prop · FV03104 · 1972-12-31 00:00:00 — Del måste därför meddelas bestämmelser som hindrar atl tiänster - tillförfång för dem som söker vidareutbildning - uppehålls av personer som redanfullgjort sin utbildning. Socialslyrelsen har dragit upp riktlinjer för förordnandenaslängd i olika fall och jag har i huvudsak inte något atl erinra mot dessa.Omprövning och justering av riktlinjerna bör dock ske alll eftersomerfarenheter vinns. Socialslyrelsen föreslår alt tillsättning avavdelningsläkare skall ske efter i allt väsentligt samma regler som gällerför underläkare och biträdande överläkare. Detla förulsälter förslag av de s.k. länssakkunniga, hörande av vederbörande överläkare och tillsättning avsjukvårdsstyrelsen eller efler dess bemyndigande av direktionen, varvid endaslnågon av de på förslagel uppförda sökandena får väljas. Den ändringen föreslåsdock atl sakkunnigförslaget skaU uppta de fyra mest meriterade sökandena istället för som de tre främsta. Förordnandena skaU kunna ges tUls vidareeller . Jag ansluter mig liU förslag. Den avsocialstyrelsen föreslagna ordningen bör tUlämpas även vid tillsättning avtjänster som biträdande överläkare. Tjänsterna för överläkare tillsätts f. n. avsjukvårdsstyrelsen inom ramen för förslag som upprättas av socialstyrelsen.Socialstyrelsen föreslår att styrelsen skaU befrias från skyldigheten att göraupp förslag och att denna uppgift i stället skall anförtros särskUdaförslagsnämnder, som var och en skaU beslå av fem ledamöter. Styrelsen föreslåren sådan och en av de sju sjukvårdsregionerna. Enligt min mening är del angelägel alt ordningen förtillsättningen av överläkare inte görs administrativt mer betungande ännödvändigt. Ett viktigt steg i riktning mol en förenkling och decentraliseringav förfarandet togs (prop. 1970:42, 2LU 1970:30, rskr 1970:153), dåtillsättningen överflyttades från Kungl. Maj:l till sjukvårdsstyrelserna. Försocialstyrelsen innebär dock tillsällningsförfarandel alUjäml en omfattandearbetsuppgift, eftersom styrelsen har att upprätta förslagen. Jag delarstyrelsens uppfattning all en ytterligare decentralisering bör ske. Denmeritvärdering som sker vid upprättandet av förslag kan inle anses så krävandealt den nödvändigtvis måste handhas av den cenirala medicinalmyndigheten.Decentraliseringen bör kunna genomföras ulan att nya administrativa organbildas. Därvid ligger det nära lill hands att ta i anspråk de sakkunniga somredan finns för upprättande av förslag till läkartjänster. Jag syftar på denyssnämnda länssakkunniga. De sakkunniga utgörs då det gäUer Ijänster förunderläkare och biträdande överläkare inom den slutna vården av tre läkare, i regelöverläkare. Detla förfarande har fungerat väl och förslagen har sällan givitanledning lill klagomål. I enlighet med vad jag förordal i del föregåendekommer de sakkunniga alt bli befriade från att göra upp förslag till underläkartiänster.Kvar blir förslagen lill Ijänster för avdelningsläkare och biträdandeöverläkare. Det är naturiigt att de sakkunniga ges i uppdrag atl göra uppförslag även lUl överläkartjänster. Jag förordar att denna ordning genomförs.Det bör i sammanhanget beaktas all förslagen lill överläkarljänsler förenklatsgenom alt någon inbördes värdering av meriterna för de fyra sökande som försupp inle skall ske. Den här förordade lösningen erbjuder fördelar ocksådärigenom att den inte splittrar uppgörandet av förslag för olika tjänster påskilda sakkunniga utan låter en och samma grupp inom varje sjukvårdsområdehandha all meritprövning som kräver medicinsk sakkunskap. I vissa fall kan desakkunniga behöva konsultera särskild expertis. Med sjukvårdsstyrelsensmedgivande bör så kunna ske. Under remissbehandlingen har olika meningar förts fram omförslagens betydelse för huvudmännens vätt att välja mellan de sökande. För deIjänster där sakkunnigförslag nu är föreskrivna är valrätten begränsad tiU demsom uppförts på förslag. ifrågasätter ingen ändring i detlahänseende. För egen del vill jag lägga följande synpunkter på denna Sjukvården bedrivs på olika vårdnivåer inom varjesjukvårdsområde. Man talar f. n. om fyra nivåer, nämligen primärvård i öppenvård saml vård vid normallasarell, centrallasarett och regionsjukhus. Vikten aven rationell nivåindelning har kommil atl framstå alll tydligare. släller sina särskilda krav pä de läkare som skall verkadär. Vid bestämmande av behörighetskraven för olika läkartjänster har del dockinte ansetts kunna komma i fråga att föreskriva olika krav för varje vårdnivå. F.n. är därför behörighetskraven enhetliga för alla vårdnivåer inom den specialiseradesjukvården. Någon principiell ändring av delta har inte satts i fräga. Denmeritbedömning som de sakkunniga har alt göra beträffande sökandena till vageenskild tiänsl får därför en särskild betydelse. Vid bedömningen kan och skaUhänsyn las tiU de särskUda krav som den aktuella tjänsten ställer. Förslagenutgör sålunda en viktig komplettering lill behörighetskraven. a. med hänsynhärtill förordar jag att valrätten liksom begränsas lill dem somuppförts på förslag. Jag förutsätter alt socialslyrelsen efler samråd medarbetsmarknadens parter lämnar vägledning för merilbedömningen med utgångspunkti de riktlinjer som dragit upp i sin utredning. Tjänsl för Överläkare, biträdande överläkare ochavdelningsläkare bör Uksom f. n. vid anställningslillfäUel knytas tUl visstsjukhus inom sjukvårdsområdet. I administrativ ordning bör dock gesbestämmelser som gör det möjligt att flytta sådan läkare lill annan tiänst inomsjukvårdsområdet förutom av organisatoriska skäl även när andra särskildaomständigheter föreligger. Om överprövning av sakkunnigas och myndigheters beslut isamband med tillsättning av läkartjänster gäller f. n. följande.Socialstyrelsens förslag lill överläkartiänster överklagas till Kungl. Maj:lgenom förvaltningsbesvär, medan sjukvårdsstyrelses beslut alt tUlsätta sådan tjänslendast kan överklagas genom kommunalbesvär. För alla övriga läkartjänstergäller att tillsättningsbeslut kan överklagas till genomförvaltningsbesvär och från styrelsen till Kungl. Förslag av delänssakkunniga kan inle överklagas särskilt men kan överprövas i samband medklagan över det beslul, varigenom tiänsten tillsatts. Socialslyrelsen har föreslagit atl talan motsjukvårdsstyrelses - eller i förekommande fall - sjukhusdireklions beslut omtillsättning av läkartjänst i samtliga fall skall föras genom kommunalbesvär. Såvitiavser överläkartjänsterna har vidare föreslagit atl förvallningsbesvärskall få föras hos socialslyrelsen mot beslul varigenom sökande uppförts påförslag. Eftersom överprövningen av förslagel skall avse i första hand enmedicinsk sakkunnigbedömning föreslår styrelsen alt dess beslul i besvärsärendeinle skall kunna överklagas. Jag ansluter mig till vad socialslyrelsen förordal. Genomall valrätten vid tillsättningen är begränsad lill de sökande som förts upp påförslag bör förvaltningsbesvär t. v. få föras mol förslagen i samtliga fall dåsådana upprättas, alltså även i fråga om tiänster för biträdande överläkare ochavdelningsläkare samt i del följande berörda tiänster för distriktsläkare ochbiträdande distriktsläkare. De läkartjänster som jag nu behandlat är i gällandelagstiftning avsedda för lasarett men kan efter medgivandeinrättas även vid sjukhem. föreslår atl samma tiänster skallkunna inrättas även vid vårdinrättningar av annan karaktär. Delta innebär altde skulle kunna komma i fräga också vid andra inrättningar inom denslutna vården - av sådana finns enligt sjukvårdslagen numera endast sjukstugoroch förlossningshem saml inom den öppna vården. Till frågan om tjänstekonstruktionen inom den öppna vårdenåterkommer jag i nästa avsnitt. Såvitt avser sjukstugor har jag inget altinvända mol förslaget. Förlossningshemmen har successivt utgäll ursjukvårdsorganisationen. Det sista av dem lades ned . Bestämmelsernaom förlossningshem bör därför utgå ur lagstiftningen. Sjukvårdslagen upptar särskUda benämningar på de läkaresom ansvarar för sjukvården vid sjukstugor och sjukhem, nämligen sjukstuguläkareoch sjukhemsläkare. Socialslyrelsen föreslåratt dessa benämningar skall utgå.Jag kan dock inle dela uppfattning. Av förfatlningstekniskaskäl behövs dessa beslämmelser även 1 fortsättningen. De fyller också detpraktiska behovet av en beteckning på den ansvarige läkaren i de fall överläkartiänslinte inrättats. Del bör nämnas, att sjukhemmen utgör den utan jämförelsestörsta sjukhuskategorin i landet - den omfatiar inemot 400 inrättningar.Endast vid en mycket ringa del av dessa har del varit aktuellt att inrätta överläkarljänsler.Däremot biträder jag förslag all låta de särskildaföreskrifter som gäller om förfarandet vid tillsättning av tiänster som sjukstuguläkareoch sjukhemsläkare vid sjukhem med flera än sextio vårdplatser utgå. 5.3.2 Den decentraliserade öppna sjukvården - aUmänläkareoch specialister Samhällets sjukvårdsorganisation har traditionellt varitså uppbyggd alt den sjukvård som lämnats utanför sjukhusen varitallmänläkarvård, vilken har meddelats av provinsialläkarna. Annan öppen vård,dvs. specialistvård, har som regel endast meddelats på sjukhusen av dessspecialister. Nackdelarna med denna ordning har efler hand blivil alltmerframträdande. a. har den lett till en ständigt ökad belastning påsjukhusen, vilket också kan antas ha medfört alt den slutna vården lagils ianspråk i alltför stor utsträckning. Belastningen på sjukhusen har ytterligareförstärkts genom atl allmänläkarvården inte alltid svarat mol de behov somförelegal. För dem som inte varil bosatta i sjukhusens närhet har specialistvårdensamtidigt varil svårtillgänglig. Som jag inledningsvis nämnt har den sjukvårdspoliliska mälsätlningenunder alltmer inriktats på atl prioritera en utbyggnad av denöppna sjukvården utanför sjukhusen. Planeringen har i alll högre grad tagit siktepå en ulbyggnad av den mindre kostnadskrävande decenlrali-.serade .sjukvårdenvid läkarstationer och vårdcentraler utanför sjukhusen. Härvid har del varit avgrundläggande betydelse all vi under 1960-talel har genomfört ett enhetligthuvudmannaskap för hela sjukvården. Genom olika åtgärder har det varit möjligl altunder väsentligt minska de tidigare slora vakanserna påläkartjänsterna i den öppna sjukvården. Antalet provinsialläkartjänsler har desenaste åren ökat med , och därutöver har uirällalsöver 300 nya specialislläkarljänsler inom den öppna sjukvården utanförsjukhusen. Sammantaget har den Öppna sjukvården utanför sjukhus under de senasleåren således tillförts mer än 500 nya läkartjänster. När det nu gäller atl få lill stånd en fortsall ulbyggnadav den decentraliserade öppna sjukvården, är de förslag som lagts fram av utredningsmannenav stor betydelse. Förslagen syftar lUl atl ge sjukvårdshuvudmännen ökademöjligheter alt bygga ul den öppna sjukvården. För alt nå detta mål angerutredningsmannen två parallella handlingslinjer, nämligen å ena sidan enförstärkning av allmänläkarvården och å andra sidan en decentralisering avspecialistvården så all den i viss uisträckning blir tillgänglig även ute i läkardistriklen. Dessa båda handlingslinjer bör enligl min mening vara riktgivandeför en sjukvårdspolitik, vars målsättning är atl skapa möjligheter till enbättre närhelsservice inom den öppna hälso- och sjukvården. För all understrykabetydelsen av en närhetsservice i sjukvårdsorganisationen bör sjukvårdslagenenligt min mening även i forlsätlningen innehålla beslämmelser om allsjukvårdsområdena skall vara indelade i läkardislrikl för den öppna sjukvårdenutanför sjukhus. Den lämpliga storleken på distrikten bör det liksom nu ankommapå huvudmannen att beslämma. Den medicinska och tekniska utvecklingen har lett till enökad koncentration av den slutna vården. Både kostnadsskäl och personellahänsyn omöjliggör alt resurserna för den slutna vården fördelas på ell stort anlalenheter inom varie sjukvårdsområde. De minsta sjukhusen har därför undan för undanmåst disponeras om för annan verksamhet. har det blivil möjligl allpå de slörre sjukhusen tillhandahålla en sjukvård som fyller höga krav påmedicinsk standard. Med den utveckling som sålunda skett och alUjämt fortgårblir det enligt min mening så mycket angelägnare all öppen sjukvård kan beredasså nära de vårdbehövande som möjligt. Härigenom underlättas även samordningenmellan sjukvården och socialvården. Den öppna vård jag härvid avser bör knytas lill läkardistrikleni första hand som allmänläkarvård men även som specialistvård. Utbyggnaden avden öppna sjukvården i läkardistriklen förutsätter en betydande ökning framförallt av antalet allmänläkare. Om även sådan specialistvård som inte fordrardyrbar utrustning eller alltför stort befolkningsunderlag knyts till läkardistriklenkommer patienterna att fä bättre närhetsservice även i fråga om vissspecialistvård. För de färdigulbildade läkare som tjänstgör i läkardistriklenbör skapas en särskild tiänstebeleckning som markerar deras anknytning till distriktet.Della bör gälla för såväl allmänläkare som specialister. Jag förordar atlbenämningen distriktsläkare införs för dessa läkare. Sjukvårdslagen upptar nu för de landstingsanslälldaallmänläkarna tre tiänstelyper; provinsialläkare, biträdande provinsialläkareoch exlra provinsialläkare. För distriktsläkarna bör finnas motsvarande trekategorier, nämligen distriktsläkare, biträdande distriktsläkare och extra distriktsläkare. Härutöver bör givelvis finnas underläkartjänsler inom distrikten med hänsyn till vidareutbildningens behov. Ifortsättningen bör samma tjänstekategorier finnas även i och Malmö.Benämningen stadsdistriktsläkare bör sålunda ulgå. Sjukvårdslagen upptar f. n. inle några särskildaläkartjänster för specialistvården i läkardistriklen. Huvudmännen haremellertid anställt sådana läkare som "specialistläkare i öppenvård". ändring i sjukvårdslagen kan de specialistläkare somtjänstgör ute i läkardistriklen anställas vid sjukhus och inordnas i densjukhusklinik med vUken de specialitetsmässigt hör samman med tjänstgöringen helleller delvis förlagd tiU ett läkardistrikt. Det bör emellertid skapasmöjligheter för huvudmännen att på tjänster som regleras i sjukvårdslagen även anstäUaspeciaUster för den öppna vården utan anknytning till sjukhus. För dessaspecialistläkare bör gälla samma tiänslekategorier som för de i distriktentjänstgörande aUmänläkarna. På administrativ väg har meddelats bestämmelser om attvården på sjukhus skall bedrivas på kliniker eller motsvarande. En föruppgiften lämplig läkare inom varje klinik skall utses till klinikchef meduppgift att leda, planera och samordna verksamheten inom kliniken.Bestämmelserna härom berör inte det medicinska ansvaret för de enskildapatienternas behandling. Klinikchefen skall bl. a. svara för alt personal ochutrustning utnyttjas effektivt, se till att givna direktiv och riktlinjer följsoch föreslå åtgärder som behövs för alt främja klinikens verksamhet ochutveckling. Det erbjuder organisatoriska fördelar om distriktsläkarna påliknande säll kan hållas samman och ledas av en chef med medicinsk ulbildning.Del bör därför skapas möjlighet för huvudmännen atl i administrativt hänseendeföra samman distriktsläkarna inom ett sjukvårdsdistrikt eller annat lämpligtgeografiskt område till en enhet och utse en läkare med kUnikchefs uppgifter.Lämplig benämning på en sådan tjänsteman är enligt min meningdistriktsöverläkare. Bestämmelser tUl stöd för en sådan ordning bör meddelas avKungl. I detla sammanhang vill jag erinra om all del blivit alllvanligare att ett akutsjukhus och den öppna vården inom dess upptagningsområdeställs under gemensam ledning av sjukhusets direktion, sjukhusdirektör ochchefsläkare. Upptagningsområdet benämns då vanligen sjukvårdsdistrikt. Omsådan gemensam förvallning ordnas, blir dislriklsöverläkaren helt naturligt densom i första hand förmedlar kontakterna mellan distriktsläkarna ochsjukhusläkarna. Över dislriklsöverläkaren kan en chefsläkare komma att stå i dehänseenden som stadgas i sjukvårdslagen. Innehavaren av denna tjänst bör dockinte belastas med mera delaljbetonade uppgifter. En i della sammanhang viktiguppgift för chefsläkaren är att verka för samordningen mellan öppen och slutenvård. Del är självfallet angeläget all en specialist somanställs som distriktsläkare inle isoleras från molsvarande specialister på detsjukhus, inom vars upptagningsområde distriktsläkaren är verksam. Jagförutsätter att huvudmännen verkar för all erforderlig samverkan på lämpligl sällkommer till stånd mellan specialiteternas företrädare på och utanför sjukhuset.Några författningsbestämmelser härom anser jag inte påkallade. Prop.1972:104 . , 79 En ordning enligt de riktlinjer jag här angett bör varaägnad att främja en fast organisation av dislriktsläkarvården och förstärkaintegrationen mellan den öppna och den slutna vården. För tillsättning av distriktsläkare bör i princip gällasamma förfarande som jag förordat beträffande överiäkare. Utredningsmannen harföreslagit all huvudmännen vid tillsättning av allmänläkartiänst borde ha frivalrätt mellan de sökande som är behöriga till tiänsten oavsett om dessa kommilpå förslag eller inte. Han framhåller alt särskilda förhållanden kan råda påläkarstationer med flera allmänläkare och atl detta gör alt en sökandes lämplighetmåsle bedömas i förhållande lill dem som han skall samverka med. Jag kan dockinte finna att tillräckliga skäl föreligger alt för tjänsterna i den öppnavården i delta hänseende ha andra bestämmelser än för tjänsterna inom denslutna vården. Biträdande distriktsläkare bör tillsättas i samma ordningsom biträdande överläkare och avdelningsläkare. Frågan om vilka ulbildningskrav som bör ställas på enallmänläkare är av grundläggande betydelse då del gäller alt genomföra enförstärkning av allmänläkarvården. Det ankommer på Kungl. Maj:l all fastställakompetenskraven för olika tjänster. Eftersom utbildningskraven för allmänläkaretidigare varil föremål för uppmärksamhet vUl jag här dock någotberöra frågan. Som jag tidigare nämnt har Kungl. Maj:t fastställt en särskUdutbUdningslinje för allmänläkare. Denna omfattar -förutom fullgjordallmäntjänstgöring Ijänstgöring vid medicinsk kUnik under ett och elt halvtår, vid psykiatrisk klinik under , i öppen vård utanför sjukhus eUervid socialmedicinsk institution under , vid barnmedicinsk klinikunder och vid valfri klinUc . Under dennatjänstgöring skaU läkaren delta i systematisk undervisning och genomgåkunskapsprov. I lUihet med utredningsmannen anser jag att den särskilda utbUdningenför allmänläkare nu bör i princip föreskrivas som behörighetskrav för tjänstsom distriktsläkare för allmänläkarvård. De föreslagna behörighetsvUlkoren kan inleträda i kraft . Som utredningsmannen framhåUit, är det dock av viktalt Övergångstiden görs så kort som möjligl. Utredningsmannens förslag i övrigt syftar till allundanröja sådana förhållanden som kan ha bidragit lill svårigheterna allrekrytera provinsialläkartjänslerna. Av dessa förslag är dock endasl elt av beskaffenhetatt kräva åtgärder på lagsliftningsområdet, nämligen avskaffandet av tjänsteläkarbegreppet.Härtill återkommer jag . De övriga förslagen - bland dessa märks särskiltbefrielse från jourtiänsl för äldre läkare, allmänna lättnader i arbetsbördangenom att vissa uppgifler överflyttas på specialister, möjlighet tUl fördjupadutbildning eUer övergång lill annat medicinskt verksamheisområde - kräver inleförfattningsreglering. Jag vill här endasl framhålla all huvudmännen redan harsin uppmärksamhet riktad på dessa och andra åtgärder, som kan vara ägnade allleda lill ökad likställdhet mellan allmänläkare och andra läkare. Provinsialläkare och stadsdistriktsläkare har sedangammalt ställning som tjänsteläkare och som sådana är de skyldiga att vid sidanav sina allmänna läkaruppgifter utföra ell flertal särskilda uppgifler enligtolika förfatlningar. Enligt utredningsmannen har della bidragit till atl göradessa tjänster mindre eftertraktade och då de speciella uppgifterna enliglutredningsmannen ofla lika väl eller bättre kan ulföras av andra läkareföreslär han atl uppgiflerna i möjligaste män fördelas mellan alla läkare i offenlligtjänsl och all begreppet tjänsteläkare utgår ur lagstiftningen. Jag delar utredningsmannens uppfattning att de uppgiflersom tjänsteläkarna har f. n. i möjligaste män bör fördelas mellan alla läkare ioffentlig tiänsl. Begreppet tiänsleläkare bör också kunna ulgå urlagstiftningen. Belräffande vissa uppgifler föreligger dock skäl all t. v. låtadistriktsläkarna ha ansvaret för uppgifterna. Detta gäller i första hand denuvarande tiänsleläkarnas befattning med smiltskyddsarbelet. Jag övergår nu till att behandla de olika lagändringar somföranleds av att tjänsteläkarbegreppet avskaffas. Under remissbehandlingen har ändringarna ismittskyddslagen tilldragit sig den största uppmärksamheten. Tjänsteläkarnahar flera vikliga befogenheter och uppgifler då det gäller bekämpandet av deallmänfarliga sjukdomarna. Tjänsteläkaren skall sålunda bl. a. bestämma vilkaåtgärder som skall vidtas för atl förhindra spridning av smitta. Han har bl. a.befogenhet atl beslula om intagning av smittbärare på sjukhus. 1 fråga omkommun med flera tjänsteläkare har i administraliv ordning bestämls vem av demsom skall fullgöra Ijänsleläkaruppgifterna. Utredningsmannen föreslår altsjukvårdsstyrelsen för varje kommun utser en läkare, allmänläkare eller annansom bedöms särskilt lämplig, att vara smittskyddsläkare. Samma läkare börkunna ulses för flera kommuner, eventuellt för samtliga inom etlsjukvårdsdistrikt. Förslaget har föranlett invändningar från någraremissinstanser. Socialslyrelsen anser alt det inte behövs några särskilda smitlskyddsläkareulan alt det bör ankomma på den behandlande läkaren all själv göra anmälan omsmittskyddsfall, besluta om intagning på sjukhus m. m. Enligt styrelsen behövsdock en läkare för atl inom kommunen svara för nödvändiga medicinskabedömningar och biträda hälsovårdsnämnden i smitlskyddsarbelel. Statensbakteriologiska laboratorium motsätter sig utredningsmannens förslag. Enligllaboratoriets mening skulle elt genomförande av della kunna leda till enförsämring av den lokala handläggningen. För egen del anser jag all en ändamålsenlig smillskyddsorganisationkräver atl det inom varie kommun alllid finns en läkare som har ansvarel för deuppgifler som enligt smillskyddslagsliflningen nu åligger tiänste-läkaren. Avrättssäkerhetsskäl kan kretsen av läkare som har befogenhet atl besluta omintagning på sjukhus inte vidgas till atl avse fler läkare än som har sådanbefogenhet. Jag anser att den bästa nu till buds stående lösningen är atl uppgiflerna i fortsättningen läggs pådistriktsläkarna. Finns i kommun flera distriktsläkare, bör i administralivordning bestämmas vem av dem smittskyddet skall åvila. Det är självfalletönskvärt all den för uppgiften lämpligaste distriktsläkaren därvid tas ianspråk. För det fall att lämpligare läkare än distrUctsläkare står tUlförfogande i orten bör få rält att förordna annan läkare attfullgöra dessa uppgifter. Det kan förutsättas att länsläkarna bevakar möjUghetemaalt få annan läkare förordnad. Enligt hälsovårdsstadgan skall, i den mån läkare inte ärledamot i hälsovårdsnämnden, tjänsteläkaren närvara vid nämndens sammanträdenom han inle är förhindrad av andra tiänsleåligganden. Utredningsmannen förordarall den av honom föreslagna smitlskyddsläkaren får samma ställning som tiänsleläkarenhar enligt gällande beslämmelser. Vidare föreslär han all länshälsovårdskonsulentenfår närvarorätt vid nämndens sammanträden. Det sistnämnda förslaget har underremissbehandlingen vunnit allmän anslutning och jag biträder detsamma. Socialstyrelsenhar framhållit all hälsovårdsnämnden numera har elt omfattande verksamhetsområdesom innefattar bl. a. omgivningshygien och miljövård och alt det är nödvändigtatt nämnden tillförsäkras tillgång lill erforderlig expertis. Nämnden bördärför enligt styrelsen få rält att själv välja den läkare vars medicinskasakkunskap den behöver. För egen del vill jag erinra om att hälsovårdsnämndenenligt 10 § andra stycket hälsovårdsstadgan redan har rätt att tUlkallasärskild sakkunnig att deltaga i nämndens överläggningar.