prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — med anledning av handlande eller underlåtenhetsom skulle medföra skadeståndsansvar för en frisk vuxen person undermotsvarande omständigheter i övrigt men att skadeståndsskyldigheten skallbestämmas på grundval av en skälighetsprövning. Som jag har anfört i detföregående skaU vid denna skälighet&prövming tas hänsyn till sjukdoms-eller abnormtUlståndets art ooh grad, den skadevållande handlingensbeskaffenhet, föreliggande ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. Enligt kommittéförslaget skaU några särskUda kriterier förskälighetsbedömningen inte anges i lagtexten, som i kommitténs utformninganger endast att skadan skall ersättas »i den omfattning som med hänsyn till omständigheternaprövas skälig». Det förefaller mig emellertid naturligt att man här, liksom närdet gäller barn och f. ö. i överensstämmelse med gällande lag,anger de viktigaste faktorer som skall tas i betraktande vidskälighetsprövningen. Frånvaron av varje hänvisnmg i paragrafen till sådanaomständigheter kan föranleda missförstånd, särsldlt vid en jämförelse med 2 §.Det kan exempelvis inbjuda till antagandet, att de ekono- Maj:ts proposition nr 1972 465 miska förhållandena här praktiskt taget inte skalltillmätas någon betydelse. Men detta är inte avsikten. Som jag nämnde ärdet sjukdomens art och grad, dvs, skadevällarens sinnestillstånd, handlingensbeskaffenhet och de ekonomiska förhållandena som i första rummet skall tas ibetraktande, och jag anser det lämpligt att detta anges i lagtexten. Det ärockså en fördel att det råder en lagleknisk överensstämmelse mellan 2 kap. 2 §i departementsförslaget och förevarande paragraf med hänsyn tUl att det kanbli fråga om en samtidig tillämpning av de båda bestämmelserna. I likhetmed den allmänna culparegeln i 1 § och bestämmelsen om bams skadeståndsansvar i2 § bör förevarande stadgande gälla endast i fråga om person- och sakskada. Detkompletteras emellertid liksom de nyssnämnda paragraferna av föreskriften i 5kap, 1 § departementsförslaget om ersättning för ren förmögenhetsskada genombrott. Av skäl motsvarande dem som jag har anfört vid minbehandling av barns skadeståndsansvar (2 §) förordar jag, att termen »våUande»används för att beteckna de förfaranden av psykiskt abnorma personer som skallkunna föranleda skadeståndsskyldighet. 1 enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs i förevarande paragraf av departementsförslaget, att den som vållar person- ellersakskada under inflytande av sinnessjukdom eller sinnesslöhet skall ersättaskadan, i den mån det är skäligt med hänsyn till hans sinnestillstånd, handlingensbeskaffenhet, föreliggande ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter(första punkten), och att detsamma gäller när någon vållar sådan skada underinflytande av annan rubbning av själsverksamheten samt rubbningen inte ärsjälvförvåUad och tillfällig (andra punkten). Bortsett från den utvidgning av personkretsen som harskett åsyftar den föreslagna bestämmelsen inte att leda till någon ändradrättstillämpning. I princip skall bedömningen huruvida skadeståndsskyldighetföreligger ske med utgångspunkt i de aktsamhetsnormer som ligger till grund förculparegeln. På den subjektiva sidan kan det däremot, liksom när det gällerbarn, bli fråga om en avvikande tillämpning. Sålunda kan det tänkas fall där skadeståndbör dömas ut, fastän man med hänsjm tUl skadevåUarens sinnes-tUlstånd inte kantala om uppsåt eller vårdslöshet i vanlig mening. Kommittén har som exempelnämnt, att en person efter fullt utbruten sinnessjukdom dödar någon. Här kanförhållandena vara sådana, att skadevållaren bör åläggas skadestånd. Med skadevåUarens »sinnestillstånd» avses som nämnt artenoch graden av hans sjukdom. Man får räkna med större variationer i fråga ominverkan av ett psykiskt abnorm- eller sjukdomstUlstånd än när det gäller ettbarns ålder och utveckling. Dels varierar ofta sjukdomens inverkan på densjukes bedömningsförmåga avsevärt från tid till annan. Men dessutom är det inte 30 Bihang till protokoll 1972. Majtts proposition nr 1972 säkert,att en i och för sig allvarlig psykisk sjukdom sätter den sjuke ur stånd attbemästra alla olika livssituationer. Han kan i många avseenden vara attbetrakta som praktiskt taget frisk och normal, under det att hans avvikande beteendei vissa situationer t. ex. i hans förhållande till viss eller vissa personer måste uppfattas som en omedelbar följd av sjukdomens inverkan. Inomramen för ett hänsjmstagande till handlingens beskaffenhet finns utrymme attbeakta skadevåUarens inställning i det enskUda fallet, dvs. om handlingen varuppsåtlig eller inte eller i vUken mån hans förfarande kan tilhäknas honom somvårdslöshet. Det är dock inte utan vidare givet att en uppsåtlig handling skallbedömas strängare än ett oaktsamt beteende. Bedömningen i det hänseendet bliri avsevärd mån beroende av sjukdomstillståndet och hur detta inverkar påskadevållaren i olika situationer. Liksom när det gällerbarn kommer de ekonomiska förhållandena att spela en viktig roll. I första handskall hänsyn tas till försäkringsförhållandena. Inom ramen för en föreliggandeansvarsförsäkring bör fullt skadestånd undantagslöst dömas ut, underförutsättning att skadevållaren anses över huvud taget vara ansvarig förskadan. Också försäkring på den skadelidandes sida bör beaktas. Uppenbart äremellertid att det i allmänhet finns betydUgt mindre skäl att i fråga om enpsykiskt abnorm person beakta skadeståndets ekonomiska verkningar för honom ännär det är fråga om barn eller ungdomar. I praktiken torde det därför bli mersällsynt i hithörande fall att de ekonomiska förhållandena tillmätssjälvständig betydelse, än när det gäller personer . Men omomständigheterna i övrigt är speciellt ömmande, kan det finnas skäl att beaktaatt skadevåUaren har en svag ekonomi eller att den skadelidandes möjligheteratt bära föriusten t. ex. därför att han har försäkring är särskiltgynnsamma. Den bedömning jag nu har gjort torde i huvudsak överensstämma medvad som gäller f. n. Frågan omskadeståndsansvaret för den som våUar skada under inflytande av annan rubbningav själsverksamheten än sinnessjukdom eller sinnesslöhet behandlas idepartementsförslaget i sin helhet i en särsldld bestämmelse i andra punktenav förevarande paragraf. Där görs på ett mera indirekt sätt det tidigareberörda undantaget för självförvållade själsrubbningar. I kommittéförslagettalas i dessa fall om »nedsättning» av skadeståndet. Detta uttryckssättåterkommer inte i departementsförslaget. Det har inte ansetts fullt adekvat, eftersombestämmelsen i första punkten inte är att anse som en jämkningsregel i egentligmening utan som en självständig bestämmelse om skadeståndsansvar på grundval aven fri skälighetspröv-nmg. Ifråga om paragrafens tiUämpning beträffande de nytUlkomna kategorier avskadevållare som lider av annan själslig abnormitet än sinnessjukdom ellersinnesslöhet och vilkas tillstånd inte är så aUvarligt att det kan jäm- KunglMajtts proposition nr 1972 467 ställasmed sinnessjukdom är det knappast möjUgt att ange några bestämda riktlinjer,eftersom man här måste räkna med stora variationer. Helt allmänt kan docksägas, att det bara mer undantagsvis torde bli aktuellt att ålägga dessaskadevåUare ett lindrigare skadeståndsansvar än som följer av den allmännaculparegeln. De vanligaste skadefallen torde utgöras av vålds-ellerförmögenhetsbrott begångna av psykopater, och i sådana faU bör som hittillsfullt skadeståndsansvar normalt inträda. Förevarandeparagraf upptar i första stycket en grundläggande bestämmelse om arbetsgivaresprincipalansvar, vilken i sak motsvarar 1 § i skadeståndskommitténs förslag II. Bestämmelsen saknar motsvarighet i gällande lag. Paragrafens andrastycke innehåller en erinran om att frågan om ansvarighet för skada genomoffentlig myndighetsutövning är särskilt reglerad i förevarande kapitel. Iöverensstämmelse med de överväganden som jag har redovisat närmare i denallmänna motiveringen (avsnitt 2.2.4.3. och 3.3.) skall i förevarande kapitelav den nya lagen tas upp bestämmelse om oinskränkt principalansvar förarbetsgivare med avseende på person- och sakskada. Principalansvar enligtdenna bestämmelse skall gälla oavsett om den skadevållande medhjälparen intaren överordnad stäUning eller är någon av de lägst anställda och skalltillämpas oberoende av om skadan har drabbat en utomstående person eUer någonav arbetsgivarens egna anställda. Bestämmelsen skall gälla i både ekonomisk ochicke-ekonomisk verksamhet. Som jag har utvecklat i det föregående vid minbehandling av frågan om huvudgrunderna för en lagstiftning om det allmännasskadeståndsansvar (avsnitt 2.3.6,3. och 3,3,) skaU den allmänna bestämmelsen omarbetsgivares principalansvar vara tillämplig också på de offentligrättsligasubjekten i den mån det inte är fråga om skada i sådan verksamhet sominnefattar utövning av offentlig myndighet. Frågan om statens och kommunernasskadeståndsansvar för skada av sist nämnt slag skall i sin helhet regleras genomsärskilda bestämmelser. Närdet gäller kretsen av skadevållare för vilka en arbetsgivare skall bäraprincipalansvar enligt den aktuella bestämmelsen har jag i det föregåendeanvänt termen »arbetstagare» utan precisering och utan att närmare ange vilkamedhjälpare som avses. bar för sin del ansett attuttrycket »arbetstagare» bör kunna användas också i lagtexten för att betecknade kategorier av medhjälpare för vilkas vållan- 468 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 de en arbetsgivare skall svara. Kommittén framhåller atttermen förekommer i åtskUliga lagar utan att någon definition brukar ges.Vidare erinrar kommittén om att man tidigare brukade skilja mellan ettcivilrättsligt och ett något mer omfattande socialrättsligt arbetstagarbegreppmen att numera det civilrättsliga begreppet på flertalet rättsområden liggertill grund när man bestämmer vem som är arbetstagare. Enligt kommitténsuppfattning bör ett civilrättsligt betraktelsesätt anläggas också vidtUlämpningen av en lagstiftning om principalansvar. Man skall således här hämtaledning av den praxis som redan föreligger angående arbetstagarbegreppet. Medhänsyn till grunden för och syftet med den nya lagstiftningen kan dock gränsenkring detta begrepp inte dras helt på samma sätt för skadeståndsrättens del sompå andra rättsområden. Vidare utgår kommittén från att bestämmelsen bör i vissomfattning tillämpas analogiskt på en rad olika kategorier av skadevållare sominte kan räknas som arbetstagare, t.ex. värnpliktiga, interner på anstalter,skolelever m. fl. Kommitténs ståndpunkt i denna fråga har föranlett visskritik vid remissbehandlingen. På ett par håll har man satt i fråga, om inteordet arbetstagare bör undvikas i lagtexten eller förses med förtydligande tillägg.Det har ansetts önskvärt att man slipper laborera med analogier, om man villålägga principalansvar i den omfattning som kommittén har förutsatt. En delremissorgan har betonat att arbetstagarbegreppet i möjligaste mån bör ges enenhetlig innebörd på olika rättsområden. Av främst detta skäl har vissaremissinstanser ställt sig principiellt avvisande till tanken att införa ettspeciellt arbetstagarbegrepp för principalansvaret. Bl, a. har arbetsdomstolensordförande förordat att man utgår från det civilrättsliga arbetstagarbegreppetoch, i den mån så anses befogat, tillämpar lagen analogiskt i andrasituationer. anser det olämpligt att begreppet ges ettannat innehåll här än det har inom socialförsäkringen, som i regel svarar fördet grundläggande skyddet vid personskador. Flertalet remissinstanser haremellertid inte haft något att erinra mot en utvidgning av arbetstagarbegreppeteller har uttryckligen tillstyrkt en sådan. Även bland dessa remissorgan hardock rått delade meningar om hur långt utvidgningen bör sträcka sig. I likhet med kommittén anser jag att principalansvaret böromfatta vållande också av vissa kategorier medhjälpare som faller utanför detcivU-rättsUga arbetstagarbegreppet. Det skulle med hänsyn härtill vara tilltalande,om man kunde finna en särskUd term för att beteckna de medhjälpare som skallkunna ådra en arbetsgivare principalansvar. Detta bereder emeUertid storasvårigheter. Att som har föreslagit i lagtexten tala omansvar för »den som någon har i sin tjänst» skulle leda till en alltför snävgränsdragning i vissa situationer. Andra tänkbara uttryck är behäftade medliknande svagheter. Under dessa förhållanden vill jag för egen del förorda, atttermen arbetstagare används i förevarande Kungl Majtts proposition nr 1972 469 paragraf, trots att begreppet här måste ges en något annaninnebörd än i annan lagstiftning. 1 likhet med kommittén anser jag att dettainte inger allvarligare betänkligheter. Det är inte ovanligt att ett och sammabegrepp används i civUrättslig lagstiftning men ges ett varierande innehållberoende på i vilket sammanhang det förekommer. Särskilda synpunkter gör siggällande på skadeståndsrättens område och föranleder att arbetstagarbegreppethär får ett specifikt innehåll. Det rör sig nämligen i detta sammanhang iförsta hand om förhållandet meUan arbetsgivaren och tredje man, inte om detinbördes förhållandet mellan parterna i tjänsteavtalet. Rättstekniska skältalar också för kommitténs ståndpunkt. I enlighet med vad jag har sagt i detföregående skall den nya skadeståndslagen innehålla särskUda regler ombegränsning av det personliga skadeståndsansvaret för den som våUar skada underutförande av arbete i annans tjänst. I dessa bestämmelser lär någon annan termän arbetstagare inte kunna komma i fråga. Som jag skall utveckla närmare i detföljande är det här väsentligen fråga om samma kategorier skadevållare som demvilka skall kunna utlösa principalansvar. Under sådana förhåUanden bör också enenhetlig terminologi användas. I fråga om beskaffenhet av den skadevållande handlingenhar skadeståndskommittén utgått från att pnncipalansvar skall inträda endastunder förutsättning att arbetstagaren har handlat culpöst i objektiv mening,dvs. har åsidosatt de aktsamhetsnormer som den allmänna culparegeln vilar på.Kommittén har emellertid också förutsatt att ansvarighet skall kunna åläggasen arbetsgivare vid s, k, anonym culpa och vid kumulerade fel. Det betyder bl.a., att principalansvar skall kunna tillämpas även om en skadevållande på grundav brister i det subjektiva rekvisitét inte kan åläggas personligtskadeståndsansvar. Med dessa utgångspunkter har kommittén valt uttrycket»vållar» för att beteckna sådant handlande av en arbetstagare som skall kunnautlösa principalansvar. Ståndpunkten har i allmänhet godtagits underremissbehandlingen. För egen del kan jag i sak ansluta mig till kommitténsståndpunkt. Med den mer neutrala innebörd som jag i det föregående har tillagtbegreppet »vållande» (avsnitt 5.1.2.2. ), nämligen som en allmän betecknmg försådant handlande av en fysisk person som över huvud taget kan utiösaskadeståndsansvar för honom, bör emellertid kravet på objektivrt åsidosättandeav culparegelns handlingsnormer komma tUl uttryck i lagtexten, lämpligen genomatt där talas om skada som arbetstagaren vållar genom »fel eller försummelse». Som skadeståndskommittén har framhållit skallprincipalansvar kunna inträda endast under förutsättning att det råder ettvisst samband mellan den skadevåUande handlingen och vederbörande arbetstagaresverksamhet för arbetsgivarens räkning. I kommitténs lagförslag kommer dettatill uttryck på två sätt. För det första uppställs det kravet attarbetstagaren skall 470 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 ha vållat skadan »i tjänsten». Kommittén har här knutit antill en motsvarande begränsning i åtskilliga utländska rättssystem, sominnehåller lagbestämmelser om principalansvar. Enligt kommittén föreliggeremeUertid behov av en ytterligare begränsning. Kommittén framhåller, att ocksåvissa uppsåtliga handlingar kan anses begångna »i tjänsten», t. ex. misshandelsom en överordnad förövar mot någon underordnad, stölder eller andra brottsligahandlingar som en anställd förövar under eller i anslutning till arbetet etc.Vissa handlingar av detta slag ligger emellertid enligt kommittén så långtutanför vad arbetsgivaren skäligen bör ta i beräkning, att de inte rimligen börutlösa principalansvar för denne. Det s, k, husbondeansvaret i dansk och norskrätt har på grundval av sådana Överväganden underkastats vissa begränsningar irättspraxis. Enligt kommittén bör en arbetsgivare inte vara ansvarig t, ex, omen arbetstagare genom sabotage vållar förödelse eller personskada eller isinnesförvirring dödar någon, även om handlingen begås i nära samband medtjänsten. Detsamma bör enligt kommittén gälla om en arbetstagare under arbetetmisshandlar en personlig ovän bland arbetskamraterna. Enligt kommittén börbehovet av att kunna fritaga arbetsgivaren från ansvarighet i fall av denna arttillgodoses genom en uttrycklig bestämmelse. Kommittéförslaget innehåller ienlighet härmed en bestämmelse av innebörd att principalansvaret inte skallomfatta skada genom sådan handling som det, med hänsyn till verksamhetens ellerarbetsuppgiftens art, saknas skälig anledning att ta i beräkning (1 § andrastycket). Frågan om bandlingen är så »extraordinär» att arbetsgivaren inte börsvara för den skall enligt kommittén bedömas efter grunder som påminner omläran om adekvat kausalitet. Majoriteten av remissinstanserna har tUlstyrkt kommitténsförslag att principalansvaret begränsas genom kravet att arbetstagaren vållatskadan »i tjänsten». Den föreslagna bestämmelsen om undantag för s.k. »extraordinära»handlingar eller »abnormhandlingar» har i allmänhet också godtagits underremissbehandlingen. Även för egen del biträder jag förslaget att det ilagtexten ställs upp krav på att den skadevållande arbetstagaren skall hahandlat »i tjänsten», ett uttryck som f. n. används i bestämmelsen om redaresprincipalansvar i 8 § sjölagen. Formuleringen »under arbetsutövning», som harföreslagits i ett remissjitrande, antyder i alltför hög grad en enbarttidsmässig avgränsning och förmedlar därför knappast på ett adekvat sätt det kravpå funktionellt samband som det här är fråga om. Jag delar i och för sig kommitténs uppfattning att»abnormhandlingar» inte bör utlösa principalansvar för arbetsgivaren, även omde står i ett visst tidsmässigt eller praktiskt samband med arbetstagarens verksamhetför arbetsgivarens räkning. Enligt min mening är det dock inte nödvändigt attlåta detta komma till uttryck i en särskild bestämmelse. Genom en rimligtolkning av uttrycket »i tjänsten» bör det vara möjligt att nå en avgräns- Majtts proposition nr 1972 471 ning av tillämpningsområdet som väsentligen tillgodoser deändamålssynpunkter som har föranlett kommittén att föreslå den särskilda föreskriftenom abnormhandlingar. Jag vill särskilt erinra om att man i dansk och norskrättspraxis har nått fram till en sådan avgränsning utan särskilt lagstöd.Också andra skäl talar emot kommitténs förslag. Alldeles bortsett från dekomplikationer som skulle följa av att domstolarna nödgas ta hänsyn tUl två såi och för sig obestämda Icriterier som kravet att handlingen företagits itjänsten och att den varit på visst sätt beräknelig, inger det betänkligheteratt från principalansvarets tUlämpningsområde utesluta handlingar, som faktiskthar ett så nära samband med arbetstagarens verksamhet för principalens räkningatt de kan anses förövade i tjänsten, enbart på den grund att arbetsgivareninte skäligen kunnat ta dem i beräkning, I fall av denna art synes det, somockså framhållits i ett remissyttrande, ligga närmast till hands att låtaarbetsgivaren bära de ekonomiska följderna av att arbetstagaren avvikit frånvad man normalt kunnat förvänta av honom, I enlighet med dessa överväganden föreskrivs i förstastycket av förevarande paragraf att den som har arbetstagare i sin tjänstskall ersätta person- eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel ellerförsummelse i tjänsten. Utöver de avvikelser som jag redan har berört har iförhållande till kommittéförslaget gjorts den redaktionella förenklingen attdet särskilda omnämnandet av yrkesmässig verksamhet har fått utgå somöverflödigt. Med hänsyn till bl, a, paragrafens tillämpning i offentligverksamhet kan en sådan precisering t. o. m. framstå som något missvisande. Tillarbetstagare i paragrafens mening är som jag har nämnt i första handatt hänföra dem som omfattas av det civilrättsliga arbetstagarbegreppet sådantdetta har utbildats i domstolarnas tillämpning av annan civilrättsliglagstiftning, främst på arbetsrättens område. Paragrafen är sålundaundantagslöst tillämplig när förhällandet mellan den som anlitas för enarbetsuppgift och den som anlitar honom regleras av ett tjänsteavtal. Såväl dehögsta som de lägst anställda hos en arbetsgivare omfattas av bestämmelsen.Påpekas bör emellertid att vissa högre befattningshavare hos en juridiskperson, t, ex, verkställande direktören i ett aktiebolag, har ställning somorgan och att vållande av personer i organställning ådrar den juridiskapersonen skadeståndsansvar enligt den allmänna culparegeln i 2 kap.1 § departementsförslaget. Fastän vissa hithörande befattningshavare är attanse som arbetstagare blir det sålunda i sådana fall inte fråga om ettprincipalansvar enligt förevarande paragraf i förslaget. Saken har emellertidför skadeståndslagens del praktisk betydelse endast vid tillämpning avjämkningsregeln i 3 kap, 6 § departementsförslaget. Denna kan inte tillämpasnär en arbetsgivare svarar på Majtts proposition nr 5 år1972 grund av eget vållande utan bara när det är fråga om principalansvari egentlig mening (jfr avsnitt 5,1,3,6,), Med anledning av ett par remissuttalanden viU jagunderstryka, att det inte har någon självständig betydelse hur denskadevållande medhjälparen har anlitats av principalen, så länge det från andrasynpunkter är naturligt att betrakta förhåUandet mellan denne och den anlitadesom ett tjänsteavtalsförhållande. Här liksom vid tillämpning av den arbetsrättsligalagstiftningen blir det avgörande bl. a. om det föreligger ett subordinationsförhållande,dvs. i vad mån principalen enligt avtalet har befogenhet att bestämma överarbetets utförande och över huvud taget utöva kontroll över den anlitade.Principalansvar kan sålunda i princip tillämpas även när fråga är om ett renttiUfäUigt anställningsförhåUande, t. ex. när någon har anlitat en städhjälp, enbarnvakt eller en trädgårdsarbetare för några timmars arbete. Hemarbetare och andra s. k, okontrollerade arbetstagareanses i varje fall numera gå in under det civilrättsliga arbetstagarbegreppet.Det kan enligt min mening inte råda tvekan om att de okontrollerade arbetstagarnabör ådra vederbörande arbetsgivare principalansvar enligt förevarandeparagraf. Jag kan sålunda inte dela SAF :s uppfattning att en sådan tUlämpningskuUe gå längre än vad som är rimligt eller har stöd i ett allmäntbetraktelsesätt. En förutsättning för att principalansvar skall komma i frågaär emellertid här liksom i andra faU att den skadevållande handlingen harbegåtts i tjänsten, och som har framhållit i sitt remissyttrandetorde skador som t. ex. hemarbetare vållar inte sällan uppkomma under sådanaförhållanden att det inte kan anses vara fråga om våUande i tjänsten. Härigenomkommer paragrafens tUlämpning i hithörande fall att underkastas en naturligbegränsning. Som jag har sagt i det föregående bör principalansvar iganska vidsträckt omfattning tillämpas också vid vållande av åtskiUiga andrakategorier av medhjälpare än sådana som intar ställning av arbetstagare icivilrättslig mening. När det gäller att avgränsa paragrafenstillämpningsområde utanför de egentliga arbetstagarnas grupp bör deändamålssynpunkter som ligger till grund för förslaget om ett oinskränktprincipalansvar fÖr arbetsgivare och som jag har redovisat i det föregående(avsnitt 2.2.4.3.) I första hand bör sålunda beaktas hur deekonomiska följderna av skadefall i en viss verksamhet bör fördelas frånsamhälls- och företagsekonomiska synpunkter. En viktig synpunkt är vidare vemsom från praktiska och ekonomiska synpunkter står närmast att ordnaförsäkringsskyddet mot de skaderisker som det rör sig om.