prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Den föreslagna avgiften om skulle dock fåkvarstå till dess basbeloppet uppnår , då grundavgiften skullehöjas tiU . Följande höjningar skulle ske när basbeloppet stigit isådan mån att ytterligare påslag om motiveras enligt huvudregeln.Kammarrätten framhåller att en automatik, som förhinarar att grundavgiftenurholkas, också skulle underlätta för fristående jurister alt utförakonsultationer för grundavgiften och därvid få en rimUg kostnadsläckning. I fråga om avgiftssystemet för mellangruppen ochgränsdragningen mot den ekonomiskt bäst ställda gruppen har förslaget iallmänhet inte mötts med några erinringar. En del remissinstanser är dockkritiska i olika avseenden. ifrågasätter om tillräcklig hänsyntagits till de s. k. tröskelproblemen och stads rättshjälpsanstalt anseratt avgiftssystemet medför icke acceptabla tröskeleffekler förmellan-grapperna. pekar på alt en avsevärd tröskeleffektkan uppstå vid den gräns där subventionerad rättshjälp inte längre skall kommai fråga. HD:s ledamöter föreslår som en lösning på problemet med den alltförtvära övergången vid nyssnämnda gräns att man ovanför den högstainkomstklassen lägger ännu en klass, där sökanden skall betala hela den del avinkomsten som överstiger åtta gånger basbeloppet. SR förordar att gränsen motden ekonomiskt bäst ställda gruppen höjs från åtta lill tio gånger basbeloppet.Även Föreningen anser att gränsen bör höjas. Kammarrättenär tveksam om förmågan att betala rättshjälpsavgift Prop.1972: 4 127 verkligenökar i den utsträckning som kommer tUl uttryck i de föreslagna avgifterna iolika inkomstlägen. Man måste beakta t. ex. sociala förmåner i de lägreinkomslskikten och skatteprogressionen vid högre inkomst. Redan vid en inkomstav uppslår en tröskeleffekt, som har lill följd allinkomsttagarens förmåga att stå för höjningen av rältshjälpsavgiften ärobefintlig. Av etl lönetillskott på t. ex. går drygt hälften iskatt. Till höjningen av rältshjälpsavgiften (1/2 av ) kvarstårsåledes . Kammarrätten förordar en jämnareavgiftsprogression och en höjning av gränsen för subvention. I läget mellan sjuoch åtta gånger basbeloppet kan en kvotdel på en femtedel tillämpas och i lägetåtta nio gånger basbeloppet en kvotdel på en tredjedel tillämpas. Även Sveahovrätt, , samt Jurist- och samhäUs-vetareförbundetifrågasätter om tillräckUg hänsyn har tagits tUl skatteprogressionen.Rådhusrätten i anser det önskvärt med något generösare regler vidfastställandet av maximibeloppet. framhåller att mot bakgmnden avatt rättshjälpen skall ses som en social förmån och att andra sociala reformermed högre prioritet kan få stå tillbaka det kan anses mindre tillfredsställandeatt personer utan eller med ringa försörjningsplikt i mellan-inkomstgmppernaeller personer med relativt höga inkomster får del av förmånema. Genom den högaavgiftsökningen i det sista inkomstskiktet kommer å andra sidan maximibeloppetför många i denna in-komstgmpp att bli så högt att det kan hindra vederbörandefrån att ta tillvara sina intressen i mera omfattande rättsliga angelägenheter.Vissa ogynnsamma effekter kan också uppstå för personer med inkomster närmastöver maximigränsen. Promemorieförslagetom hur förmögenhet, skuldsättning eller annan särskild omständighet skallinverka vid bedömningen av sökandens ekonomiska ställning har i allmänhet intemötts med erinringar i remissyttrandena. anseremellertid att dessa omständigheter direkt bör få influera på avgiftensstorlek. Det förefaller vara en onödig omväg att förstkorrigera årsinkomsten. I 5 § LFR finns bestämmelser om möjligheten alt fårältegångsbiträde. Om part med fri rättegång varken själv eller genom någonsom i sin tjänsteställning eller i övrigt lämnar honom bistånd kan behörigentillvarata sina intressen vid talans väckande eller utförande, kan enligt paragrafensförsta stycke på hans begäran lämplig person förordnas att mot ersättning avallmänna medel biträda honom. I andra stycket före- 1972: 4 128 skrivsalt till rältegångsbiträde förordnas advokat eller annan som har avlagt förutövande av domarämbele föreskrivna kunskapsprov och anses skickad föruppdraget. Företrädesvis bör därvid anlitas befattningshavare vidrätlshjälpsanstalt eller advokat som vid rätten brukas som rättegångsombud. Harparten själv föreslagit någon som är behörig, skall han förordnas, om inte hansanlitande skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller eljest särskilda skälföranleder annat. Vid förordnande av rältegångsbiträde kan, när skäl talar fördetta, biträdet berättigas alt sätta annan behörig person i sitt ställe. Enligt 20 kap. 19 § första stycket FB kan rätten imål om omyndigförklaring eller sådan förklarings hävande förordna biträde åtpart. Några särskilda behörighetsviUkor uppställs inte för sådant biträde.Detsamma gäller beträffande god man som förordnats enligt 20 kap. 37 § FB eller15 kap. 31 § GB. Inom förvaltningsrätten finns ett fåtalbestämmelser som ger möjlighet för myndighet att förordna att den som är parti ärende inför myndigheten skall erhålla biträdeshjälp av aUmänna medel.Sådana bestämmelser finns bl. a. i lagen (1957: 688) om utlämning för brott,lagen (1959: 254) om utiämning för brott tiU , , och Norgeoch lagen (1963: 193) om samarbete med , , och Norgeangående verkställighet av straff m. m. Enligt dessa lagar gäller i tillämpligadelar om offentlig försvarare. Vidare föreskrivs i 41 § andrastycket utlänningslagen (1954: 193) att utlänning vid förhör har rätt tillbiträde av därtill lämplig person. Har utlänningen inte själv utsett biträdeoch kan hans rätt inte tiUvaralas utan biträde skall förhörsmyndighelenförordna biträde åt honom. Även i 85 § utiänningskungörelsen (1969: 136) finnsen bestämmelse om biträde. Några särskilda behörighetskrav finns inte förbiträde i utiän-ningsärenden. Enligt den av antagna lagen(1970: 375) om utlämning till , , eller för verkställighetav beslut om vård eller behandling finns möjlighet att förordna offentligt biträde.Lagen innehåller inga behörighetsregler för biträde men föredragandedepartementschefen anförde i propositionen alt till biträde bör förordnasadvokat eller annan lämplig person (prop. 1970: 30 s. 45). Enligt kungörelsen(1925: 379) om bestridande i vissa fall med allmänna medel av kostnader,förenade med inlösen av under nyttjanderätt upplåtet område m. m. bör tillbiträde enligt kungörelsen företrädesvis förordnas advokat eller tjänstemaninom länsstyrelse. Enligt normalreglementet för rättshjälpsanstalternaskall anstaltens verksamhet utövas av en föreståndare, som skall ha avlagt förutövande av domarämbete föreskrivna kunskapsprov samt förvärvat nödvändigpraktisk erfarenhet. Föreståndaren får inte inneha eller utöva annan avlönadallmän eller enskild tjänst. Två anslaltsreglementen avviker frånnormalreglementet så till vida att rättshjälpschefen enligt dessa 1972: 4 129 Beträffande övrig personal innehåller normalreglementet ingakompetenskrav. Behörig alt lämna rättshjälp enligt jämtlandssystemet är endastadvokat. Har part fri rättegång skaU enligt 3 § LFR skildaslag av kostnader för partens processföring utgå av allmänna medel. Enligtandra stycket skall av allmänna medel utgå kostnad för bevisning som inte harförebragts utan skäl. Som fömtsättning krävs här att kostnaden enligt lag skaUutges av parten eller av parterna solidariskt. Tredje stycket innehåller ensärskUd regel beträffande mål om äktenskaplig börd och faderskapsmål. Närblodundersökning eller annan undersökning rörande ärftiiga egenskaper äger rumpå begäran av part med fri rättegång, skall gottgörelse, som i statens ellerkommuns tjänst anställd läkare får ta ut för blodprovstagning, utgå av allmännamedel. I 4 § tredje stycket finns en kompletterande föreskrift. Har part medfri rättegång haft andra nödvändiga utgifter för rättegången som inte avses i 3§ men är jämförliga med där angivna kostnader, kan ersättning för sådana utgiftertiUerkännas honom, om han inte bedöms själv kunna svara för utgiftema. Enligtförarbetena åsyftas kostnader för mantalsbevis, intyg om barns utvecklingsgradvid födseln, läkarintyg o. dyl. I förvaltningsprocesslagen finns bestämmelser omkostnad för vissa bevismedel. a. gäller, enligt 26 §, att vittne ellersakkunnig har rätt lill ersättning av allmänna medel för kostnad för sininställelse vid muntlig förhandling. Rätten får bevilja förskott på ersättningför kostnad för resa och uppehälle. Ersättning fastställs enligt bestämmelseri kungörelsen (1971: 311) om ersättning av allmänna medel till vittnen m. fl.Har vittnet eller den sakkunnige inkallals på begäran av enskUd part och visardet sig att parten saknade godtagbart skäl för sin begäran, får rätten åläggahonom alt återbetala ersättningen till statsverket. I 4 § LFR ges föreskrifter om resekostnader ochkostnader för uppehälle. Har part som åtnjuter fri rättegång förelagts attinfinna sig personligen vid rätten kan parlen enligt första stycket på begärantillerkännas gottgörelse av allmänna medel för resekostnad, om han finnes intesjälv kunna svara för kostnaden. Är avståndet lill sammanträdesorten mindre änfem mU, får dock sådan gottgörelse utgå bara om det föreligger synnerliga skäl.Om parlen måste antas sakna medel för resan, kan förskott meddelas. Omsynnerliga skäl föreligger, kan utöver ersättning för resekostnad, traktamentetillerkännas parlen. Ersättning fastställs av rätten enligt bestämmelser ikungörelsen (1969: 679) om ersättning av allmänna medel i vissa fall till partsom åtnjuter fri rättegång. Enligt 4 § andra stycket äger bestämmelserna iförsta stycket motsvarande tUlämpning när inställelsen har avsett blodundersökningeller annan undersökning rörande ärftliga egenskaper i börds-ellerfaderskapsmål. Enskildpart, som har inställt sig lill muntlig förhandling, får enligt 5 1972.1 saml Nr 4 15§ förvaltningsprocesslagen tiUerkännas ersättning av allmänna medel för kostnadför resa och uppehälle, om rätten finner att han skäligen bör ersättas för sininställelse. Rätten får bevilja förskott på ersättningen. Bestämmelser omersättning och förskott finns i den tidigare berörda kungörelsen om ersättningav allmänna medel till vittnen m. fl. Inormalreglementet för rättshjälpsanslalterna finns inga bestämmelser omkostnader som avses i 3 och 4 §§ lagen om fri rättegång. I normalavtalet förjämtlandssystemet finns däremot bestämmelser om utlägg som är nödvändiga föratt tillvarata klientens rätt. I praxis torde i viss utsträckning förekomma atträttshjälpsanstalterna svarar för vissa ullägg som avser utrednings- ellerliknande kostnad. Detta torde emellertid ske bara när den rättssökande heltsaknar betalningsförmåga. De utlägg som kan förekomma avser dels skilda slag avsakkunnigintyg, såsom läkarintyg o. dyl., och dels taxeringsbevis,mantalsbevis och därmed jämförbara handUngar. Rättshjälpen enligtjämtlandssystemet torde i detta hänseende ha samma omfattning. 8,2Tidigare reformförslag tog i sitt förslag till lag omrättegångshjälp upp en motsvarighet till bestämmelsen i 5 § LFR. I fråga ombehörighets-vUlkoren innebär den föreslagna bestämmelsen liksom den nu gällandeatt till rältegångsbiträde skall förordnas advokat eller annan som avlagt juriskandidatexamen och finnes skickad för uppdraget. Vidare föreskrivs bl. a. allannan än advokat inte får förordnas om han inte är anställd vid offentiigrättshjälpsanstalt eller hos advokat. Denna föreskrift skärpning avgäUande behörighetsvillkor i syfte all stärka garantierna mot missbruk avrättegångshjälpen. I övrigt överensstämmer den föreslagna bestämmelsen med 5 §LFR. Kommitténs förslag tUl skärpning avbehörighetsvillkoren tiUstyrks eller lämnas ulan erinran i flertalet remissvar.Några remissinstanser avstyrker däremot kommitténs förslag i denna fråga och iett par yttranden förordas viss uppmjukning av den föreslagna regeln. Utredningenom rättegångshjälp föreslår i sitt betänkande en bestämmelse om biträde som ifråga om behörighetsvillkoren överensstämmer med den regel somrättegångskommittén hade föreslagit. I motiven framhåller utredningen, all dåförprövning av parts talan, avseende huruvida denna är mer eller mindrevälgrundad, inte skall förekomma, det synes vara erforderligt att mot bakgmndenav den föreslagna utvidgningen av möjligheten till rättegångshjälp skärpabehörighetsvillkoren för rältegångsbiträden. Härigenom bör så långt möjligtkunna förebyggas att uppenbart obefogade rättegångar sätts i gång med rättegångshjälp.Mellan frågan om förprövning av talan skall förekomma och frågan ombehörighetsvillkoren för rältegångsbiträden råder en- 1972: 4 131 ligtutredningen otvivelaktigt det sambandet att, när kravet på förprövningavvisas, kravet på rättegångsbiträdenas kvalifikationer måste skärpas.Utredningen framhåller dock att enligt de föreslagna övergångsbestämmelsernaKungl. Maj:t skall äga alt i fråga om särskUda domstolar meddela dispens frånbehörighetsviUkoren. Vidremissbehandlingen av utredningens förslag tar ett flertal remissinstanser uppden behörighetsregel som utredningen ulan ändring har överfört frånrättegångskommitténs förslag. De som ställer sig kritiska påpekar att förslageti denna del inte bygger på alt nuvarande regler skulle tUlämpas på ettolämpligt sätt ulan motiveras med ett syfte att stärka garantierna mot ettmissbrak av rättegångshjälpen. Denna motivering anses inte övertygande. Rätlegångskommilténtog i 11 och 12 §§ i sitt lagförslag upp motsvarigheter till bestämmelserna i3 och 4 §§ LFR om kostnad för bevisning. Såvitt nu är av intresse skiljer sigkommitténs förslag från gällande ordning endast på det sättet att dennuvarande begränsningen i 3 § till bevisning som ej förebragts ulan skäl hartagits bort. Enligt kommitténs mening saknas anledning att bibehållabegränsningen bl. a. därför alt vittnen och andra tUl följd av bestämmelsenkunde drabbas av ekonomisk förlust. Vid remissbehandlingen avstyrkte en hovrättden föreslagna ändringen. SkuUe begränsningen tas bort, kunde det befaras enavsevärd ökning av de fall där bevisning åberopas ulan urskillning. Hovrättenframhöll att den omständigheten att återbetalningsskyldighet kunde åläggasparten enligt förslaget saknade betydelse beträffande de sämst ställdaparterna. Utredningenom rättegångshjälp, som reglerar dessa kostnadsfrågor i 12 och 13 §§ i sittlagförslag, föreslår samma ändring i förhållande till gällande ordning somrätlegångskommiltén. Utredningen anför all det naturligtvis inte är uteslutetatt part med rättegångshjälp kan vara mindre återhållsam när det gäller attpåkalla vittnesförhör, om ersättning lill vittnena alltid skall utgå avallmänna medel utan prövning om skäl funnits att kalla in dem, än om vittnenasrätt till ersättning skall vara beroende av en sådan prövning. Utredningenunderstryker emellertid liksom rättegångskommitlén att vittnena enligt nurådande ordning kan drabbas av ekonomisk förlust. Vid remissbehandlingen avutredningens betänkande lämnades förslaget i nu berörda delar allmänt ulanerinran. Rättegångskommitléntog i 12 § i sitt förslag till lag om rättegångshjälp upp bestämmelser om rätttUl ersättning för inställelsekostnader för dem som åtnjuter rättegångshjälp.Den föreslagna bestämmelsen motsvarade med mindre jämkningar 4 § LFR i dessdåvarande lydelse. Jämkningarna innebar att ersättning kunde utgå även för resautom riket och att kostnaden för traktamente i visst fall kunde utgå med högrebelopp än som då gällde. I 13 § i kommittéförslaget föreslogs enbestämmelse som saknar motsvarighet i LFR. Enligt bestämmelsen kanställföreträdare för part som åtnjuter rättegångshjälp och vårdare eller annan,som parten eller hans ställföreträdare nödgas anlita för att kunna infinna rätten tUlerkännas ersättning för inställelse av allmänna medel efter sammagrunder som i 12 § anges beträffande part. För att ersättning skall kunna utgåtill ställföreträdare krävs att denne har ålagts personlig inställelse ochvidare att varken han eller parten finnes kunna svara för inställelsekostnaden.Syftet med bestämmelsen har enligt kommittén varit att i mål om äktenskapligbörd och om faderskap och underhåll till barn utom äktenskap öppna möjlighetatt tillerkänna moder som inte är part men skall höras personligen ersättningför inställelsen vid rätten. Ersättning till vårdare eller annan, som partennödgas anlita för att kunna infinna sig vid rätten, skall kunna utgå, om partenålagts personlig inställelse och finnes inte själv kunna svara för kostnadenför vårdarens inställelse. Detsamma skall gälla när ställföreträdare nödgasanlita bistånd för att kunna inställa sig, dock endast om varken parten ellerställföreträdaren finnes kunna svara för kostnaden. Reglema om ersättning tUlvårdare har tillkommit för alt undanröja tvekan som vid tillämpningen av LFR ipraxis uppstått på denna punkt. Vid remissbehandlingen lämnades den föreslagna 12 §ulan erinran. Även 13 § godtogs av flertalet remissinstanser. Någraremissinstansei påkallade dock jämkning i 13 §. En remissinstans ansåg atthänsyn inte bör tas lill ställföreträdarens ekonomi, om han inte harunderhållsplikt tUl parten. Enligt övriga berörda remissinstansers mening börinte heller sådan underhållsplikt tillmätas någon betydelse i deltasammanhang. I ett yttrande anmärktes att vårdare eller annan enligt förslagetinte kan få ersättning för tidsspillan. Sådan ersättning borde utgå i likhetmed vad som gäller för vittne. Utredningen om rättegångshjälp tog i 13 § i sittlagförslag upp en motsvarighet till 12 § i kommittéförslaget. Utredningensförslag innebar utöver viss anpassning lill en genomförd ändring i 4§ lagen om fri rättegång endast en mindre jämkning beträffande rätten till ersättningför traktamente. Jämkningen innebar att anknytning skulle ske tUl motsvarandebestämmelser rörande ersättning tUl vittne. I 14 § i sitt förslag togutredningen upp en motsvarighet till kommitténs 13 §, dock med en vissavvikelse. Medan kommitténs förslag som villkor för ersättning för inställelsekräver att inte vare sig parlen eller ställföreträdaren kan svara förkostnaden, medger utredningens förslag sådan ersättning, om parten bedöms intekunna svara för kostnaden. Utredningens förslag lämnades allmänt utan erinranvid remissbehandlingen. Rättegångskommitlén log betänkande uppfrågan om bevUjad rättegångshjälp skulle medföra rätt för vinnande motpart tUldem som haft rättegångshjälp att få ersättning av staten för sina rätte- 1972: 4 133 gångskostnaderom den förlorande partens talan varit ograndad. Kommittén ansåg sig emellertidinte kunna förorda någon sådan rätt till ersättning för motpartskostnader.Kommitténs ståndpunkt kritiserades vid remissbehandlingen av de remissinstansersom tog upp frågan. Utredningenom rättegångshjälp ansåg att rätt till ersättning av statsverket under vissabetingelser borde föreligga i fråga om rättegångskostnad som inte hade kunnattas ut av den betalningsskyldige. Bestämmelser i ämnet togs upp i 32 och 33 §§i utredningsförslaget. Som förutsättning föreskrevs att den i målet fördatalan bedömdes som helt obefogad och att det kunde antas att talan inte skulleha väckts om inte rättegångshjälp hade åtnjutils. Ansökan skulle göras avvinnande part efter det att domen vunnit laga kraft och skulleställas till den rätt som sist handlagt målet. Vad som utbetalats av allmännamedel skulle statsverket ha rätt alt återkräva av den som det enligt domenålegat att betala rättegångskostnaden. Vidremissbehandlingen uttrycktes allmänt tillfredsställelse över utredningensförslag. Från flera håll framhölls emellertid alt möjligheterna tillersättning gjorts alltför begränsade. En allmän föratsättning för rättshjälp i det nyasystemet måste bli att behov av sådan hjälp föreligger. Den prövning av denrättssökandes ekonomiska villkor som förekommer och som är avgörande för omhjälp skall lämnas får ersättas av en prövning som i regel enbart går ut på attbestämma om avgift skall utgå och hur stor den i så fall skall vara. Denrätlssökandes ekonomiska vUlkor kan emellertid i vissa fall bli avgörande ocksåför frågan om rättshjälp bör beviljas. Saknar han medel för t. ex. inställelseinför domstol eller annan myndighet bör han sålunda kunna meddelas rättshjälpäven om han inte har behov av biträde. Rättshjälp bör å andra sidan sjavfalletinte medges i fall där biträde inte behövs och kostaaderna i ärendetuppenbarligen inte kommer alt överstiga vad den rättssökande har förmåga attbetala själv, m. a. o. den avgift han enligt det nya systemet skall erlägga. Rättshjälpenligt den nya ordningen bör i huvudsak omfatta samma förmåner som f. n. kanutgå enligt LFR. Liksom nu bör en viss prövning ske av behovet av de skildaförmånerna. Som en allmän riktiinje bör därvid gälla att någon prövning av denrättssökandes förmåga att själv betala viss kostnad, t. ex. för inställelse,inte bör ske efter beslutet om rättshjälp. Redan i samband med beslutet skallju som förut har nämnts vederbörandes ekonomiska förmåga undersökas och avgifttas ut om och i den mån han har förmåga att bidra till kostnaderna. Någon riskatt förmånema med denna utgångspunkt utnyttjas i onödan torde inte föreligga.Däremot bör en prövning av behovet från saklig syn- punktav vissa förmåner äga rum. Frågan om behov av biträdeshjälp föreligger börsjälvfallet alltid prövas. Rättshjälp bör meddelas med eUer ulanbiträdesförordnande. Meddelas sådant förordnande bör i princip övriga förmånerockså kunna utgå. Sedan målet eller ärendet avslutats bör en slutligreglering ske av avgiftens storlek. Skulle det visa sig att erlagd avgiftöverstiger statsverkets kostnader för rättshjälpen bör överskottet betalastillbaka tiU den som åtnjutit rättshjälp. Skulle det visa sig att den erlagdaavgiften understiger rättshjälpskostnaderna bör rättshjälpsmyndigheten intUlavgiftens maximibelopp kunna ta ut underskottet av den som åtnjutiträttts-hjälp. I fråga om rätt till biträde, kostnad förbevisning, inställelsekostnad och motpartskostnad anförs i promemorian ihuvudsak följande. I LFR har som föratsättning för förordnande avbiträde föreskrivits att sökanden inte kan själv eller genom någon som itjänsteställning eUer eljest lämnar honom bistånd behörigen tillvarata sinaintressen vid talans väckande eller utförande. En motsvarande begränsning synesböra gälla i fråga om möjlighet till biträde enligt den nya ordningen. En sådan begränsning får betydUgt större praktiskbetydelse efter den nu aktuella reformen av rättshjälpen än den har f. n. Dettasammanhänger med rättshjälpens utvidgning till förvaltningsområdet. Statligaförvaltningsmyndigheter har en vidsträckt skyldighet alt tillhandagåallmänheten med råd och upplysningar. Föreskrifter om den service som statiigamyndigheter skall lämna allmänheten har intagits i KCirk (1946: 680) tUlsamtliga till statsförvaltningen hörande myndigheter angående skyldighet atttUlhandagå allmänheten med översändande av expeditioner m. m., det s. k.servicecirkuläret. Enligt servicecirkuläret skall myndighet, om det i anhängigtärende erfordras komplettering av enkel beskaffenhet, meddela anvisning omvilka åtgärder som bör vidtas för att avhjälpa bristen. Sådant biträde skalldock inte meddelas om det är olämpligt på grund av motstående partsintresseneller av annan särskUd anledning. Myndighet skall vidare från diarier ellerandra hos myndigheten förvarade för allmänheten tUlgängliga handUngar lämnasådana uppgifter som inte kräver särskild efterforskning. Även kommunalamyndigheter torde i stor utsträckning lämna information om den lagstiftning somtiUämpas av dessa myndigheter. Med hjälp av den service som sålunda lämnas avstatliga och kommunala myndigheter finns det ofta goda möjligheter för denenskilde att själv ta tUlvara sina intressen i dessa sammanhang. Den rättshjälp som bedrivs i denna ordning skötsmed all sannolikhet effektivast och biUigast i sin nuvarande form och det finnssjälvfallet ingen anledning att överföra denna verksamhet till de nyarättshjälps-' myndigheterna. På grund härav bör som en allmän begränsning avmöjligheten alt få biträdeshjälp gälla att denna förmån i allmänhet inte får Prop.1972: 4 135