prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Några remissinstanser har uttryckt farhågor beträffande de kostnadsökningarför det allmänna som en lagstiftning enligt förslaget skulle föra med sig. På vissaandra håU åter har man gjort gällande, att kommitténs förslag inte gårtillräckligt långt. Besvärssakkunniga har sålunda uttalat, att enligt derasmening det aUmännas ansvar inte bör bygga på våUande hos dess funktionärerutan på en mer objektiv regel, som förslagsvis skuUe innebära attersättningsskyldighet inträder vid uppenbara fel. De sakkuimiga fann sig fråndenna utgångspunkt inte kunna tillstyrka en lagstiftning på grundval avkommittéförslagets principer. har anfört delvis Uknande synpunkter.Andra remissinstanser har kritiserat de avvikelser från aUmännaskadeståndsrättsliga principer som förslaget innebär och har härvid särsldltpåtalat, att inte varje fel eUer försummelse i den offentiiga verksamhetenskall medföra skadeståndsansvar för det allmänna och att särskilda begränsningarav ersättningsbeloppen föreslås för vissa skadefall eller skadetyper. Kritiska remissuttalanden om enskildheter ikommittéförslaget kommer jag att beröra i det följande. Redan vid min behandling avfrågan om de aUmänna riktUnjema för det skadeståndsrättsUga reformarbetet(avsnitt 1,5,3,) uttalade jag, att en lagstiftning om det allmännasskadeståndsansvar bör gå i riktning mot ett vidgat ansvar för staten,kommunerna och övriga offentligrättsliga subjekt för skador som uppkommer ideras verksamhet. Men det är inte utan vidare givet, vad som i verkligheten ären utvidgning av ansvaret. Det rådande rättsläget är oklart, och det är i höggrad ovisst, hur gällande regler om det allmännas skadeståndsansvar förhållersig till den allmänna skadeståndsrättens regler. Den frågan är emellertid avstor betydelse för de sakliga ståndpunktstagandena, och den inverkar också påvalet av rättstekniska metoder för lösningen av den föreliggande lagstiftningsuppgiften.Jag vill därför här beröra spörsmålet något mer ingående än som har kunnat skei de tidigare rent beskrivande redogörelserna för gäUande rätt. När t. ex. staten driver ekonomisk verksamhet, vare sig ivinstsjrfte eller 308 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 utan några sådana inslag av affärsmässighet som t. ex.när en statlig myndighet i egen regi uppför en byggnad är deskadeståndsregler som gäUer för ensldlda rättssubjekt utan vidare tiUämpliga.Men gällande rätt går längre än så. De allmänna skadeståndsregler som gäUer förenskUda har i flera fall faktiskt tiUämpats också inom sådan offentligverksamhet som inrymmer offentiigrättsliga moment och som saknar direktmotsvarighet på den enskUda sektorn. Jag erinrar om de tidigare anmärkta falldå ersättning har dömts ut för egendomsskada som uppkommit i följd av felaktigsjömärkning, genom vållande vid en av länsstjrrelse beordrad desinfektion resp.genom åklagares försummelse i vården om beslagtagen egendom. Av än störreintresse är det fall där ansvarighet ålagts det allmänna försakskada, som våUats av polisman vid s. k. flygande besiktning. Frånhovrättspraxis finns från allra senaste tid också exempel på att staten harålagts ansvar för personskada som vållats genom våld av polisman itjänsteutövning. Om man bortser från de sistnämnda fallen, har denna praxis som jag har nämnt hittUls i aUmänhet uppfattats som en tUlämpning avden aUmänna grundsatsen att de offentligrättsliga subjekten bärskadeståndsansvar enligt samma regler som enskUda i sådan verksamhet som kananses jämställd med ensldld. Jämförelsen med enskild verksamhet hallaremeUertid, när det som i sjömärknings-, desinfektions-och beslagsfaUen gäUeroffentlig verksamhet som inrymmer moment av myndighetsutövning från detallmännas sida. Och att tesen om »jämställd verksamhet» inte duger somförklaringsgrund, när det gäller skadeståndsansvaret med anledning av polisersvållande i en verksamhet som klart har karaktären av offentlig maktutövning,behöver inte utvecklas närmare. Man kan mot bakgrunden av denna praxis med fog fråga sig,om inte de allmänna utomobligatoriska skadeståndsreglerna har en vidsträcktaretiU-lämpning inom den offentiiga verksamheten än som följer av tesen om»jämställdhet» med ensldld verksamhet. VeterUgen finns det inte några vägledandedomstolsavgöranden som kan tas till intäkt för att de allmänna skadeståndsreglernapå integritetskränkningarnas område inte är tillämpliga också inom de delar avden offentUga verksamheten där offentUg makt eUer myndighet utövas. I någrafall har visserUgen anspråk mot kronan eUer kommun på ersättning för sakskadamed anledning av våUande av krono- eller hamnlots ogillats. Frågan om detallmännas ansvar för lots intar emeUertid traditioneUt en särställning, intebara hos oss utan också i åtskilUga utländska rättssystem, som i övrigterkänner ett skadeståndsansvar för det aUmänna av i princip samma omfattningsom för enskUda. Detta torde sammanhänga med de intemationeUt erkändagrundsatserna om redares ansvar för fel eUer försummelse av lots. De nyssanmärkta avgörandena medger därtör inte några generella slutsatser. Det liggeri varje fall närmare till hands att i de avgöranden , därskadeståndsansvar har ålagts det allmänna med anledning av fel ellerförsummelse av andra ämbets- eller Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 309 tjänstemän, se en tendens att behandla deoffentligrättsliga subjekten på samma sätt som de privaträttsliga i fråga omskadeståndsansvaret på inte-gritetskränkningamas område. Det är inte osannoliktatt denna utveckling har ägt rum under inverkan av de argument för ett vidgatansvar som fördes fram förslag och den därav föranledda debatten. Åtminstone såvitt gäUer person- eUer sakskada, som harvållats genom ingripanden med fysiska medel mot en person eller hans egendom,synes man ha goda grunder för denna bedömning av rättsutvecklingen. Mera ovisstär hur det förhåller sig, när skada av detta slag har uppkommit genom ettfelaktigt beslut av en enskild befattningshavare eller av en myndighet eller avnågot organ för det allmänna, t. ex. en nämnd. Det lär vara obestridligt,att en juridisk person, som har bildats enligt privaträttsliga regler, t. ex.ett aktiebolag, ådrar sig skadeståndsansvar enligt reglema om s. k. organansvareller enligt allmänna grundsatser om principalansvar, när person-eller sakskadauppkommer till följd av att bolagsstyrelsen eller någon som tiUhör företagetsdriftsledning har av vårdslöshet fattat ett felaktigt beslut, t. ex. i en frågasom rör säkerheten på arbetsplatsen. Frågan om skadeståndsansvar påmotsvarande sätt inträder för det allmänna, när person- eller sakskadauppkommer till följd av ett felaktigt beslut vid utövning av offentligmyndighet, har sällan prövats i rättstillämpningen. I ett fall, som emellertidinte kom under högsta domstolens prövning, har ersättningsanspråk mot en kommunmed anledning av att dess hälsovårdsnämnd enligt den skadelidande felaktigt meddelat beslut om förstöring av ett Uvsmedelsparti visserligen ogillats.Underrättens av hovrätten godtagna domsmotivering lämnar dock inte någotentydigt besked om, vad som varit bestämmande för utgången i målet. Det finnsi övrigt inte några klara belägg för att det aUmänna skulle åtnjuta totalansvarsfrihet i sådana fall. Och det kan i varje fall inte uteslutas, attfrågan huruvida skadeståndsansvar föreUgger för person- eller sakskada som våUasgenom icke-fysiska medel skulle bedömas enligt väsentUgen samma normer inomden offentUga myndighetsutövningens område som i annan offentiig eUer ensldldverksamhet. En annan sak är, att det på grund av myndighetsutövningens specieUakaraktär kan i vissa hänseenden gäUa andra principer på det området än iensldld verksamhet, t. ex. när det gäller culpabedömningen. Men sådanavariationer ligger inom ramen för den anpassning av de allmännaskadeståndsreglernas tUlämpning tUl förhållandena på olika verksamhetsområdensom alltid måste ske. Med hänsyn till vad jag nu har sagt Ugger det närmast tillhands att ta som principiell utgångspunkt för en lagstiftning om det allmännasskadeståndsansvar, att det allmänna åtminstone numera uite intar någon så uttaladsärställning som har ansetts utan i vart fall som huvudregel svarar för person- och sakskada enligt de regler som gäller för enskUda. En sakför sig är, att den offentliga verksamhetens särdrag kan motivera, att man isamband med en lagstiftning i ämnet föreskriver in- Maj:ts proposition nr 5 år1972 skränkningar eUer utvidgningar i ett eller annat hänseendeav det allmännas ansvarighet i förhåUande tUl vad som gäller för enskUda. Tillden frågan får jag anledning att återkomma i skUda sammanhang i det följande. Lämnar man integritetskränkningamas område, blir problemenmer kompUcerade. Det erkänns alhnänt, att det allmänna f.n. inte svarar förren förmögenhetsskada genom felaktiga beslut av offentliga myndigheter eller avenskilda ämbets- eUer tjänstemän. Detta gäller generellt och oberoende av attden eller de befattningshavare, som har vållat skadan genom försummelse i sintjänst, i princip kan ådömas straffrättsligt ansvar för ämbetsbrott och ådrasig skadeståndsansvar i åtminstone formell överensstämmelse med den allmännagrundsatsen om skyldighet för den som våUar ren förmögenhetsskada genom brottatt ersätta skadan. Denna ansvarsfrihet för det allmänna tas i allmänhet somett tecken på att de allmänna skadeståndsreglerna inte är tillämpliga inom dentypiskt offentUgrättsUga verksamheten. Uppfattningen, att det allmänna i princip inte svarar förskada som vållas av dess befattningshavare vid myndighetsutövning, har gamlatraditioner i svensk rätt. Man har tidigare knappast gjort någon skUlnad mellanperson- och sakskada, å ena, och ren förmögenhetsskada, å andra sidan. Såvittgäller ren förmögenhetsskada har principen om ansvarsfrihet fastslagits irättspraxis i vissa avgöranden . Däremot föreUggerveterUgt inte några vägledande avgöranden från tiden efter det att 1958 årslagförslag lades fram. Som det avgörande motivet för ansvarsfriheten har ilitteraturen framhållits, att det här rör sig om ämbetshandlingar av offentUgrättslignatur. Det skuUe alltså vara hänsyn tiU verksamhetens art som betingaransvarsfriheten. Man kan emellertid ifrågasätta, om det faktiskarättstiUståndet verkligen skiljer sig så mycket från vad som gäller på privaträttensområde utanför kontraktsförhåUanden. Det är nämUgen inte helt klart, i vUkenomfattning de aUmänna grundsatserna om organansvar och principalansvar iensldld verksamhet är tiUämpUga i fråga om ren förmögenhetsskada, som enorganmedlem eller en arbetstagare i tjänsten våUar genom brott. Jag harvisserUgen i det föregående (avsnitt 2.2.4.5.) antagit, att gäUande rätterkänner ett principalansvar också i dessa situationer. Men det finnsveterligen inte några domstolsavgöranden som ger tydligt besked om detnuvarande rättsläget, och det är i varje faU först som man kanursldlja en tendens i rättspraxis att utvidga principalansvaret tiU skador avdenna typ (se särskilt NJA 1962 s. 31). Det är inte möjligt att bedöma, i vadmån denna rättsutveckling också berör det allmännas ansvar för renförmögenhetsskada. Frågan har ännu inte prövats i rättstUlämpningen. Mot denna bakgrund framstår inte inskränkningarna i detallmännas ansvar när det gäller ren förmögenhetsskada genom felaktig mjmdighetsutövningsom helt oförenlig med den allmänna skadeståndsrättens principer. Maj:ts proposition nr 1972 311 Hur långt ansvaret sträcker sig , är osäkert. Attgrundsatsen om en ansvarsfrihet för det allmänna har åtminstone delvis brutitsigenom på integritetskränkningamas område skulle kunna tänkas få ett visstinflytande också när det gäller ren förmögenhetsskada. I anslutning tiU vad jag nu har anfört vill jag beröra enfråga av systematisk art. Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvarhar i sitt förslag utgått från begreppet »offentlig verksamhet» som detavgörande kriteriet, när det gällt att bestämma tillämpningsområdet för ensärsldld lagstiftning i ämnet. Med »offentUg verksamhet» avser kommitténhärvid aU verksamhet som utövas av stat eller kommun eller vissa andra ikommitténs lagförslag särskilt angivna offentUgrättsUga subjekt (3 §).Avgränsningen mot de allmänna skadeståndsreglernas tillämpningsområde skerenUgt kommitténs förslag genom en hänvisning till dessa regler för sådan»verksamhet som tiU sin art är att jämställa med ensldld verksamhet ellereljest innefattar arbetsuppgift som är väsentligen att jämställa med vad somförekommer inom ensldld verksamhet» (20 §). Enligt kommittéförslaget bygger gränsdragningen sålunda iförsta hand på kriterier som är hänförliga tUl verksamhetens uppbyggnad ochdess allmänna art. Det framgår av vad jag har sagt i det föregående, att ensådan systematik inte har någon förankring i gällande rätt. Men jag anser deninte heUer helt lämpUg i en bUvande lagstiftning. Jag har redan framhållit, attett rättssubjekts offentligrättsliga eUer privaträttsUga karaktär inte i ochför sig bör inverka på omfattningen av dess skadeståndsansvar. Inte hellerutgör den allmänna arten av den verksamhet i vilken skada har uppkommit någottillräckligt kriterium. En meningsfull jämförelse med vad som förekommer iensldld verksamhet mäste mänga gånger bli mycket svår att göra. Både frånsakliga synpunkter och om man tar hänsyn tUl det synsätt som har varitförhärskande i doktrin och rättspraxis ter det sig naturligare, att enavgränsning av tillämpningsområdet för en lagstiftning om det allmännasskadeståndsansvar i stället sker på grundval av dels den i svensk skadeståndsrätttraditionella distinktionen mellan person- och sakskada, å ena, samt renförmögenhetsskada, å andra sidan, dels en åtskUlnad mellan sådan verksamhetsom innefattar myndighetsutövning samt övriga aktiviteter som utövas av detallmänna eller av ensldlda. En sådan gränsdragning skulle utgå från såväl skadansart som den typiskt offentligrättsliga karaktären av det beslut eller denåtgärd som har gett upphov till skadan. Uttrycket »myndighetsutövning» är visserligen inte någotentydigt begrepp, vars närmare innehåll kan förutsättas vara känt, även om detknappast är någon nyhet i det juridiska språkbruket. Men i stort sett tordeuttrycket förmedla en riktig föreställning om vad som åsjrftas. Ett utmärkandedrag för de förvaltningsaKter som jag här vill beteckna som ut- Maj:ts proposition nr 5 år1972 övning av offentUg myndighet är, att det rör sig om besluteUer åtgärder, som ytterst är uttryck för samhällets maktbefogenheter eller,för att använda ett mera ålderdomligt uttryckssätt, den statliga överhöghetenöver medborgarna i deras egenskap av samhällsmedlemmar. Karakteristiskt fördessa förvaltningsakter är, att de kommer tUl stånd och får rättsverkningarför eller emot den enskUde i kraft av offentiigrättsliga regler, inte på grundav avtal eller i övrigt regler av privaträttslig natur. Vidare har desamhäUsorgan som svarar för dem en monopolställning i förhåUande tiU ensldldarättssubjekt, som aUtså inte kan fatta sådana beslut eller vidta sådanaåtgärder med de rättsverkningar som tUlkommer dem när de fattas eller vidtas avde behöriga samhällsorganen. En beskrivning av uttrycket myndighetsutövning medutgångspunkt i dessa kriterier överensstämmer väl med de uttalanden ombegreppets innehåll som jag har gjort i anslutning tUl 3 § första stycket iförslaget tUl förvaltningslag (prop. 1971: 30). Mjmdighetsutövningkarakteriseras i det sammanhanget som utövning av befogenhet att för enskUdbestämma om förmån, rättighet, skyldighet, disciplinär bestraffning eller annatjämförbart förhållande. Denna karakteristik synes i sin tur vara väl förenlig medde uttalanden om begreppet som ambetsansvarskommittén har gjort i sittprincipbetänkande »Ämbetsansvar» (SOU 1969:20 s. 42 f). Används uttrycketmyndighetsutövning i den betydelse jag här i korthet har angett torde mansåledes uppnå att begreppet får i allt väsentUgt samma innebörd på förevarandeområde som det kan antas komma att få i blivande förvaltningsrättslig ochstraffrättslig lagstiftning. Uttrycket myndighetsutövning torde kunna användas ochförstås i den följande allmänna diskussionen om lagstiftningens innehåll utanatt det i detta sammanhang sker någon detaljerad analys av begreppet. Enutförligare och mer konkret beskrivming av dettas innebörd kan f. ö. gesendast mot bakgrund av sakUga ställningstaganden tUl frågan om omfattningen avdet allmännas skadeståndsansvar. Jag kommer att utveckla mina synpunkter påmyndighetsutövningsbegreppet närmare vid behandlingen av de enskildabestämmelserna (avsnitt 5.1.3.2. Kommittén angående det aUmännas skadeståndsansvar har vidsidan av en huvudregel om ansvar för de offenUigrättsUga subjekten för skadasom uppkommer genom fel eUer försummelse i den offentiiga verksamheten föreslagitett antal bestämmelser om rent objektivt skadeståndsansvar för staten vid vissatyper av skadefall. Jag har vid min behandling av frågan om de allmännariktiinjerna för det skadeståndsrättsliga reformarbetet (avsnitt 1.5.3. )närmare motiverat varför kommitténs förslag i denna del inte bör föranledalagstiftning i förevarande sammanhang. I enlighet härmed kommer jag ifortsättningen att ta som utgångspunkt för mina bedömningar, att enlagstiftning om det allmännas skadeståndsansvar skall avse uteslutande Maj:ts proposition nr 1972 313 frågor om ersättning för skada som uppkommer genom feleller försummelse i den offentiiga verksamheten. I det följande kominer jag att först behandla sådanoffentlig verksamhet som inte avser myndighetsutövning, dvs. i huvudsakverksamhet som är att jämställa med enskild. Det lär råda enighet om att det allmännas ansvarighet förperson-och sakskada som uppkommer i verksamhet av detta slag bör bedömas enUgtden allmänna skadeståndsrättens regler. Detta betyder, att de nyaskadeståndsregler som jag har föreslagit i det föregående och som i fråga omdet allmänna principalansvaret innebär en väsentUg utvidgning av arbetsgivaresskadeståndsskyldighet blir fuUt ut tiUämpUga på de offentUgrättsligasubjekten inom denna del av det allmännas verksamhet. Detsamma gäller i frågaom de oskrivna regler som följer av aUmänt erkända skadeståndsrättsligagrundsatser, t, ex. reglerna om organansvar. Det blir således vid denna tjrp avverksamhet över huvud taget inte aktuellt att överväga några undantagsreglereller andra specialbestämmelser för det allmänna. I princip har detta resonemang giltighet också när detgäller det allmännas ansvar för ren förmögenhetsskada i den del av dessverksamhet som inte avser offentUg myndighetsutövning. Utanförkontraktsförhållanden eller avtalsliknande förhåUanden därkontraktsrättens regler blir direkt eller analogiskt tiUämpUga för deoffentUgrättsUga subjekten på samma sätt som för ensldlda personer, tordeansvarighet för ren förmögenhetsskada enligt allmänna skadeståndsregler ipraktiken bU aktuell bara när skadan har orsakats genom brott. Jag har i detföregående (avsnitt 2.2.4.5.) som nämnt utgått från att de nyaprincipalansvarsreglerna skall bli tillämpliga också i fråga om renförmögenhetsskada som en arbetstagare i tjänsten vållar genom brott. SåvittgäUer sådana brott som kan begås av anställda i ensldld tjänst Ukaväl som avbefattningshavare hos det allmänna torde en tillämpning av dessa regler ockåinom den del av den offentiiga verksamheten som det här gäUer inte medföranågra kompUkationer. De särskUda bestämmelserna om ämbetsansvar i brottsbalkenpåkallar emeUertid uppmärksamhet i detta sammanhang. Också inom sådan offentligverksamhet som inte innefattar myndighetsutövning kan dessa bestämmelser blitillämpliga. Man kan då fråga sig, om detta också innebär, att det aUmännaalltid bUr ersättningsskyldigt, så snart en ämbets- eUer tjänsteman i sådanverksamhet har orsakat ren förmögenhetsskada genom ett förfarande som utgörtjänstefel eller annat ämbetsbrott. Så lär emellertid inte vara förhållandet.Grundsatsen att ren förmögenhetsskada är ersättningsgUl vid brott erkännsallmänt vara underkastad den begränsningen, att ersättning utgår bara nårskadan drabbar ett intresse som det ifrågavarande straffstadgandet är avsettatt skydda. När det gäller ämbetsbrott av de befattningshavare i det allmännastjänst som inte utövar offentUg makt eller Maj:ts proposition nr 5 år1972 myndighet torde denna förutsättning för ersättningsansvari många faU inte vara uppfylld. Det är inte säkert, att den rättspolitiskagrunden för ämbetsansvaret i sådana förhållanden skall sökas i en önskan att geskydd för enskildas ekonomiska intressen. Snarare torde den gå tillbaka på överhetensönskan att trygga sig mot att dess tjänstemän av försumlighet eller illojalitetåsidosätter de krav som ställs på dem. Frågan torde emeUertid sällan stäUas på sin spets. Inomden del av den offentliga verksamheten som det här gäller t. ex. deaffärsdrivande verken lär inte fattas några beslut som i rent utomobligatoriskaförhåUanden medför omedelbara rättsverkningar för enskUda. Det är därförknappast något praktiskt faU att en offentlig funktionär i sådan verksamhetgenom fel eller försummelse i tjänsten våUar utomstående personer ren förmögenhetsskada,utan att förfarandet också innefattar ett allmänt brott, t. ex. bedrägeri.Under aUa förhållanden bör det i praktiken inte bereda några svårigheter attmed utgångspunkt i principen om ersättningsansvarets begränsning tUl de fall,då det skadade intresset åtnjuter skydd av straff stadgandet, tUlämpa deallmänna skadeståndsreglerna inom denna del av den offentliga verksamheten påett sätt som medför att de offentligrättsliga subjekten blir fuUt likstäUda medenskilda. De problem som åtminstone teoretiskt sett kan uppkomma lär f. ö. sågott som helt försvinna, om fel i tjänsten av tjänsteman avkriminaliseras i denomfattning som ambetsansvarskommittén har föreslagit (SOU 1969: 20).Enligt detta förslag skaU nämligen straffrättsligt ansvar för ämbetsbrott iprincip inträda endast vid sådana fel eUer försummelser av ämbets- eUertjänstemän som innefattar maktmissbruk, dvs. missbruk av sådan offentligmyndighet som offentliga funktionärer kan utöva över medborgarna. Det är inom den del av den offentliga verksamheten vilkenavser myndighetsutövning som en lagstiftning om det allmännas skadeståndsansvarfår sin största principiella och praktiska betydelse. Såvitt gäller person- och sakskada har jag i detföregående utgått från att det allmänna redan enligt gällande rätt somhuvudregel svarar enligt den allmänna skadeståndsrättens regler också när sådanskada har uppkommit genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Menoavsett hur det i detalj förhåller sig i det hänseendet, finns det enligt minmening inga sakliga skäl att inta någon annan principiell ståndpunkt, närfrågan om en lagstiftning i ämnet nu aktuaUseras. Den enskildes intresse av attfå gottgörelse för en sådan skada är detsamma, oavsett i vad slags verksamhetskadan har uppkommit. Att den skadeUdande ofta har befunnit sig i entvångssituation eller beroendeställning i förhållande tUl den befattningshavareeUer det organ för det allmänna som har tillfogat honom skada, gör det närmastän mer berättigat att ersättning utgår i hithörande faU, än när en motsvarandeskada har tillfogats honom av ensldld person. Maj:ts proposition nr 1972 315 sjmpunkter som motiverar, att ansvaret för skador uppkomnai ensldld verksamhet genom regler om organ- eller principalansvar för arbetsgivareläggs på den som utövar verksamheten för att bäras som en kostnad i denna, harviss motsvarighet på detta område. Det rör sig här om en verksamhet avallmännjrttig karaktär som bedrivs för medborgarnas gemensamma bästa. Det ärutifrån solidaritets- och jämlikhetssynpunkter lika väl som från allmännasamhällsekonomiska sjmpunkter en naturUg ordning, att riskerna för skada idenna verksamhet via regler om ett skadeståndsansvar för det allmänna slås utpå kollektivet och att den ekonomiska bördan bl, a. genom beskattningenfördelas på medborgarna efter normer som fyller kraven på social rättvisa ochett rationellt utnyttjande av ekonomiska resurser.