prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — De regler som kommittén föreslår är alltså, enligtföreningen, i vissa avseenden oklara och delvis avsedda att tUlämpas på ettsätt som inte kan utläsas av utan strider mot lagtexten. Majtts proposition nr 1972 439 Inkonsekvensen i regelsystemetbottnar enligt föreningen framförallt i att det i själva verket inte allstycks vara meningen att principerna i 4 § i kommitténs förslag skall slå igenomnär arbetstagarenförarens culpaansvar är täckt av trafikförsäkring. Föreningenfrågar sig då om det är så stor anledning att försöka få tiU ståndsamstämmighet med dessa principer när det gäller förarens presumtionsansvargenom att bjrta ut halveringsregeln i 3 § mot en regel som i och för siginte ger någon ledning och som delvis är avsedd att tUlämpas dhekt i strid motde principer som man har åsyftat att nå överensstämmelse med. bärande skäl inte föreligga att i fråga om sådan skada somomfattas av TFL låta den omständigheten att fordonet förts av arbetstagare itjänsten medföra inskränkning i förarens skadeståndsansvar och i hanseventuella regressansvar. Å andra sidan finner föreningen inte heller skälföreligga att i samband med en lagstiftning, som bl, a, åsyftar vissinskränkning i arbetstagares personliga skadeståndsansvar, införa regler somdelvis syftar till en ökning av samtliga bUförares ansvar gentemot bUägare, Attdetta ansvar täcks av trafikförsäkring är enligt föreningens mening en sak försig och bör inte påverka det primära skadeståndsansvar som trafikförsäkringenskall täcka. Enligt 2 § svarar ägare och förare av motorfordonsolidariskt för skada som uppkommer i följd av trafik med fordonet, om det inteframgår av omständigheterna att skadan inte orsakats genom förarens vållande. Ifråga om den inbördes ansvarsfördelningen mellan ägaren och föraren gällerenligt 3 § samma lag att de sinsemellan skall ta del i betalningen av skadeståndetmed hälften vardera. Denna schematiska fördelningsregel är motiverad bl. a. avatt ägaren i de flesta fall inte har del i skadan på annat sätt än genom detansvar han bär för föraren och att därför en fördelning efter hur stor del varoch en av de ansvariga har i olyckan inte skulle vara praktikabel. strider 3 § i sin nuvarande lydelse mot de principerom en lindring av en arbetstagares skadeståndsansvar som bär upp 4 § ikommitténs förslag. Paragrafen blh missvisande även om fördelningsfrågan i falldå föraren har fört bilen i sin tjänst som arbetstagare i viss utsträckningkan lösas genom att 4 § i kommitténs förslag anses reglera ett moment ianställningsförhållandet. Men tjänsteavtalet kan inte inverka påansvarsfördelningen i fall då föraren är anstäUd hos någon annan än bUensägare. Fördelningsregeln bör därför ändras. Genoni att föreskriva, att ägareoch förare, som båda bär presumtionsansvar enUgt lagen, skall ta del ibetalningen av ersättnmgen efter vad som prövas skäligt med hänsjm tUlomständigheterna, gör man det enligt kommittén möjligt att tUl- Majtts proposition nr 5 år1972 lämpa de nämnda principerna i fall då bilföraren äranställd hos bUens ägare eller annan person. Majoriteten av remissinstanserna har inte haft någraerinringar mot kommitténs förslag. riktar emellertidi sitt yttrande allvarliga invändningar mot den föreslagna ändringen av 3 §BAL. Föreningens kritik går i huvudsak ut på att man inte för det mycketbegränsade antal fall där fördelningsfrågan får betydelse bör ersätta dennuvarande klara fördelningsregeln med en regel som kommer att vålla oklarhetoch komplikationer i tUlämpningen. Föreningen pekar på att jämkning över huvud taget inte kankomma i fråga i fall då föraren själv äger det fordon han för i tjänsten,eftersom detta skulle innebära en inskränkning också av trafikförsäkringensansvar. Frågan om nedsättnmg av förarens ansvar när han i sin tjänst som arbetstagarehar fört ett arbetsgivaren tUlhörigt fordon kan som kommittén också funnit regleras i kollektivavtal e, d. Den tredje kategori av fall då en arbetstagarespersonliga ansvar enligt bUansvarighetslagen kan aktualiseras avsersituationer då fordonets ägare är en annan person än förarens arbetsgivare.Dessa fall är enligt föreningen av underordnad praktisk betydelse ochmotiverar i varje faU inte att man överger den nuvarande fastafördelningsregeln. Regress mot arbetstagaren aktualiseras i praktiken bara näromständigheterna är sådana att en nedsättning av förarens personligaansvarighet inte bör äga rum. Mot det begränsade praktiska intresset av att ansvaret kanfördelas mellan ägare och förare efter skälighet ställer föreningen bl. a. deprocessuella komplikationer som den föreslagna fördelningsregeln skullemedföra. Föreningen pekar emellertid också på vissa inkonsekvenser i kommitténsuttalanden om hur den nya fördelningsregeln skall tiUämpas och vänder sig särskUtmot kommitténs ståndpunkt att någon reducering av skadeståndet inte skall ägarum när föraren bär presumtionsansvar för skada som har drabbat ägaren själv.Här skulle alltså, framhåller föreningen, tUlämpas en princip rakt motsatt densom avses gälla när tredje man är skadelidande. Kommittén har enligtföreningen gått förbi frågan om förarens regressansvar för skada som tUlfogatsägaren. Enligt föreningen kan man knappast behandla regressfall ochicke-regressfall olika, så att ägaren får mindre skadestånd, när regress motföraren kan bU aktuell än när regress är utesluten. För egen del vill jag tUl en början något mer ingåendebehandla frågan om förhållandet mellan hilansvarighetslagens bestämmelser ochskadeståndsregler av det slag som jag nu föreslår. Bilansvarighetslagen har karaktären av enskadeståndsrättslig speciallagstiftning om skärpt skadeståndsansvar för vissarättssubjekt med avseende på en viss typ av skador. Skärpningen av ansvaretkommer främst till uttryck i reglerna om omvänd bevisbörda, Rättspolitisktmotiveras särregleringen av att det här rör sig om en verksamhet som erbjudersärskilda Kungl Majtts proposition nr 1972 441 faromoment och skaderisker samt att skadefrekvensen ärhög. De skadelidandes reparationsintresse framträder därför med särskUdstjrrka. Det lär vara dessa förhållanden som har föranlett lagstiftaren attinte bara införa särskilt stränga skadeståndsregler på detta område utan ocksågenom trafikförsäkringslagstiftningens regler säkerstäUa att ersättning förskada i följd av bUtrafik så gott som alltid kommer att utgå. I fråga om förhållandet mellan en speciallagstiftning avdet slag utgör och sådana skadeståndsregler av allmän natur som bl. a. denya reglerna om arbetstagares skadeståndsansvar gäller i princip vad jagtidigare har uttalat om förhållandet i aUmänhet meUan skadeståndsrättsligspeciallagstiftning och allmänna skadeståndsregler (avsnitt 2.1.4.3. och2.2,4,7,), En tiUämpning i detta fall av det betraktelsesätt jag därvid hargett uttryck åt leder enligt min mening till att det culpaansvar med omvändbevisbörda som enligt åvilar förare av motorfordon inte kan nedsättas ellerbortfalla enligt den regel om arbetstagares skadeståndsansvar som jagföreslår. Det skulle inte vara förenligt med grunderna för speciaUagstiftningenpå biltrafikens område att på detta sätt försvaga den ersättningsgaranti tilltrafikoffrens förmån som denna lagstiftning syftar till. De särskilda ansvarsreglernai får med andra ord anses medföra bl. a. den modifikationen i de allmännaskadeståndsreglerna att en sådan generell regel som det här är fråga om heltsätts ur spel. förefaUer att ha utgått från enmotsatt ståndpunkt, såvitt gäller situationen för en bUförare som förmotorfordon i sin tjänst som arbetstagare. Föreningen sjmes nämligen ha antagitatt föraren-arbetstagarens ansvarighet enligt på grund av stjrrkt ellerpresumerat vållande skall kunna jämkas med stöd av 4 § kommittéförslaget,och föreningen har ingående behandlat vUka konsekvenser detta skulle kunna ledatUl. På den punkten torde emellertid föreningen ha gett förslaget en tolkningsom kommittén inte har åsyftat. Att en bUförare-arbetstagare inte kan få sittskadeståndsansvar i förhållande tUl den skadelidande nedsatt enligt den nyaregeln om arbetstagares skadeståndsansvar, hindrar emeUertid inte att fråganhur skadestånd skall slutiigt fördelas mellan honom och fordonets ägareunderkastas en reglering som tar hänsjm till under vilka omständigheter skadanhar uppkommit eller till speciella relationer mellan föraren och ägaren, som t.ex. att den förre är anställd hos den senare och har fört fordonet i tjänsten,(När det här och i det följande talas om ägare av motorfordon avses ocksåbrukare.) De skadeUdandes reparationsintresse, som ligger till grund för detskärpta förar-ansvaret har inte någon betydelse i dessa situationer, ochlagstiftaren står alltså fri att bedöma fördelningsfrågan med hänsynuteslutande till de skadeståndsansvarigas inbördes förhållanden. Normalt utgör trafikförsäkringen ocksåansvarsförsäkring tiU förmån för försäkringstagaren-ägaren. 442 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 återkrav mot förare för belopp som omfattas avansvarsförsäkringsmomentet i försäkringen kan föraren följaktligen göra deinvändningar mot kravet som han kunnat göra om ägaren själv hade gjortåterkravet gällande. Reglerna om den inbördes ansvarsfördelningen mellan ägareoch förare får här direkt betydelse. gällande ordning på trafikförsäkringsområdet medför attfrågan om skadeståndets fördelning mellan förare och ägare mera säUan bliraktueU i praktiken. Vissa speciella undantagssituationer måste dock uppmärksammas,I en del visserligen fåtaliga fall utgår inte någon trafikförsäkringsersättning.Det gäller till en början när skada har orsaktas av fordon som brukas inominhägnat område och därför inte behöver vara trafikförsäkrat (s,k.områdesfordon). Man måste vidare beakta möjligheten av att skada för vilkentrafikförsäkringsersättning utgår överstiger de försäkringssummor som gällerenligt 11 § TFL låt vara att dessa fall numera är av nästan rent teoretiskart. Slutligen har man att uppmärksamma de fall då försäkringsersättning inteutgår på grund av att fordonet ägs eller nyttjas av staten (4 § TFL och 1939års lag med vissa bestämmelser rörande trafikförsäkring å motorfordon, somnyttjas av staten, m. Frågan om fördelning mellan ägare och förare av ansvaretmot tredje man uppkommer givetvis först sedan tredje man har fått ersättningför sin skada ur trafikförsäkring eller från trafikförsäkringsföreningen eUerdirekt av skadeståndsskyldig ägare eUer förare. En tiUämpning av 3 § förutsätteratt föraren svarar på grund av presumerat vållande. Visas han vara vållande,blir frågan om ansvarsfördelningen i samtliga de situationer där ett återkravmot föraren över huvud taget kan aktualiseras att bedöma enligt 11 § BAL.Svarar föraren på grund av presumerat våUande och ligger våUande ägaren tilllast, har föraren enligt nämnda lagrum full återkravsrätt mot ägaren, ochdenne kan inte göra någon regressrätt gäUande mot föraren. Men när endastpresumtionsansvar enligt 2 § åvilar ägaren, blir 3 § att tiUämpa,Enligt lagrummets nuvarande lydelse skall i ett sådant fall ansvarighetenfördelas lika mellan ägaren och föraren. Kommittéförslaget innebär attfördelningen i stället skall ske på grundval av en skälighetsprövning, varvidgrunderna för förslagets regel om arbetstagares skadeståndsansvar kan vinnabeaktande i de fall då föraren har fört fordonet i sin tjänst som arbetstagarehos ägaren eller hos tredje man. Men det framgår av vad jag har sagt i detföregående, att fördelningsfrågan får praktisk betydelse bara i ett mycketringa antal fall. Den aktualiseras över huvud taget inte i fråga omersättningar som har utgetts för skada i följd av trafik med fordon som ägseller njrttjas av staten. I praktiken torde det nästan aldrig inträffa attförsäkringssumma enligt 11 § TFL inte räcker tiU full skadeersättning. Kvarstår dels fall då trafikförsäkringsplikt inte har förelegat på den grund attdet är fråga om områdesfordon, dels fall då regress förtrafikförsäkringsersättning kan utövas mot ägare eller förare på annan Kungl Majtts propositiöh nr 1972 443 grund än påståendet om vållande till skadan, t, ex, närfordonet med ägarens vetskap har förts av en körkortslös eller spritpåverkadförare. Även om också dessa fall är fåtaliga bör en lagreglering i ämnetåterspegla vad lagstiftaren anser önskvärt från sociala och samhällsekonomiskasynpunkter. En regel om hälftendelning fyller enligt min mening intedetta krav. Omständigheterna kan vara högst varierande och en hälftendelningkan leda tUl stötande resultat. Detta gäller särskUt i fall av skada i följd avtrafik med områdesfordon. Regelmässigt är det här fråga om förare som har förtfordonet i tjänst som arbetstagare. Om ägaren också är förarens arbetsgivarekan man visserligen, som kommittén har påpekat, komma till ett tillfredsställanderesultat genom en tolkning av tjänsteavtalet i överensstämmelse med grundernaför den nya regeln om arbetstagares skadeståndsansvar. Men även bortsett frånatt denna väg inte är framkomlig, när föraren är anställd hos annan änfordonsägaren, är det naturligt att lagstiftningen gör det möjligt fördomstolarna att direkt tillämpa det betraktelsesätt som ligger till grund förden nya skadeståndsregeln. Från dessa synpunkter är en regel omansvarsfördelning på grundval av en skälighetsprövning att föredra framför dennu gällande schematiska likafördelningsregeln. Som jag har påvisat inverkar kommittéförslagettill ändrad lydelse av 3 § inte på den skadelidandes ersättningsrätt. Fören speciell typ av skadesituationer, som har särskilt uppmärksammats av bådekommittén och trafikförsäkringsföreningen, finns det emellertid anledning attgå något närmare in på frågan om den skadelidandes ställning enligt förslaget.Det gäller de fall då en presumtionsansvarig ägare själv har lidit skada tillsin person eller har tillfogats skada på annan egendom än fordonet självt ellersådan egendom som befordrats med detta. I rättspraxis har fastslagits att ägaren i ett sådant fallfår underkasta sig jämkning av sin rätt tUl skadestånd av föraren (och ur sinegen trafikförsäkring) enligt grunderna för 2 § och att jämkning skallenligt (grunderna för) 3 § ske tUl hälften av full ersättning. Kommitténhar för sin del förutsatt att den regel om ansvarsfördelning efter skälighetsom kommittén föreslår i stället skall leda till att ägaren får fullersättning i de fall »då förarens ansvar är täckt av trafikförsäkring». Detfinns nämligen enligt kommittén i dessa fall inte någon anledning att reduceraägaren tUlkommande skadestånd. menar kommittén att den nyafördelningsregeln normalt bör leda till att ägaren slutUgt får ensam bäraansvaret för ersättning tUl tredje man i de fall då personlig ansvarighetenligt 2 § för både ägare och förare aktualiseras.Trafikförsäkringsföreningen har påvisat inkonsekvenserna i dessa resonemang. Det torde följa av allmänna grundsatser, att enskadelidande bilägare, som själv bär presumtionsansvar enligt 2 § , får tålajämkning av sitt skadestånd när han riktar ersättningskrav mot en likaledespresumtions- Maj:ts proposition nr 5 år1972 ansvarig förare av det egna fordonet. Eftersom det i ettsådant fall inte är möjligt att bestämma jämkningsgraden på grundval av enkonkret vållandebedömning och omständigheterna i övrigt vid skadetiUfälletknappast kan ge någon ledning, lär resultatet regelmässigt bli att jämkningsker tiU hälften av fullt skadestånd. Det har som nämnt också blivit resultateti de fall då frågan har blivit föremål för prövning i högsta domstolen. Dennahar härvid uttryckligen åberopat fördelningsregeln i 3 § . Det framgår inteklart av föreUggande rättsfall, om högsta domstolen har ansett att regeln idetta lagrum om hälftendelning av skadeståndsansvaret (mot tredje man)automatiskt måste leda till att också frågan om jämkning av ägaren självtillkommande skadestånd skall bedömas på grundval av en likafördelnings-principeller om domstolen i 3 § endast sett en indikation på att in dubio en 50%-ig jämkning bör ske. För egen del anser jag att en fördelningsregel av dettaslag inte är bindande vid prövning av jämkningsfrågan men att det självfalletär mycket som talar för att jämkning sker i nära överensstämmelse med vad somgäller i fråga om den inbördes ansvarfördelningen. Det framgår av vad jag nu har anfört att jag inte kan heltansluta mig tUl kommitténs uttalanden om hur frågan om jämkning enligtgrunderna för 2 § av en presumtionsansvarig bUägares skadeståndsanspråk moten presumtionsansvarig förare av det egna fordonet skall bedömas, för denhändelse 3 § utformas som en regel om ansvarsfördelning på grundval av enskälighetsprövning. Att »förarens ansvar är täckt av trafikförsäkring» börsåledes enligt min mening inte inverka vid jämkningsfrågans prövning.Existensen av försäkring på den skadeståndsskyldiges sida får lika litetbetydelse här som vid bedömningen av en fråga om jämkning på grund avmedvållande. Vid en prövning av ägarens skadeståndsanspråk mot föraren blir detaUtså som fråga om en fri »medverkansbedömning», varvid dock storhänsyn självfallet får tas tUl hur fördelningen av de båda parternasansvarighet mot tredje man bör ske. Att denna fördelning efter en eventueUändring av 3 § i enlighet med kommittéförslaget skall ske på grundval av enfri skälighetsprövning i stäUet för en schematisk lika-fördelnmgsregel kommersåledes att inverka också på bedömningen av i vilken omfattning ägarensskadeståndskrav mot föraren skaU bifallas. Och normalt torde domstolarna iöverensstämmelse med hittUlsvarande praxis komma tUl att överensstämmandefördelnings- resp. jämkningskvoter skall tillämpas. Ett genomförande av kommitténs förslag tUl nyfördelningsregel i 3 § kommer med detta betraktelsesätt inte att leda tillsådana inadvertenser som trafikförsäkringsföreningen har befarat. Inte heller iövrigt innefattar enligt min mening föreningens kritik övertygande skäl för attden nuvarande fördelningsregeln i 3 § är att föredra framför den avkommittén föreslagna bestämmelsen. Däremot utgör det ett starkt argument förkommitténs förslag att den nya fördelningsregeln i motsats tUl den nu gäUandemed- Majtts proposition nr 1972 445 ger att kan tUlämpas i fullöverensstämmelse med den lagstiftning i fråga om arbetstagaresskadeståndsansvar som jag föreslår. Pågrundval av dessa överväganden biträder jag kommitténs förslag till ändradlydelse av 3 § . I enlighet med vad jag har anfört i avsnitt 2,4, har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till skadeståndslag samt tilllagstiftning om sådana följdändringar i andra lagar som jag har behandlat idet föregående. Lagförslagen torde få fogas vid statsrådsprotokollet idetta ärende som bilaga 4. En översikt över departementsförslagets motsvarigheter igällande rätt och i kommittéförslagen har tagits in i slutet av bilaga 4, 446 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 Den lagstiftning som jag föreslår syftar tUl en regleringav ett flertal skadeståndsrättsliga frågor av allmän natur. Lagstiftningenbehandlar de praktiskt viktigaste fallen av skadestånd på grund av eget eUerannans vållande. Inom denna ram tar lagstiftningen ställning tUl åtskUligaproblem av grundläggande natur som är gemensamma för hela denutomobligatoriska skadeståndsrätten. Men som jag har påpekat ärlagstiftningen långt ifrån uttömmande. I den praktiska tillämpningen måste ettstort antal frågor besvaras med utgångspunkt i allmänt erkändaskadeståndsrättsliga grundsatser, vilka alltså supplerar de bestämmelser somden nya lagen innehåller. Lagen har sålunda karaktären av en ramlagstiftning.Med den utformning av lagen som jag föreslår bör den emellertid enligt minmening bUda en lämplig stomme, på vilken man successivt kan bygga vidare i detfortsatta arbetet på att åstadkomma ett lagverk som förtjänar namnet en allmänskadeståndslag. Jag räknar aUtså med, att efterhand som ett fortsattreformarbete på skadeståndsrättens område ger resultat, nya eller mer detaljeradeskadeståndsregler av allmän natur dvs. regler som inte bara rör avgränsadeverksamhetsområden skall kunna integreras i den lag som föreslås. Under dessa förhållanden och även om det med denbegränsade räckvidd lagen tUlsvidare kommer att ha inte är helt rättvisande,anser jag det inte möta betänkligheter att lagen ges rubriken »skadeståndslag».Det är f. ö. sannolikt, att lagen i det allmänna språkbruket kommer att omtalasunder denna beteckning även om den formeUt får en rubrik som på ett mer adekvatsätt anger dess begränsning, som t. ex. »lag med vissa bestämmelser omskadestånd». Jag finner det då naturligt att lagens namn redan från börjananpassas tiU detta språkbruk. I överensstämmelse med vad jag har anfört i det föregående(avsnitt 3.3.) bör den nya lagen i särskilda avsnitt behandla dels skadeståndpå grund av eget vållande, dels principalansvaret och skadestånd vid utövningav offentlig myndighet, dels arbetstagares skadeståndsansvar och delsslutligen vissa för dessa områden gemensamma frågor eUer i övrigt frågor av mergenerell natur. Den bestämmelse om lagens tUlämpningsområde som enligt vad jagtidigare har anfört (avsnitt 2.1.4,3,) skall tas upp i lagen bör placeras iett inledande avsnitt. Av skäl som jag skall utveckla närmare i det följande(avsnitt 5.1.1.2.) bör i lagen tas upp en definition av uttrycket »renförmögenhetsskada». Definitionen bör ingå i det inledande avsnittet. Som jag nämnde får man räkna med att den nya lagenvid återkommande tUlfäUen och efter hand som detskadeståndsrättsliga reformarbetet fortskrider ändras eUer kompletteras av nyabestämmelser. Maj:ts proposition nr 1972 447 En första revision kan förutses , närden nu arbetande skadeståndskominittén har redovisat resultatet av sitt arbete.Den successiva utbyggnad av lagen som sålunda kan väntas ske kommer attmedföra vissa lagtekniska konsekvenser i form av omnumrering av de äldreparagrafema. Detta innebär uppenbara olägenheter med risk för felaktiga hänvisningaroch åtföljande missförstånd. Ölägenheterna blir särskUt påtagliga när det somhär gäller en lag, som kommer att åberopas och tillämpas praktisk tagetdagligen, inte bara av domstolarna utan även och kanske framför allt avförsäkringsbolagen eller över huvud taget utom rätta. Dessaolägenheter kan i viss utsträckning undgås eller reduceras om man indelar lageni skilda kapitel med separat paragrafnumrering inom de enskUda kapitlen. a. också den fördelen att man kan tUlfoga ett hélt nytt avsnitt varsom helst i lagen utan att man behöver företa en omnumrering av någon enda avde äldre paragrafema utan på sin höjd bara av något eller några kapitel. Trotsatt en kapitelindelning av detta slag innebär en avvikelse från i dagvedertagen lagstiftningsteknik, när det gäller ett lagverk av detta slag och avså ringa omfattning, viU jag av dessa skäl förorda en sådan uppbyggnad avlagen. Departementsförslagethar i enlighet med det anförda indelats i fem kapitel. 1 kap. har rubrikenoch innehåUer den nämnda bestämmelsen om lagenstiUämpningsområde samt definitionen av »ren förmögenhetsskada» (12 §§). Underrubriken tas i 2 kap. upp den allmännaculparegeln samt bestämmelserna om skadeståndsansvaret för barn under 18 åroch för psykiskt abnorma personer (13 §§), I 3 kap,, som har fått rubrikentas upp regler om arbetsgivares principalansvar och omersättning för skada uppkommen vid myndighetsutövning (19 §§). 4 kap.innehåller under rubriken den särskildabestämmelse som inskränker arbetstagares personliga skadeståndsansvar förskador som de vållar i sin tjänst. I 5 kap. slutligen tas under rubrikenupp ett antal regler av allmän natur. Bestämmelsernarör frågor om ansvarighet för ren förmögenhetsskada genom brott, om skyldighetatt ersätta psykiskt lidande vid vissa brott mot den personliga integriteten,om ersättningsgiU skada vid person- eller sakskada, om jämkning av skadeståndpå grund av medvållande, om solidariskt ansvar för flera skadeståndsskyldigaoch om visst undantag från skadeståndsansvar enligt lagen i fråga om skadagenom straffbar underlåtenhet att avslöja brott (18 §§). Lagen avslutas påsedvanligt sätt med ikraftträdande- och övergångsbestämmelser. Rörande de enskilda bestämmelsema i förslaget till skadeståndslagvill jag anföra följande. Maj:ts proposition nr 5 år1972