eller han tillåts stanna kvar. Rör det sigom awisning av en nyanländ utlänning, kan förhållandena vara sådana att detsynes skäligt att utiänningen åläggs att betala ersättningen tUl offentligtbiträde, vare sig beslutet går i den ena eUer den andra riktningen. Observerasbör vidare att det kan förekomma utlänningsärenden, i vilka både individuellaoch generella utlänningskontrollsynpunkter kan åberopas och som på denna grundär särskilt kompUcerade. Av det anförda torde framgå att det inte kan komma ifråga att uppställa en regel som låter ärendets utgång få avgörande betydelseför frågan om utiänningens skyldighet att återgälda ersättningen tUl offentligtbiträde. En omständighet som torde böra tilläggas vissbetydelse när det gäller att bestämma om en utlänning skall behöva ersättastaten kostnaden för offentligt biträde är utlänningens ekonomiska situation.Har utlänningen god ekonomi, torde det i många fall finnas större anledningatt låta honom betala kostnaden för offentiigt biträde än om hans ekonomiskasituation är sämre. Frågan om utlänningens betalningsskyldighet tordeemellertid inte böra bedömas endast med hänsyn till hans ekonomiska ställning.Regeln synes böra vara att frågan om utlänningens skyldighet att tillstatsverket återbetala kostnaden för offentligt biträde bör göras beroende aven allmän skälighelsprövning, vid vilken hänsyn tas till aUa föreliggandeomständigheter. Man torde emeUertid inte böra stanna vid en regelav angivet innehåU. Det synes önskvärt att undvika betalningsåläggandensom inte kan verkställas. Sådana ålägganden medför bl. a. en onyttig belastningav de exekutiva myndighetema. Med tanke härpå och även för att förenkla denbeslutande myndighetens arbete torde den nyssnämnda allmänna skälighetsregelnböra kompletteras med en regel av innehåll att utlänningen inte skaU åläggasbetalningsskyldighet med mindre den beslutande myndigheten bedömer situationenvara sådan att utlännmgen kan antas ha förmåga att betala utan intrång i demedel som behövs för hans eget uppehälle och för fullgörande avunderhållsskyldighet som åligger honom. Myndigheten synes härvid böra ta hänsyninte blott till utiänningens situation för tillfället utan även tUl den betalningsförmågahan kan väntas ha . En nyanländ flykting, somtillåts stanna, har kanske vid ankomsten inte medel som förslår tiU att gäldabiträdesersättningen men kan beräknas få tUlräcklig inkomst inom de närmastefem åren på gmnd av sina yrkeskunskaper. I ett sådant fall synes det inte böravara uteslutet att ålägga utlänningen att betala biträdesersättningen. Ienlighet med det anförda föreslås en bestämmelse av innehåll att iden mån det befinns skäligt utlänningen i samband med huvudsakens avgörandekan åläggas att till statsverket återbetala hela eller del av statsverketskostnad för ersättning tUl offentligt biträde. Utlänningen skall dock inte fååläggas att återbetala högre belopp än han enligt myndighetens bedömande kanantas ha förmåga att betala utan intrång i de medel som behövs förhans eget uppehälle och för fullgörande av honom åliggandeunderhållsskyldighet. Uppgår därför alt rättshjälpsmyndigheten skall beslutaom vUket arvode offentiigt biträde skall få m. m. statsverkets slulligakostnad tUl lägre belopp än som lagts till grund för beslutet om återbetalning,skall efter anmälan av rättshjälpsmyndigheten frågan om utlänningensåterbetalningsskyldighet ånyo prövas. Vidare bör föreskrivas attbetalningsåläggande som förut sagts får verkställas i den ordning som ärföreskriven beträffande domstols dom i tvistemål. Åtgärd för uttagande avbeloppet skall inte få vidtas senare än efter det betalningsåläggandetvann laga kraft. Den reglering av frågan om utlännings skyldighetatt ersätta statsverket kostnaden för offentligt biträde, som föreslagits idet föregående, har avsett ärenden enUgt UtlL. Enligt vad som förordats i detföregående skall emellertid offentiigt biträde kunna utses inte blott i vissaärenden enligt UtiL utan också i ärenden om utlännings hemsändande etUigt kungörelsenangående tUlämpningen av PsykL, stadgan angående omsorger om vissa psykisktutvecklingsstörda och kungörelsen angående anmälan om socialhjälp åtutlänningar m. m. Det rör sig här om personer som är intagna på mentalsjukhuseller specialsjukhus eller beträffande vilka det föreligger ett varaktigt behovav socialhjälp eller omhändertagande för samhällsvård. Vårdsynpunkter och andrasociala synpunkter sätter i hög grad sin prägel på dessa ärenden. Anledningtorde inte finnas att för dessa ärenden införa möjlighet att ålägga utlänningenskyldighet att tiU statsverket återbetala hela eller en del av kostnaden förersättning till offentUgt biträde som förordnats åt honom. I fråga om förslaget att det regionalarättshjälpsorganet skall bestämma ersättningen tiU offentligt biträde harmeningarna varit delade under remissbehandhngen. , kammarrätteni samt länsstyrelserna i , och läntillstyrker förslaget. Av de övriga anser huvudparten att åtminstone förvaltningsdomstolbör anförtros att fastställa ersättning. Hit hör hovrätten för ,kammarrätten i samt länsstyrelserna i , ochJämtlands län. i anför att förslagetinnebär ett utnyttjande av den erfarenhet rättshjälpsnämnden kan antas kommaatt förvärva från fastställande av biträdesersättning enligt rättshjälpslagen. Kammarrätteni anför att i allt väsentUgt samma skäl som anförtsför att ersättningen till offentlig försvarare skall bestämmas av domstolen(prop. 1972: 24 s. 290 ff) talar för att ersättningen till offentligt biträdeskaU bestämmas av domstolen eller i förekommande fall avförvaltningsmyndigheten. Kammarrätten tUlägger att mål, där offentligt biträdeförordnas, säkerligen i stor utsträckning kommer att företagas tiU muntiighandläggnmg och det är enligt kammarrätten antagligt att frekvensen av sådanhandläggning kommer att öka. Även i de fall då målet avgörs utan muntligförhandUng ligger den handläggande domstolen eller myndigheten närmast tiU attbedöma omfattningen och betydelsen av biträdets insats och därmed skälighetenav begärd ersättning. De förvaltningsmyndigheter, som föreslås erhålla rättatt utse offentiigt biträde, får anses tillräckligt kvalificerade för att kunnabestämma ersättningen. Noggrant utarbetade taxor tryggar enhetlighetenbeträffande ersättningsbeloppen. Kammarrätten påpekar även attförvaltningsdomstolar jämlikt bestämmelser i förvaltningsprocesslagen redanbestämmer ersättningen åt parter, vittnen, sakkunniga och andra. i anför att de berördadomstolarna, som även till antalet är betydligt färre än antalet allmännadomstolar, tämligen snart torde få en samlad erfarenhet av att bedömaersättningsfrågor. I sådana ärenden som inte avgörs av förvaltningsdomstoltorde dock rättshjälpsnämnden enligt ha att avgöraersättnmgs-frågan även om systemet i vissa fall synes krångligt. i Slockholms län påpekar attlänsrätten redan nu beslutar om ersättning i vissa utlänningsärenden. Länsstyrelseni anser det lämpligt att den myndighet som utser biträdet ävenfastställer ersättningen. Det innebär enligt en enklare ordningän den av utredningen föreslagna. Om arvodes- och kostnadsersättningsfrågornalikväl anses med hänsyn till angelägenheten av att undvika splittring ikostnadskontrollen böra så långt möjligt avgöras av rättshjälpsnämnden tordedock enligt länsrätt ges befogenhet att besluta om arvode ochersättning. Den föreslagna grandläggande regeln om att ersättning tilloffentligt biträde skall utgå av allmänna medel och enligt huvudparten avlagarna stanna på statsverket har tUlstyrkts eller lämnats utan erinran av samtliga remissinstanser. Utredningens förslag om attåterbetalningsskyldighet skall kunna åläggas i utlänningsärenden får ettblandat mottagande av remissinstanserna. Länsstyrelserna i ,, och samt en minoritet inom ärpositiva tUl utredningens förslag. Hovrätten för och JO ärtveksamma medan majoriteten i , de tre rättshjälpsanstalterna samt TCO ärnegativa. Enligt minoriteten i är det visserligen högsttvivelaktigt om de administrativa kostnadema för ett system medåterbetalningsskyldighet skuUekomma att täckas av vad som kan komma att återgäldas tiU statsverket. Skälfinns trots detta att tillstyrka utredningens förslag. Föråterbetalningsskyldighet talar nämligen en jämförelse med brottmålsreglerna omkostnaden för offentlig försvarare och att det i en del visseriigen sällsyntaärenden där utlänning som avlägsnas har egna betydande tillgångar och i denågot vanligare fallen där en utlänning får stanna här på helt andra skäl änhan först åberopat (exempelvis genom giftermål) kan te sig stötande om någonåterbetalningsskyldighet inte kunde komma ifråga. Möjligt är även att den somtvångsvis avlägsnats ur landet skulle dra sig för att återvända hit utan attförutsättningarna ändrats, om han visste, att han här i landet hade en skuldatt betala. Vidare skulle, om verkets förslag att utlänning skaU få biträde omhan önskar det, bestämmelser om återbetalningsskyldighet kunna minska benägenhetenatt begära biträde i klara ärenden. JO finner det kunna ifrågasättas om icke ärendenasnatur även på utlänningslagens område är sådana att ersättningen aUtid börstanna på statsverket. Även den belastning som de exekutiva myndigheterna utsättsför i form av icke verkställbara betalningsålägganden bör beaktas isammanhanget. Enligt hovrätten för är det någottveksamt humvida med hänsyn till ärendenas beskaffenhet en regel omåterbetalningsskyldighet över huvud taget bör bibehållas. Regeln i förslagetär dessutom enligt hovrätten mycket allmänt hållen och kräver bl. a. att enprognos ställs beträffande utvecldingen av utlänningens ekonomiska situationunder . Hovrätten föreslår att frågan om återbetalningsskyldigheti utlänningsärenden ytterligare övervägs. I detta sammanhang finner hovrättenböra observeras att biträde enligt rättshjälpslagen ej skall få förordnas dåoffentligt biträde kan utses. Hovrätten vill vidare erinra om att myndighetkan förordna offentiigt biträde även om utiänningen förklarat att han inte vUlha sådan hjälp. I motsats till utredningen anser majoriteten i SIVatt utlänning inte bör kunna förpliktas återbetala ersättning som utgått förbiträdet. I och för sig kan det enligt verket anföras vissa principieUa skälför att ha en sådan återbetalningsskyldighet men de praktiska problemen ochkostnaderna som en sådan ordning kan väntas medföra talar emot. I regel kanvidare medel knappast väntas flyta in från dem som med den föreslagna ordningenkommer i åtnjutande av rättshjälpen, eftersom åter-betalnmgsskyldigheten jufrämst är påkallad i de fall där resultatet av handläggningen blir ettavlägsnandebeslut. Återbetalningsskyldigheten skulle alltså bli ett slag iluften och föranleda kostnader som vida överstiger vad som kan erhållas frånsökanden sedan han rest ur landet. Även med utredningens linje att biträde skaUförordnas endast om behov därav finns kan enligt verket själva principen omåterbetalnings-skyldighet Urågasättas. 8 1972.1 saml Nr 132 TCO viU bestämt hävda, att kravet på rättssäkerhetoch rätten till största möjliga personliga rörelsefrihet inte gör sig mindrestarkt gällande för utlänningar än för svenska medborgare. Efter vad TCO harkunnat finna har utredningen ej heller kunnat framlägga några omständighetersom motiverar den i ersättningshänseende föreslagna skillnaden. TCO anser attersättningen undantagslöst bör stanna på statsverket. rättshjälpsanstalt kan inte finna attutredningen anfört något sakligt bärande skäl för att utlänning skallförpliktas återbetala kostnader och finner det oegentligt, att när det gällerutlänningar återgå tUl grundsatser som visserligen överensstämmer med nu gällandelag om fri rättegång men som helt frångåtts i såväl rättshjälpslagen som iutredningen i övrigt. Anstalten avstyrker därför utredningens förslag i dennadel. Även kommuns rättshjälpsanstalt avstyrker utredningensförslag och anför, att förordnande av offentligt biträde enligt utlänningslagenskall ske i de fall som på ett alldeles särskilt sätt ingriper i den enskildesliv. Anstalten finner det stötande att utlänning som får kvarstanna kan åläggasåterbetalningsskyldighet medan sådan skyldighet ej kan förekomma enligt andralagar. Erhåller utlänning rättshjälp enligt rättshjälpslagen i ett ärendeangående bosättningstillstånd och föreligger ej skyldighet för honom attbetala kostnadsbidrag blir han ej återbetalningsskyldig. Det måste dessutomföreUgga stora svårigheter för den beslutande myndigheten att kunna avgöra hurutlänningens situation kan komma att gestalta sig i . En mängd faktorer kan där komma att spela in. Lagen öppnar inte någonmöjlighet för den enskilde att erhålla ändring i vad myndigheten bestämtangående återbetalnuigsskyldighet även om det av olika skäl skulle vara aldrigså påkallat. Enda möjligheten att få någon ändring i beslutet synes vara attvederbörande ansöker om nåd. Kan han ej göra rätt för sig kan detta komma attmenligt påverka hans möjligheter att vinna svenskt medborgarskap (jfr 6 § 4lagen om svenskt medborgarskap). TiU detta kommer enligt rättshjälpsanstaltenatt indrivningskostnaderna kan komma att överstiga de belopp som kan komma attflyta in tiU statsverket. Rättshjälpsanstalten i fmner utredningensförslag om återbetalningsskyldighet stötande. Svårigheten att göra bedömningar framåti tiden påpekas även av länsstyrelserna i och , somanser att den föreslagna bestämmelsen måste göras enklare. Utiänningens betalningsförmågamåste enligt dessa bedömas enbart med hänsyn till utlänningens situation vidtillfället för beslutet. 2.3.18Behörighetskrav för offentligt bUräde Utredningen finner att förfarandet hos flertalet avde myndigheter och domstolar som handhar frågor om administrativafrihetsberövanden inte är formbundet i samma grad som processen i de allmännadomstolarna. Det åligger ofta myndigheten och domstolen att hjälpa de enskildatillrätta när det behövs och vara aktivt verksamma för att utredningen skallbli så fuUständig som förhållandena kräver. I de fall då förhör hålls ochallmänt ombud medverkar enligt UtlL får dock processen enligt utredningen inågon mån en prägel som liknar rättegången i brottmål. Utredningen påpekar dockatt några särskUda kvalifikationer för behörighet som biträde trots detta intestadgats i utlänningsärenden. Utredningen anför beträffandenykterhetsvårdsärenden, att det ofta kan vara önskvärt att till offentligtbiträde utses person, som har social eller socialmedicinsk utbildning ochdessutom är praktiskt förtrogen med nykterhetsvårdsfrågor. Även person meduteslutande på praktisk väg förvärvade kunskaper om nykterhetsvårdslagstUtningoch dess problem bör kunna komma ifråga. I vissa barnavårdsärenden, exempelvis sådana därdet är fråga om omhändertagande på grund av den unges eget beteende kanförhållandena enligt utredningen vara sådana, att starka skäl talar för attdet offentliga biträdet bör ha juridisk examen och erforderUg praktisk erfarenhet. I ärenden enligt UtlL kan uppkomma fråga om förhörmed deltagande av allmänt ombud, som har att tillvarata statsintresset. Pågrund härav och på grund av naturen hos ärenden enligt utlänningslagen och detförhållandet att utredningen ofta tUl väsentlig del handhas av polismyndighettorde det visserligen i allmänhet vara ändamålsenligt att biträdet iutlänningsärenden är advokat eller annan jurist med erfarenhet avpolisutredningar och av mera kvalificerade förhör och med god kännedom omsvensk lagstiftning. Det synes dock ej heller i utiänningsären-den uteslutetatt det i en del fall, exempelvis i vissa flyktingärenden, kan visa siglämpligt att till offentligt ombud förordna annan person som äger ingåendekännedom om förhållandena i det land varifrån utlänningen flytt. I ärenden enligt nordiska verkställighetslagen dömde tidigare ofta haft offentlig försvarare och om behov av offentligtbiträde finns ligger det nära till hands att förordna den tidigare offentligeförsvararen. Mot denna bakgrund anser utredningen att det intetorde finnas anledning att för offentiigt biträde uppställa något krav på attvederbörande skall vara advokat eller ha andra juridiska kvalifikationer. Detväsentliga är att finna en person som med hänsyn tiU det aktuella aren- detstyp är lämplig för uppdraget. Det bör självfallet tillses att den som erhålleruppdrag som offentligt biträde har fömtsättningar att tillvarata sin huvudmansrätt i ärendet. Det är givetvis enligt utredningen även angeläget att storomsorg ägnas åt valet av offentligt biträde. Utredningen anför att i vissa ärenden, exempelvisnär utredningen rörande de faktiska förhållandena är bristfällig eUer närärendet eljest är av mer invecklad beskaffenhet det torde vara ändamålsenligtatt uppdraget anförtros åt person med juridisk utbildning och erforderligpraktisk erfarenhet. Utredningen framhåller vidare att det inte kan varalämpligt att utse person, som är knuten tUl den beslutande myndigheten ellerangränsande myndighet eller till lägre myndighet. Övervägande skäl synesenligt utredningen tala för att den enskilde parten bör tilläggas stortinflytande på valet av offentligt biträde. En sådan ordning gäller nu enligt21 kap. 5 § RB beträffande utseende av offentlig försvarare i brottmål ochskall också gälla beträffande biträde enligt rättshjälpslagen. I huvudsakligöverensstämmelse med dessa lagram föreslår därför utredningen att tilloffentUgt biträde skall utses den som parten föreslagit, om den föreslagne ärlämplig för uppdraget och ej hans aiUitande skulle medföra avsevärt ökadekostnader och ej heller i övrigt särskilda skäl föranleder att annan utses. Utredningens förslag att några speciellabehörighetsvUlkor för förordnande som offentiigt biträde inte skall uppstäUasutöver ett alhnänt lämplighetskrav tiUstyrks i princip av flertalet av deremissinstanser som särskUt yttrat sig häröver. Till denna grupp hör hovrättenför , , kammarrätterna i och ,i och och föreningen . , länsstyrelserna i och ,föreningen , rättshjälpsanslalten i och SRförordar däremot att någon form av kompetenskrav ställs. Mest positiv tiU föreningens förslag är föreningenSveriges socialchefer som med tillfredsställelse konstaterar att utredningeninte föreslagit någon formell kompetensbestämmelse. Föreningens erfarenheterpekar nänUigen på att endast ett fåtal advokater och andra jurister är tillräckligtväl insatta i de socialrättsliga förhållandena för att på de korta varsel,varom kan bli fråga, kunna göra en meningsfylld insats. Föreningen finnerdäremot att personer med exempelvis socionomutbildning och lämpUg praktisktjänstgöring i många fall borde kunna göra en god insats som offentiigtbiträde. På grund härav föralsälter föreningen att de myndigheter, som kommeratt ha hand om förordnanden av offentUga biträden skaffar sig en god kännedomom vUka personer utöver advokateroch deras biträdande jurister som är lämpUga att mottaga förordnanden. Hovrätten för har som nämnts iprincip inget att erinra mot att några foimella behörighetskrav icke uppstäUs ifråga om offentiigt biträde men vill framhålla, att de ärenden, vari behov avsådant biträde kan anses föreligga, ofta torde vara av sådan art att starkaskäl talar för att bUrädet bör ha juridisk examen. Även i , som anslutersig till vad utredningen anfört, framhåller att i flertalet fall däroffentiigt biträde kan komma ifråga förhållandena torde vara sådan attuppdraget bör anförtros advokat eller annan lämplig jurist med erforderligpraktisk erfarenhet. Enligt är det i och för sig önskvärt attsärskilda behörighetsvillkor inte uppställs. Å andra sidan är ärendena enligtverket ofta av så ingripande natur för den enskilde, att det är befogat att ilikhet med vad som gäller för offentlig försvarare i brottmål ställa upp någonform av kompetenskrav. Den allmänna rätten tUl offentligt biträde måste enligtverkels mening kombineras med ett förhållandevis snabbt förfarande. Deltaförutsätter att biträdet snabbt kan sätt sig in i sakfrågan och begära att relevantaomständigheter ytterligare klargörs samt slutföra talan. Det förekommer f. n.alltför ofta att vissa landsmän till utlänningar som är föremål föravlägsnandeprövning påstås försöka skaffa sig oskälig genom att biträdadem. Inte minst för att undvika att oskäUgt agerande sätts i system och att detblir ständiga problem med ärenden om avvisning av ombud och besvär hos Kungl.Maj;t bör ett kompetenskrav ställas upp.