prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Denna paragraf innehåUer bestämmelser om lagenstUlämpningsområde. Den har ingen motsvarighet i vare sig gällande lag ellernågot av kommittéförslagen. Den nya skadeståndslagen innehåUer som nämnt ett antalskadeståndsrättsliga regler av grundläggande och allmän natur. Men deninnefattar inte någon uttömmande reglering av den aUmänna skadeståndsrätten.Lagen måste således kompletteras med de oskrivna skadeståndsrättsliga grundsatsersom har utvecklats eller kan komma att utbUdas i rättstUl-lämpningen.Dels fyller oskrivna rättsregler ut luckor i lagens regelsystem på punkter därdenna över huvud taget inte innehåller några bestämmelser. Ehcempel härpå utgörde regler som innefattas i läran om s.k. adekvat kausalitet. Dels har irättstillämpningen utbildats grundsatser om ett skadeståndsansvar som gårlängre än vad som följer av lagen. Som exempel kan nämnas, att rentobjektivt ansvar anses gälla i fråga om skador till följd av vissa farligamiUtärövningar och skador genom större sprängningsarbeten. Men oskrivna reglerkan också medföra ett mera inskränkt skadeståndsansvar än det som lagenföreskriver. En sådan verkan har t, ex, grundsatserna om s, k, passividentifikation. Tillämpligheten av de föreslagna lagbestämmelsernainskränks i likhet med vad som gäller beträffande de nuvarande reglerna i 6kap. SL av existerande skadeståndsrättslig speciallagstiftning på avgränsadeområden. Denna lagstiftning innehåller regler som avviker från de allmgnnjreglerna och grundsatserna, i aUmänhet på det sättet att därigenom statuerasett skadeståndsansvar som är strängare i fråga om förutsättningarna för ersättningsskyldighetmen som ibland är mindre långtgående i andra hänseenden, t. ex. närdet gäUer skadeståndets omfattning eller den tid inom vilken ersättningstalanskaU väckas. Inom sitt tUlämpningsområde är de speciella reglerna i allmänhetexklusivt tiUämpliga. Vad jag nu har sagt rör frågor om skadestånd utanförkontraktsförhållanden. Existensen av ett avtal mellan de berörda partema i enskadeståndstvist kan emellertid ocksä föranleda avvikelser i skilda hänseendenfrån skadeståndslagens bestämmelser, antmgen på grund av avtaletsinnehåll eUer tiU följd av de särskilda skadeståndsrättsUga regler ellergrundsatser lagfästa eller i form av oskriven sedvanerätt som gäUer för denifrågavarande avtalstypen. Regler eller grimdsatser av detta slag kan ha ensådan verkan också i situationer där något avtal inte föreligger men somuppvisar kontraktsliknande drag. Majtts proposition nr 1972 449 Jag har i det föregående i skUda sammanhang mer utförligtredovisat min syn på förhållandet mellan sådana allmänna regler om skadeståndutanför kontraktsförhåUanden som den nya lagen innehåUer eller som har utbUdatsi rättstillämpningen, å ena, samt bestämmelser i skadeståndsrättslig speciallagstiftningsamt avtalsrättsliga skadeståndsregler, å andra sidan, och jag hänvisar här iförsta hand tUl denna framstäUning (avsnitten 2.1.4.3. och 2.2.4.7.) I korthetgår mina resonemang ut på att de allmänna utomobligatoriskaskadeståndsreglerna har genereU tUlämpning och sålunda i princip gäller också iavtalsförhållanden eller inom områden där skadeståndsrättsUgspeciallagstiftning gäller, men att de i sådana förhållanden eller på sådanaområden kan helt eller delvis sättas ur spel av avtalsrättsliga regler ellerprinciper resp. av speciella utomobligatoriska skadeståndsregler. De allmännaskadeståndsreglerna förhåUer sig sålunda tUl kontraktsrättens skadeståndsreglereller särskUda lagregler om skadestånd utanför kontraktsförhållanden som »lexgeneralis» tUl »lex specialis». Vad jag här har anfört om den föreslagna lagens karaktäroch om dess förhållande till andra rättsregler innebär, att lagens bestämmelserinte får läggas tiU grund för motsatsslut utan måste tolkas och tiUämpas medbeaktande av att det finns lagfästa eller oskrivna utomobligatoriska eUeravtalsrättsliga skadeståndsregler, som modifierar eller kompletterar lagensregelsystem. Som jag har anfört i den allmänna motiveringen i anslutning tillvissa remissyttranden bör detta av pedagogiska skäl komma tiU uttryck i lagtextengenom en på lämpligt sätt utformad bestämmelse om lagens tiU-lämpningsområde.En sådan bestämmelse bör som jag har sagt tas upp i lagens inledandekapitel. I enlighet härmed föreskrivs i nu förevarande paragraf idepartementsförslaget, att skadeståndslagen och allmänna skadeståndsrättsligagrundsatser tillämpas i fråga om skyldighet att utge skadestånd, om inte annatär särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer avregler om skadestånd i avtalsförhållanden. Bestämmelsen tillgodoser som nämnt ett pedagogiskt syfteoch är av enbart informativ karaktär. Den åsjrftar inte någon ändring i vadsom f. n. får anses gälla i fråga om förhållandet meUan den allmännautomobUgatoriska skadeståndsrätten och övriga skadeståndsregler. När det i lagtexten sägs, att i fråga om skyldighet attutge skadestånd allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser skall tillämpas vidsidan av lagens bestämmelser, innefattar detta bara en erinran om att lageninte är uttömmande utan att det också finns oskrivna rättsregler på området.Självklart är emellertid, att det bara kan bli fråga om att tUlämpa sådanaicke lagfästa principer som inte står i strid med lagens bestämmelser. Men häråsyftas å andra sidan inte bara sådana prmciper eller regler som är erkända ochinförlivade med rättsordningen vid lagens ikraftträdande. 29 Bihang till protokoll 1972. Majtts proposition nr 5 år1972 avser på intet sätt att hindra en fortsattvidareutveckling av den allmänna skadeståndsrätten genom domstolarnasrättstillämpning så länge en sådan utveckling inte leder tUl regler somklart strider mot lagens bestämmelser. Enligt paragrafen gäller skadeståndslagen och allmännaskadeståndsrättsliga grundsatser bara i den mån »ej annat är särskilt föreskrivet».Den förutsätter alltså, att det i annan lagstiftning kan finnas skadeståndsreglersom innebär en avvikande reglering och att sådan lagstiftning i så fall skallinom sitt tillämpningsområde ta över och gälla framför skadeståndslagensbestämmelser. Här åsyftas i första hand den skadeståndsrättsligaspeciaUagstiftning som vi nu har eller som kan komma att genomföraspå särskilda verksamhetsområden. Men i frågor som inte har på detta sättspecialreglerats gäUer skadeståndslagens regler och allmännaskadeståndsrättsUga grundsatser också inom speciallagstiftningenstillämpningsområde, även om det i denna inte har gjorts någon uttryckligerinran av denna innebörd (som t. ex. i 13 § första stycket atomansvarighetslagen). Med vad som är särsldlt föreskrivet avses emellertid ocksåde särskilda skadeståndsregler som finns i lagstiftningen på kontraktsrättensområde. Som ett tjrpexempel kan nämnas skadeståndsreglerna i köplagen. Av bestämmelsen framgår, att avvikelse från lagens reglerkan föranledas av ett föreliggande avtal. Det kan röra sig omuttryckliga avtalsviUkor, t. ex. garantiklausuler som medför ett strängareansvar än som följer av lagen eUer föreskrifter om total eller partiell friskrivmingfrån skadeståndsansvar, exempelvis klausuler som begränsar den ekonomiskaomfattningen av ena partens ansvarighet tUl vissa belopp. Men det kan ocksåtänkas att man med tUlämpning av vanUga tolkningsregler kan härleda åtagandenfrån den ena eller andra partens sida ur avtalet, vUka innebär utvidgning avhans skadeståndsansvar eller inskränkning av hans skadeståndsrätt, utan attdetta har kommit till direkt uttryck i avtalet. Också sådana fall omfattas avparagrafens hänvisning tUl vad som föranleds av avtal. Principiellt kan mantänka sig vilket som helst slag av kontraktsvUl-kor rörande skadeståndsansvareti parternas inbördes förhåUande, vilka i ena eller andra avseendet innebäravsteg från de allmänna skadeståndsreglerna. Frågan om giltigheten av sådanaavtalsklausuler blir att på vanligt sätt bedöma med tillämpning av allmänna obligationsrättsliga regler. Även om skadeståndsfrågorna över huvmd taget inte harreglerats i ett avtal och en sådan reglering inte heller kan intolkas iavtalet, föranleds avvikelser från skadeståndslagen ofta av att särskUdaregler eUer grundsatser rörande skadestånd vid den avtalstyp som det gällervisserligen inte har kommit tUl uttryck i skriven lag men har utbUdats ochvunnit hävd i rättstillämpningen. Som exempel kan nämnas den i det föregåendeåtskUliga gånger berörda kontraktsrättsliga grundsatsen, att en avtalspartregelmäs- Kungl Majtts proposition nr 1972 451 sigt gentemot sin medkontrahent svarar för vållande ocksåav självständig medhjälpare. Sådana regler och grundsatser skall självfaUetvinna tUlämpning sålunda får skadeståndslagens regler om t. ex.principalansvar för vållande av arbetstagare lika litet som övriga bestämmelseri lagen tolkas motsättningsvis. Detta har i lagtexten kommit till uttryck genomhänvisningen tiU vad som »i övrigt följer av regler om skadestånd iavtalsförhållanden». Härmed åsyftas inte någon begränsning till regler somredan har vunnit något visst mått av stadga inom kontraktsrätten. De rättstiUämpandeorganen skall som stå fria att utan hänsyn tUl skadeståndslagensbestämmelser vidareutveckla de inomobligatoriska skadeståndsreglerna också ien riktning som innebär andra avvikelser från de aUmänna skadeståndsreglerna ändem som råder . Kontraktsrättsligaregler kan som nämnt föranleda avsteg från skadeståndslagens regler också ifall då något avtal inte föreligger, dvs, i avtalsliknande situationer.Analogisk tillämpning av kontraktsrättsliga skadeståndsregler skall som f. n.kunna ske också i sådana situationer. En sådan tiUämpning är också möjlig inomramen för den reservation som i paragrafen görs för vad som »följer av reglerom skadestånd i avtalsförhåUanden» termen »regler» skall således här förståsi den aUmänna betydelsen av rättsliga normer över huvud taget. Också här gällergivetvis, att domstolarna har frihet att utsträcka sådana analogier också tiUandra typer av skadefall än dem där en analogisk tiUämpning hittUls haransetts påkallad. Jag får anledning att vid den följande behandlingen avandra bestämmelser i lagen återkomma tUl mer konkreta frågor om lagensförhållande tiU speciallagstiftning eller kontraktsrättsliga regler (avsnitt5.1.3.1. Paragrafen innehåller en definition av uttrycket »renförmögenhetsskada». Den saknar motsvarighet i såväl gällande lag somkommittéförslagen. I skadeståndsrätten talar man om två principiellt skUdatjrper av ekonomisk skada, nämligen å ena sidan fysisk skada på person elleregendom person- eller sakskada under den gemensamma beteckningenintegritetskränkningar, å andra sidan allmän förmögenhetsskada, dvs. skada somdrabbar en persons allmänna ekonomiska ställning. Allmän förmögenhetsskada kanuppkomma som en direkt följd av en person- eller sakskada, t. ex. i form avförlorad arbetsinkomst eller utebliven vinst i näringsverksamhet. Men sådanskada kan också tUlfogas en person utan förmedling av en person- eUersakskada, t. ex. genom bedrägeri eller intrång i en immaterialrättighet. Dessadistinktioner har stor betydelse i svensk skadeståndsrätt, eftersom denallmänna culparegelns tiUämpning åtminstone i princip är inskränkt tUlintegritetskränkningarnas område. Inom det området är emellertid också allmänförmögenhetsskada ersättningsgUl i den mån den utgör en Maj:ts proposition nr 5 år1972 följdskada i förhållande tiU den primära person- ellersakskadan. Däremot utgår normalt inte ersättning för direkt tUlfogad aUmänförmögenhetsskada utan stöd av uttryckliga lagregler, om inte skadan hartUlfogats genom brott. I den nya lagen upptas ett antal bestämmelser om person-eller sakskada men också åtskUliga regler som avser även eller uteslutandedirekt tUlfogad allmän förmögenhetsskada, exempelvis regeln om att sådan skadaskall ersättas, när den tillskyndas någon genom brott (5 kap. 1 §), ochbestämmelserna om skyldighet för det aUmänna att ersätta skada genom felaktigmyndighetsutövning (3 kap. 2 §). Det finns behov av att i dessa bestämmelserkunna använda ett enklare och mer lätthanterligt uttryck för att beteckna dennaskadetyp. I överensstämmelse med den terminologi som jag har använt i detföregående förordar jag termen »ren förmögenhetsskada», som f. ö. har vissförebild i tyskt juridiskt språkbruk (»»). Eftersomdetta i viss mån innebär en nyskapelse hos oss, bör uttrycket definieras ilagen, I enlighet härmed föreskrivs i förevarande paragraf, attmed ren förmögenhetsskada i lagen skall förstås sådan ekonomisk skada somuppkommer utan samband med person- eller sakskada. Med formuleringen är avsiktenatt framhäva, att förmögenhetsförlust som någon lider till följd av att annanhar drabbats av person- eller sakskada inte går in under definitionen.Bestämmelsen torde i övrigt inte kräva någon kommentar i detta sammanhang. Skadestånd på grund av eget vållande 5.1.2.1. I denna paragraf upptas en bestämmelse, varigenom denallmänna regeln om culpaansvar för person- och sakskada lagfästs. Den motsvarar1 § första stycket i skadeståndskommitténs förslag tUl lag med allmännabestämmelser om skadestånd och har i gällande lag närmast sin motsvarighet i 6kap. 1 § första punkten SL. Den regel om jämkning på grund av skadelidandes medvållandesom finns i 6 kap. 1 § andra punkten SL och i 1 § andra stycket ikommittéförslaget har i departementsförslaget fått sin plats i 5 kap. 6 §. Skadeståndsregeln i 6 kap. 1 § första punkten SL avserenligt sin lydelse endast ersättning för skada genom brott. Den allmännaculparegeln har emellertid ett vidsträcktare tiUämpningsområde hos oss ochgäller sålunda i fråga om varje person- eller sakskada, som vållas uppsåtligeneller av vårdslöshet, oavsett om vållandet innefattar brott. Som jag har anförti 1 För enkelhetens skuU omnämns i det följandeskadeståndskommitténs förslag till lag med allmänna bestämmelser om skadeståndsåsom kommitténs "förslag I" och kommitténs förslag tiU lag medvissa bestämmelser om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar såsomkommitténs "förslag II". Majtts proposition nr 1972 453 den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1.4.3.) bör denallmänna culparegeln nu lagfästas med det innehåll den sålunda har enligtgällande rätt. Bestämmelsen i 6 kap. 1 § första punkten SL innebär, attersättning för ren förmögenhetsskada utgår, när sådan skada har orsakats genombrott. har föreslagit, att bestämmelsen i denna delöverförs till den nya lagen genom att i denna, vid sidan av en inledande allmänbestämmelse om ansvarighet för vållande till person- eller sakskada, tas uppen särskUd regel om ersättningsansvar vid ren förmögenhetsskada genom brott.Som jag har sagt biträder jag i likhet med majoriteten avremissinstanserna detta förslag. I departementsförslaget har regeln i enlighetmed vad jag har anfört vid behandlingen av frågan om formerna för den nyalagstiftningen (avsnitt 3.3.) tagits upp i 5 kap, 1 §, Den inledande bestämmelsen i nu förevarande kapitel,vilket behandlar skadestånd på grund av eget vållande, skall således gällaendast i fråga om person- och sakskada. Jag har redan i den allmännamotiveringen i anslutning till ett remissjitrande uttalat, att jag inte finnernågra betänkligheter mot att använda uttrycket »person- eller sakskada» i lagtexten. Det är inte avsikten att det i samband med den kodifieringsom nu sker av den allmänna culparegeln skaU göras några ändringar i gällanderätt i fråga om culpaansvarets räckvidd eller principerna förvåUandebedömningen, Den nu förevarande paragrafen bör därför i övrigt utformasi nära anslutning tUl motsvarande bestämmelse i 6 kap, 1 § SL och utan andraavvikelser än som betingas av att begränsningen tUl brott slopas ooh attregeln lagtekniskt skall anpassas till modernt juridiskt språkbruk. Termen »vållande» som beteckning för handlande ellerunderlåtenhet som medför skadeståndsansvar på grund av culpa är allmäntvedertagen i det juridiska språkbruket. Den förekommer inte bara i 6 kap. 1 §SL utan också på flera håll i den skadeståndsrättsliga speciallagstiftningen.Jag anser inte tillräckliga skäl föreligga att nu överge denna terminologi ochkan således inte dela de betänkligheter som länsstjrrelsen i län i sitt remissjrttrande har anfört mot uttrycket »vålla» på den grundatt det skulle sakna erforderlig pregnans eller att en skärpt terminologi böreftersträvas med hänsjm bl. a. till gränsdragningen mot objektivt ansvar. Som jag skall utveckla närmare i det följande anser jagatt man utan större betänkligheter kan använda uttrycket »vålla» i lagtextenockså i fråga om sådana förfaranden handlande eller underlåtenhet av bamoch psykiskt abnorma personer som skall medföra skadeståndsansvar. De särskildaskadeståndsregler som jag föreslår för dessa kategorier kommer då inte på sammasätt som i kommittéförslaget, där i dessa regler i stället används uttrycket»gör» resp, »orsakar», att framstå som helt självständiga ansvarsregler iförhållande tUl nu förévarande paragraf. De utgör i stället undantagsregler iden meningen, att skadeståndet i dessa fall kan efter en Majtts proposition nr 5 år1972 skälighetsbedömning sättas tUl lägre belopp än som svararmot fuU ersättning eller kan helt faUa bort. Detta gäUer även när t. ex. ettäldre barn eller en person vars psykiska abnormitet är lindrig har orsakatskada »uppsåtligen» eUer »av vårdslöshet» i den betydelse som dessa termer tillämpning av den allmänna culparegeln. Redan med hänsyn härtUl bör iförevarande paragraf göras en erinran om att avvikelser från den aUmänna culparegelsom här lagfästs kan följa av andra bestämmelser i lagen. Detta påkallas ocksåav att på andra håU i lagen tas upp inte bara den allmänna regeln om jämkningav skadestånd på grund av den skadelidandes medvållande (5 kap. 6 §) utan ocksåspecieUa skadeståndsregler för arbetstagare (4 kap. 1 §). I detta sammanhangbör också nämnas den bestämmelse om frihet från ersättningsansvar för skadavåUad genom straffbar underlåtenhet att avslöja brott som finns i 6 kap. 5 §SL och som i enlighet med vad jag har sagt (avsnitt 2.1.4.7.) har fåtten motsvarighet i nya lagen (5 kap. 8 §). En erinran om dessa bestämmelser böri överensstämmelse med vissa remissorgans önskemål utformas så, att detframgår att fråga är om avvikelser från culparegeln i förevarande paragraf. I enlighet med det anförda föreskrivs i denna paragraf,att var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- ellersakskada skall ersätta skadan, såvida inte annat följer av skadeståndslagen. Frågan om vad som utgör person- eller sakskada kommer jagatt behandla i anslutning till 5 kap, 3 resp, 5 §, Beträffande bestämmelsensnärmare innebörd i övrigt vill jag anföra följande. Kommitténhar naturUgt nog med hänsyn tUl utredningsuppdragets begränsning intenärmare berört den i ett remissjrttrande behandlade frågan om ersättning förpersonskada som tillfogas någon på annat sätt än genom fysiska medel, t. ex.genom oaktsamma uttalanden. Jag delar den uppfattning som kommit tiU uttryck iremissyttrandet och som innebär att också sådana fall i princip omfattas avförevarande paragraf. Hur långt culpaansvaret här sträcker sig är inte i förstahand en fråga om innebörden av personskadebegreppet utan måste avgöras medledning av allmänna grundsatser om vad slags förtaranden som skall ansesinnefatta culpa och av regler om adekvat kausaUtet. I det avseendet och överhuvud taget i frågor som gäUer vållande- eller kausalitetsbedömning får detsom hittUls lämnas åt domstolarna att träffa sina avgöranden med ledning avallmänna skadeståndsrättsliga principer. Lagfästandet av culparegeln är närmasten lagteknisk åtgärd, och jag anser mig därför inte ha anledning att i dettalagstiftningsärende söka ange några närmare riktlinjer för rättstUlämpningen iförevarande hänseenden. Utgångspunkten vid tillämpning av culparegeln är, somframgår av min redogörelse för gällande rätt (avsnitt 1.1.1.1. ), attden skadelidande skall ha full ersättning för skadan. Denna grundsats kommer i1 § av skade- Majtts proposition nr 1972 455 ståndskommitténs förslag I inte fuUt tydligt till uttryck.En redaktionell jämkning har därför företagits, i det att orden »skall utgivaersättning därför» har ersatts med »skall ersätta skadan». Det skall understrykas, att begränsningen av förevarandeparagraf till att gälla person- eller sakskada och begränsningen i 5 kap. 1 §till att avse ren förmögenhetsskada genom brott inte innefattar någotställningstagande tUl frågan om eller under vilka förutsättningar skadeståndför ren förmögenhetsskada kan åläggas, när sådan skada har våUats genom förfarandesom inte utgör brott. För vissa fall, nämligen i fråga om ren förmögenhetsskadagenom felaktig myndighetsutövning, innehåller den nya lagen uttryckliga bestämmelseri 3 kap. Därjämte finns som nämnts speciaUagstiftning, bl. a. påimmaterialrättens område. 1 övrigt får frågan avgöras med tillämpning avallmänna grundsatser. Den nya lagen utgör i och för sig inte hinder mot envidareutveckling av skadeståndsrätten på detta område genom domstolarnasrättstillämpning. Av 1 kap. 1 § följer att förevarande paragraf, liksomövriga bestämmelser i lagen, är underkastad sådana begränsningar itillämpningen som kan följa av speciallagstiftning eller av avtalsföreskrifterm. Den begränsning som gäller enligt paragrafens sista led får med hänsynhärtill inte uppfattas som exklusiv, Paragrafen innehåller en bestämmelse om skadeståndsansvarför den som är . Den motsvaras i skadeståndskommitténs förslag Inärmast av 4 § men täcker till en del också tiUämpningsområdet för 3 §.Bestämmelsen har delvis sin motsvarighet i 6 kap. 6 § SL. I den allmänna motiveringen har jag relativt utförUgtredovisat min allmänna syn på frågan om barns och ungdoms skadeståndsansvar(avsnitt 2.1.4.4.). I fråga om grunderna för nu förevarande paragraf hänvisarjag i första hand tUl vad jag har anfört i det sammanhanget. Som framgår av minframställning där förordar jag, att i den nya lagen tas upp en särskUd bestämmelseom skadeståndsansvaret för barn och ungdomar av innebörd, attansvarigheten på sätt som f. n. gäUer enligt 6 kap. 6 § SL i fråga om bam under15 år skall bestämmas på grundval av en skälighetsprövning underhänsynstagande till samtliga föreliggande omständigheter. Det är efter ettsådant mönster som skadeståndskommittén i nära anslutning tUl nämndaparagraf i SL har utformat regeln i 4 § av dess förslag omskadeståndsansvaret för barn . Det är därför naturligt att ta dennabestämmelse i kommittéförslaget till utgångspunkt vid utformningen av den nuaktueUa bestämmelsen i departementsförslaget. Paragrafen bör i enlighet med vad kommittén har föreslagitoch i likhet med den allmänna skadeståndsregeln i 1 § gälla endast person- ochsak- Maj:ts proposition nr 5 år1972 förmögenhetsskada som orsakas genom brott skallgivetvis såsom f. n. ersättas också när skadan har vållats av någon som ärunder . Bestämmelsen om ren förmögenhetsskada i 5 kap. 1 § kommer också liksom motsvarande föreskrift i 12 § kommittéförslaget att få en sådanutformning att den supplerar förevarande paragraf på samma sätt som den utgörett komplement till 1 §. har inte ansett det lämpligt att ilagtexten använda uttrycket »vållande», när det gäller skadeståndsansvaret förbam under , utan har föreslagit att det i lagen i stället talas om skadasom barnet »gör». Det synes kommittén mindre tilltalande att i fråga om bamtala om vårdslöshet på det sätt som är brukligt beträffande vuxna. Också vid bedömningenav om uppsåt föreligger måste enligt kommittén försiktighet iakttas, när detgäller barn. uttalar kommittén, att barn inte bör dömasskadeståndsskyldiga för handlingar som inte skulle ha föranlett ersättningsansvarför en vuxen person. Bam bör enligt kommittén tvärtom behandlas mildare, ävenom det i själva verket inte alltid är möjligt att göra någon riktig jämförelsemed vuxna. Å andra sidan framhåller kommittén, att fastän 6 kap. 6 § SL inteanvänder termen vållande, barn får anses regresspUktiga enligt de speciellabestämmelserna i vissa lagar om att den som på objektiv grund har ålagts attutge skadestånd får återkräva ersättningen av den som har »vållat» skadan,