prop · FV0384 · 1972-12-31 00:00:00 — AUt flerungdomar får också utbildning på gymnasial nivå, vilket tillsammans medförändringarna i utbildningens innehåll innebär att skillnaden avsevärtminskar mellan olika yrkesgrupper i vad avser utbildningens längd,studieteknisk träning, allmänkunskaper etc. Alla dessafaktorer har betydelse för synen på sambandet mellan den gymnasiala och deneftergymnasiala nivån och därmed för utformningen av reglerna om behörighet ochurval till eftergymnasiala studier, de s. k. kompetensreglerna. Dessa avspeglari stort sett ännu de villkor, som gällde inom ett äldre system, där skilhiadernamellan olika utbildningslinjer var mer påtagliga. Det finns alltså skäl att taupp frågan hur dessa nya faktorer kan påverka synen på kompetensreglerna.Ytterligare en faktor av betydelse är den ökade vuxenutbildningen, genom vilkenmånga vuxna får tillfälle att bygga på sina kunskaper och erfarenheter från yrkes-ochsamhällsliv med sådana studier de tidigare inte haft möjlighet till. Övergången från gymnasieskola till eftergymnasialutbildning förutsätter även i fortsättningen ett system av kompetensregler.Detta består av regler om behörighet vilka anger de krav i fråga om bl. a.förutbildning som StäUs upp för tillträde till en viss utbildning.Regelsystemet fyller därigenom i denna del även ett informationssyfte: det gerde studerande upplysning om vad som krävs av dem i den högre utbildningen, ochdet ger det högre utbildningsväsendet upplysning om vilka kunskaper ochfärdigheter de studerande har från underhggande utbildningsnivåer. Genomregelsystemet skall vidare avgöras vilka studerande som skall tas in tUl utbUdningsvägarmed begränsat antal elevplatser. En viktig strävan i utbildningspolitiken har varit attundvika att vissa studievägar blir återvändsgränder. Utformningen avkompetensreglerna har det vittnar erfarenheterna från högstadiumenligt beslut om en starkt styrande effekt på ungdomens val avstudievägar. En utgångspunkt för reformering av reglerna om tillträde Prop.1972: 84 86 till högre utbildning bör vara att dessa styreffekter sålångt möjligt neutraliseras. Vi står nu inför möjligheten att ta ett nytt steg i utveckhngenpå utbildningsområdet. har föreslagit att all avslutad,minst tvåårig utbildning i gymnasieskolan under förutsättning att engelskaingår skaU ge s. k. allmän behörighet tUl all högre utbildning. förslag skall det för tillträde till de enskilda studievägarnadärutöver kunna ställas upp krav om förkunskaper i vissa specificerade ämnen (s.k. särskild behörighet). Utredningen har därmed betonat likvärdigheten hosgymnasieskolans olika studiealternativ. Jag delar denna principiella syn somger uttryck för strävandena att inom gymnasieskolan undvika uppkomsten av någotsom skulle påminna om ett parallellskolsystem. Syftet med nya regler förtillträde till högre utbildning bör således vara att ge dem som avslutat sinutbildning på någon av gymnasieskolans linjer möjlighet att utan alltföromfattande kompletteringar kunna gå vidare om han eller hon önskar det tillnågon form av högre studier. Jag återkommer i det följande tiU riktlinjernaför hur ett sådant regelsystem bör byggas upp. I direktiven till kompetensutredningen betonade chefen fördåvarande att synen på behörighetsvillkoren i frågaom tUlträde till högre studier måste bli mindre formell och att kretsen av demsom kan få tiUträde tiU sådana studier borde vidgas. Denna syn har också legattill grund för olika provisoriska åtgärder som genomförts bl. a. på förslag avkompetensutredningen. Jag tänker här t. ex. på försöksverksamheten med vidgattillträde till högre utbildning. En viktig utgångspunkt i det fortsattareformarbetet måste enligt min mening vara direktivens ord om angelägenheten avatt tiU en utbildningsväg kunna rekrytera personer med varierande förutbildningoch erfarenheter i fråga om såväl nivå som inriktning. Jag vill också framhålla att begreppet högre utbildning täcker ett vidare spektrum av utbildningsalternativ än vad somtraditionellt brukar föras till universitet och högskolor. Däri inbegrips allastudievägar som bygger på genomgång av utbildning inom gymnasieskolan, t. ex.utbildningen av lärare för låg- och mellanstadium. Utredningensförslag om en ytterligare vidgning av begreppet högre utbildning återkommerjag tiU i det följande. Med begreppet högskola betecknar jag i det följande alli offentlig regi driven utbildning oavsett vid vilken läroanstalt den gessom bygger på högre skolunderbyggnad än grundskola. De förslag som läggs fram i det följande avser väsentligenriktlinjer för en reformering av kompetensreglerna. Utredningen har avsiktligtinte lagt fram ett i alla detaljer genomarbetat förslag. På flera punkter harytterligare utredningsarbete förutsatts. Det gäller t. ex. om de särskildaförkunskapskraven för tillträde till de filosofiska fakulteterna och vissa 1972: 84 87 Remissinstanserna har i några fall pekat på behov att belysaäven andra frågor genom fortsatta utredningar och därför ansett att frågan omnya regler för tillträdet till högre utbildning borde vila t. v. Som jag kommeratt redovisa i det följande anser jag det nödvändigt i olika avseenden med ettfortsatt utrednings- och planeringsarbete. Detta har som flera remissinstanser bl. a. UKÄ och utbildningsutredning (U 68) framhållit givetvissamband med det utredningsarbete som pågår inom t. ex. nyssnämnda utredning.Det skulle emellertid vara förenat med betydande svårigheter om det fortsattautredningsarbete måste utföras utan att statsmakterna har tagit StäUning tillde grundläggande principerna för kompetensfrågornas lösning. Därtill kommeratt ett ställningstagande givetvis är angeläget från informationssynpunkt förbl. a. de studerande i gymnasieskolan. Dessa skäl har övertygat mig om att Kungl.Maj:t nu bör lägga fram för ett principförslag, grundat påkompetensutredningens betänkande. a. UKÄ framhållit kan detta komma attställa högskoleväsendet inför en delvis ny situation, vilket givetvis fåruppmärksammas i myndigheternas planerings- och utvecklingsarbete. Vad detsåledes nu gäller är att fatta ett principbeslut som skall ligga till grund fördet fortsatta arbetet. Jag vill redan nu framhålla att det blir aktuellt attvid ett senare tillfälle, sedan detta ytterligare arbete utförts, återkommatill . Behörighetsreglernabör avspegla de krav den högre utbildningen ställer pä de studerande. Dessakrav är i sin tur beroende av de önskemål samhället har beträffandeutbildningen liksom av de förutsättningar utbildningsväsendet arbetar under.Behörighetsreglerna är sålunda inte något entydigt uttryck för krav påstudielämplighet. Allt efter sin inriktning kan olika utbildningsvägar ställakrav på olika behörighetsregler. Likaså måste behörighetsreglerna ändras, omsamhällets krav på utbildningsväsendet förändras. Den nya gymnasieskolanbetonar likvärdigheten mellan olika typer av utbildningar. Dess organisation ärett uttryck för denna princip. Uppfattningen att praktiska och teoretiskayrken har samma värde och betydelse för samhällsutvecklingen har också iökande utsträckning kommit att prägla olika sektorer i samhället. Det aUmännabehörighetsvillkoret är avsett främst att tiUgodose kravet på ett vidarespektrum av kunskaper och erfarenheter och på den mognad som krävs för attsätta in yrkesinsatsen i ett större perspektiv. Det skulle helt strida mot vad jagnyss har sagt att ställa upp ett allmänt behörighetsvillkor som endast kanuppfyllas på de mer teoretiskt inriktade linjerna i gymnasieskolan. Prop.1972: 84 88 Behörighetsreglerna bör sålunda avspegla den förändring isynen på vad man brukar kalla allmänbildning, som kommit till uttryck bl. a. iutformningen av gymnasieskolan. Behörighetsreglerna bör som jag tidigare anfört vara såutformade att de ger eleverna på gymnasieskolans olika linjer möjligheter attpå rimliga villkor bygga på sin utbildning med fortsatta studier. Å andrasidan måste de ge högskoleväsendet rimliga förutsättningar att uppfylla de kravsamhället ställer på den högre utbUdningen. Satsningen på utbildningsväsendetmotiveras bl. a. av samhällets behov av arbetskraft med högre utbildning, ochdessa behov bestämmer den önskvärda kunskapsnivån hos dem som genomgåtthögskolutbildning. Om denna skulle börja på en relativt lågutgångsnivå, måste tiden för högskolestudierna förlängas, eftersom en dd avdagens gymnasiala utbildning då måste läggas in i högskolan. Om vissautbildningsmoment på detta sätt flyttas från gymnasial utbildning tUl eftergymnasialkan det betyda, att färre individer får tillfälle att följa dem på grund av detillträdesbegränsningar som gäller inom högskolesektorn. Därmed ökar ocksåklyftan mellan dem som fått eftergymnasial utbildning och dem som inte fåttdet. har enligt sina direktiv utgått frånen oförändrad utgångsnivå för universitets- och högskolestudierna. Denna utgångspunktbör enligt min mening alltjämt gälla. Detta utesluter självklart inte attbehörighetsreglerna utformas så att det blir möjligt att uppfylla de uppställdakraven på flera vägar än som kan ske . Såväl utredningen som åtskilliga remissinstanser hardiskuterat vilka mål kompetensreglerna bör bidra till att förverkliga. Jag villhär beröra några av de viktigaste, nämligen önskemålen om att reglerna skallsäkerställa studielämplighet, yrkeslämplighet och en socialt jämn rekryteringtill högre studier. Ett väsentligt krav på behörighetsreglerna är att de skallgarantera att de som antas tiU högre utbildning också har rimligaförutsättningar att klara utbildningen sådan den är utformad enligt gällandestudieplaner. Till dessa förutsättningar hör dels de ämnesspecifikaförkunskaper, som resp. utbildningsväg bygger på, dels sådana färdigheter sombrukar sammanfattas i begrepp som allmänorientering, förmåga till självständigttänkande etc. De krav som ställs i sistnämnda hänseende är närmast krav påallmän intellektuell kapacitet jämte viss studieteknisk färdighet. Det kannaturligtvis ifrågasättas, om inte en elev, som uppfyller de ämnesspecifikaförkunskapskraven, därmed också dokumenterat sin allmänna intellektuellaförmåga. Att man velat ge kravet på sådan förmåga en vidare utformning hängeremellertid samman med bl. a. det krav på förmåga att sätta in specialkunskapernai ett vidare perspektiv som ställs i den yrkesutövning för vilken studierna ären förberedelse. Behörighetsreglerna kommer därmed också att garantera att dehög- Prop.1972: 84 89 skolutbildade i sin yrkesutövning kan svara mot vissaallmänna krav. Dit hör kravet på en så vid referensram av kunskaper, attyrkesutövare inom olika specialiteter dels kan förstå och samarbeta medvarandra, dels kan bedöma egna arbetsinsatser även från andra utgångspunkter ändet egna fackets. Kravet påyrkeslämplighet har dock när det gäller behörighetsregler varit underordnatkravet på studielämplighet, även om man ibland menat, att det senare kravet isig självt innebär att man också rekryterar de personer som är mest lämpade attutöva det yrke utbildningen leder fram till. De i och för sig fåtaligaundersökningar som gjorts om sambandet mellan studieframgång och yrkesframgångtyder emellertid på att detta samband är svagt. Utbildningenkräver av den studerande huvudsakligen förmåga att inhämta kunskaper ochfärdigheter och att träna in viss metodik. Yrkesuppgiften kräver förmåga atttillämpa dessa kunskaper och färdigheter, ofta i samarbete med andra, och mediakttagande av de särskilda förutsättningar som gäller på varje arbetsplats.Denna skiUnad mellan utbildningens och arbetslivets krav är ofrånkomlig.Behörighetsreglerna ger därför inte, om de renodlat utgår frånutbildningsväsendets krav, någon garanti för yrkeslämplighet. Men om man villbetrakta behörighetsreglerna som uttryck för de allmänna krav samhälletställer på dem som skall utbildas, är det naturligt att reglerna även utgårfrån kraven på de högskolutbildades yrkesinsatser. Detta kan tillgodoses bl. a.genom att behörigheten inte enbart grundas på ådagalagd studieförmåga. Förvissa utbildningsvägar finns behörighetsvillkor som tar hänsyn tUlandra slag av färdigheter och erfarenheter. För behörighet till utbildning somstudie- och yrkesvägledare i skolväsendet krävs t. ex. utöver viss tidigareutbildning viss tids yrkesverksamhet och vid journalisthögskolorna tillämpasinträdesprov, som avser att mäta lämplighet för journalistyrket. Attbehörighetsreglerna garanterar att de studerande, som antas till högreutbildning, också har förutsättningar att uppfylla utbildningens krav, innebärdock inte någon garanti för att de släpper fram alla dem, som har dessaförutsättningar. Som framhållits i direktiven till kompetensutredningen kanbehörighetsregler som bygger på formell skol-kompetens utestänga från högrestudier sådana studerande, som skaffat sig erforderliga kunskaper ochfärdigheter på annat sätt. Reglerna får därför inte utformas så, att deförsvårar för eUer direkt hindrar studie-lämpade personer med okonventionellutbildningsbakgrund att antas till högre utbildning. De måste i stället medgeatt behörighet uppnås på olika vägar. Nära samband med detta har en fråga, som diskuteratsmycket i samband med kompetensutredningens förslag, nämligen om den socialarekryteringen tUl högre utbildning. Socialgrupp 3 är alltjämt underrepre- 1972: 84 90 senteradbland de studerande vid universitet och högskolor. Detta betyder att detfortfarande finns stora reella skillnader i fråga om möjligheterna förungdomar att få den utbildning de önskar och har förutsättningar för. Densociala snedrekryteringen tUl den högre utbildningen återgår på en liknandesnedfördelning på det gymnasiala stadiet. Elever ur lägre socialgruppertenderar att välja yrkesinriktade linjer i gymnasieskolan, medan elever urhögre socialgrupper tenderar att välja allmänt studie-förberedande linjer. Desenare eleverna torde i många fall uppleva högskolestudier som en nära nogsjälvklar fortsättning på studierna i gymnasieskolan. Man kan anta att i bådafallen sociala och ekonomiska förhållanden liksom förhärskande attityder spelarstor roll. Det socialt styrda valet av aUmänt studieförberedande linjerpåverkas sannolikt av behörighetsreglernas utformning. Dessa är nu utformade såatt den som inte genomgått treårig hnje i gymnasieskolan har relativt svårt attvinna tiUträde till flertalet utbildningsvägar inom högskolan. Detsagda behöver i och för sig inte innebära att de behörighetskrav som ställtsupp är för höga. Däremot framstår det som synnerligen angeläget att sökamotverka de ekonomiska, sociala och psykologiska faktorer som gör att elevernai de lägre socialgrupperna inte vill eller vågar satsa på en längre och mera studieförberedandeutbildning i gymnasieskolan. Härför behövs åtgärder av olika slag både inomoch utom utbildningsområdet. Jag vill i detta sammanhang erinra bl. a. om attvalet av studieprogram i inte längre påverkar den enskildes möjligheteratt gå vidare till gymnasieskolan. Den förstärkning av de inkomst-ochbehovsprövade tilläggen inom studiehjälpen som föreslagits (prop. 1972:27) har bl. a. till syfte att underlätta ungdomens studier i gymnasieskolan. Avbetydelse för att utjämna de reella skillnaderna i fråga ommöjligheter att vinna tillträde till högskolutbildning är att förändrabehörighetskravens utformning så att de ger allmän behörighet även till den sompå annan väg än genom reguljär skolutbildning förvärvat de kunskaper ocherfarenheter som faktiskt fordras. På samma sätt som strikt formellabehörighetsregler begränsar valfriheten efter gymnasieskolan för vissaelevgrupper begränsar de valfriheten inom gymnasieskolan för andra grupper.Flexibelt utformade behörighetsregler kan därför på flera sätt bidra till attge den enskilde möjlighet att välja utbildning efter eget intresse och därmedockså till en socialt jämnare rekrytering till högskolutbildningen. Attbehörighetsregler av olika slag alltid kommer att ha viss styrande effekt påelevernas val av gymnasial utbildning är ofrånkomligt. Eleverna tar i sitt valgivetvis hänsyn till de möjligheter med avseende på fortsatt verksamhet, detmå vara studier eller yrkesarbete, som de olika linjerna erbjuder. Dessamöjligheter kommer alltid att skilja sig mer eller mindre mellan olika linjer. Men reglerna fårgivetvis sin starkast styrande effekt, om de är utformade så att vissastudievägar ger maximal valfrihet, medan andra helt binder eleven tiU en visssektor och till en viss ambitionsnivå. Styrningen minskar avsevärt, om flerastudievägar åtminstone till en del ger möjlighet att uppfylla behörighetsvillkoren. 5.2.2 Allmän behörighet grundad på gymnasieskolan m. m. Som framgår av det föregående brukar man skilja mellanallmänna och särskilda behörighetsvillkor. Den allmänna behörigheten avser dekrav, som alla högskolestuderande måste uppfylla. Särskild behörighet avser dekrav på bestämda förkunskaper, som de enskilda utbildningslinjerna ställer.Allmän och särskild behörighet är beroende av varandra så att förändringar avden ena kan kräva förändringar även av den andra. När jag nu föreslår enförändring av det allmänna behörighetsvillkoret är det med den förutsättningenatt det kan bli nödvändigt att ändra de särskilda förkunskapskraven. För denfortsatta diskussionen måste det hållas i minnet att denna nya form av allmänbehörighet inte isolerat kan jämföras med de villkor för allmän behörighet somgäller . Den allmänna behörigheten och de särskilda behörighetsvillkorenmåste ses som en helhet. Utredningens förslag innebär att den som genomgått enavslutad, minst tvåårig utbildning inom gymnasieskolan samt har kunskaper iengelska, motsvarande minst två årskurser i gymnasieskolan, skall ha allmänbehörighet. Som jag har belyst i det föregående är meningarna deladebland remissinstanserna. Till dem som ansluter sig till utredningsförslaget omallmän behörighet grundad på avslutad tvåårig utbildning i gymnasieskolan hörbl. a. UKÄ, SÖ, AMS, åtskilliga universitets- och högskolemyndigheter. , LO och TCO. Några remissinstanser har velat ställa kravenhögre. Inom denna grupp finns bl. a. , styrelsen förlantbrukshögskolan, och Fria moderata studentförbundet. Det finns flera skäl att förorda en annan utformning avdet allmänna behörighetsvillkoret än dagens. Detta vUlkor bör i enlighet medvad jag anfört i det föregående säkerställa en allmän referensram hos de studerande,men man kan inte hävda att denna referensram skall bestå enbart av på visstsätt definierade skolkunskaper inhämtade på bestämda studievägar. De krav somhär ställs är snarare av metodisk än av kunskaps-mässigt art. Det är uppenbartatt sådana krav kan tillgodoses inom skilda utbildningsvägar ochyrkesaktiviteter. När det gäller behörighet grundad på utbildning igymnasieskolan tillstyrker jag mot denna bakgrund utredningens förslag attsamtliga linjer skall utgöra grund för aUmän be- 1972: 84 92 hörighet.I vilken utsträckning specialkurser som är uppbyggda efter samma principer somlinjerna skall ge allmän behörighet får avgöras efter fortsattutredningsarbete. Opinionenbland remissinstanserna är delad i fråga om utredningens förslag att till detallmänna behörighetsvillkoret föra krav på kunskaper i engelska.Utredningsförslaget tillstyrks av bl. SÖ, , TCO ochSFS. Från flera remissinstanser, bl. a. UKÄ, AMS och LO, anförs att kravet påkunskaper i engelska i stället borde föras till de särskildabehörighetsvillkoren, eftersom sådana kunskaper inte är nödvändiga för samtUgautbildningslinjer. En genomgång avutbildningsvägarna inom högskoleväsendet visar, att det är ytterst få linjer,där det inte ställs krav på förmåga att läsa engelskspråkig text. I ett land,som utgör ett litet språkområde, är det också ofrånkomligt, att man inom denhögre utbildningen i det stora flertalet fall måste använda litteratur påfrämmande språk. Det är vidare önskvärt att de studerande kan följa aktuellinternationell debatt i t. ex. tidskrifter inom det egna området. Även för denyrkesutövning, för vilken studierna är en förberedelse, är det i avökande internationella kontakter av stor vikt att ha goda kunskaper iengelska. Jag tillstyrker mot denna bakgrund att kravet på kunskaper i engelskaförs till det allmänna behörighetsvillkoret. Kunskaperna bör lägst motsvara tvåårskurser på social linje i gymnasieskolan. Flera remissinstanser, bl.a. universitets- och högskolemyndigheter, har framhåUit, att goda kunskaper isvenska har stor betydelse både för de fortsatta studierna och för den kommandeyrkesrollen. Kraven på goda kommunikationsfärdigheter ökar inom allayrkesområden. Det är viktigt, att t. ex. administratörer, tekniker och andrasom i sin yrkesverksamhet sysslar med frågor som berör stora delar avsamhället kan uttrycka sina fackkunskaper på ett sådant sätt, att innebördenkan förstås även av dem som inte är experter inom resp. område. Jag finner detmot denna bakgrund naturligt att föra även krav på kunskaper i svenska till detallmänna behörighetsvillkoret. Även kunskaperna i svenska bör enligt min meninglägst motsvara två årskurser på social linje i gymnasieskolan. Manbör enligt min mening inte utesluta möjligheten att för enstaka utbildningsvägarinom högskolan medge undantag från kraven på kunskaper i engelska och svenska.Det bör även vara möjligt att medge undantag från kravet på kunskaper iengelska i sådana individuella fall, där detta med tanke på den studerandessärskilda studieinriktning och utbildningsbakgrund kan anses rimligt. Jag viUsamtidigt framhålla att den omständigheten att krav på kunskaper i dessa ämneningår i det allmänna behörighetsvillkoret givetvis inte utesluter att krav påytterligare kunskaper i ämnena i fråga kan ställas upp som särskilda behörighetsvillkori de fall detta bedöms påkallat. Jag har även övervägt att till det allmännabehörighetsvillkoret knyta krav på samhälls- och naturkunskap.Samhällsorienterande moment förekommer dock på samtliga linjer igymnasieskolan, antingen i särskilt ämne eller som väsentliga inslag i ämnet arbetsUvsorienteringpå de tvååriga yrkesinriktade linjerna. Enligt min mening bör kravet på visssamhällskunskap anses tillgodosett redan i och med att den sökande uppfyllerkravet på tvåårig utbildning inom gymnasieskolan. Detsamma gäller om kravet påelementär naturvetenskaplig orientering. På de tre-och fyraåriga linjerna ochpå de tvååriga ekonomiska, sociala och tekniska linjerna ges undervisning inaturkunskap i den mån undervisning i de separata naturvetenskapliga ämnenainte ges. Samtliga övriga linjer innehåller naturvetenskapliga moment inomramen för den yrkestekniska undervisningen. Jag finner detta tillräckligt,eftersom det krav som bör ställas i detta sammanhang avser allmän kännedom omnaturvetenskapliga resonemang snarare än specifika kunskaper. Krav på sådanahör hemma bland de särskilda förkunskapskraven. Utredningens förslag, att den gymnasiala utbildning, somär grund för behörighet skall vara avslutad, har godtagits av majoriteten avremissinstanserna. Kravet på avslutad utbildning innebär, att elever som lämnatgymnasieskolan efter två årskurser på tre- eller fyraårig linje inte får allmänbehörighet för högskolestudier. Däremot bör liksom den som lämnat denfyraåriga tekniska linjen efter tre årskurser ha allmän behörighet. Vissaremissinstanser, bl. a. centrala studiehjälpsnämnden och TCO, har anfört, attockså icke avslutad utbildning på treårig linje bör vara behörighetsgivande,eftersom den kunskapsmässigt anses vara jämställd med avslutad utbildning påtvåårig linje. Som jaganfört i det föregående ligger i det allmänna behörighetsvillkoret tonviktenpå metodiska, inte på kunskapsmässiga färdigheter. I en avslutad utbildning,den må vara tvåårig eller treårig, skall eleven ha fått en helhetsbild av ettvisst stoffområde, en känsla för sammanhangen meUan de olika momenten och enuppfattning om deras inbördes proportioner. I en icke slutförd utbildning hardenna helhetsbild inte kunnat byggas upp, även om eleven kan ha goda kunskaperom de delmoment som hunnit behandlas. Frågan omavbruten utbildning skall ge allmän behörighet för högskolestudier måste ocksåses mot bakgrund av de tänkbara effekterna för utbildningens organisation.