prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Utredningen anser i likhet med rättegångskommitténatt den processuella rättshjälpen bör vara en form av kredit. Utredningens bestämmelser omåterbetalningsskyldighet för part med rättegångshjälp när rätten har förordnatatt förmånen skall upphöra överensstämmer med kommitténs förslag i denna del. I fråga om återbetalningsskyldigheten i övrigt harutredningen velat belysa förhållandena enligt gällande ordning. Utredningen hardärför från samtliga häradsrätter och rådhusrätter begärt uppgift om antaletdomar i mål om betalningsskyldighet enligt 13 § LFR 1963.Särskild uppgift har därvid begärts om mål under som gällt talan motpart med fri rättegång, sedan det visat sig att kostnaden inte har kunnat tasut av motpart eller annan som har ålagts primär ersättningsskyldighet. Deinkomna uppgiftema visar att det endast förekommit nio mål jämlikt 13 § LFRunder den angivna tidsperioden. Inget av dessa mål har gällt subsidiärbetalningsskyldighet för part som haft fri rättegång. Utredningen erinrar omatt i en del fall utan att talan förts av kronans ombudsman återbetalningsskyldigheten efter krav av utmätningsman fullgörs helt eller lillnågon del. Utredningen framhåller emellertid att den uppfattningen allmäntråder att resultatet av den indrivningsverksamhet som sålunda förekommer avkostnader som avses i 13 § LFR är utan egentlig betydelse för statsverket ochinte i rimlig mån motsvarar myndigheternas arbete med ärendena. Utredningen anser liksom rättegångskommitlén att,när återbetalningsskyldighet skall förekomma för part som har hafträttegångshjälp, ersättningsskyldigheten bör fastställas redan när rättenskiljer målet eller ärendet från sig. Utredningen vill dock gå ett steg längreän kommittén. Utredningen menar att frågan om partens återbelalningsskyldighetbör slutligt avgöras, när rätten skiljer målet eller ärendet från sig, och attalltså något ytterligare åläggande för honom att betala till statsverket inteskall förekomma. Utredningen anser inte tillräckliga skäl föreligga att behållasubsidiär betalningsskyldighet för part som haft rättegångshjälp, omrättegångskostnaden inte har kunnat tas ut av motpart eller annan som i förstahand har ålagts all ersätta statsverket kostnaden. Utredningen åberopar bl. a.de erfarenheter som framkommit om till-lämpningen av 13 § LFR. Bortsett från nu berörda avvikelser förordarutredningen att huvudregeln om återbelalningsskyldighet utformas iöverensstämmelse med vad kommittén har föreslagit. Parten skall alltså betalaså mycket hela kostnaden eller del därav som han anses kunna avstå . Kommitténs regler om möjlighet till anstånd ochavbetalning för part som ålagts återbetalningsskyldighet tas upp i huvudsakoförändrade i utredningens förslag. Även enligt utredningens förslag skallvidare bestämmelserna om jämkning, anstånd och avbetalning gälla också för detfall att part med rättegångshjälp enligt bestämmelser i har att ersättastatsverket kostnad för tolk eller stenograf eller kostnad som av allmännamedel utgått för bevisning som inte har påkallats enbart av motpart. förslag i förhållande tUl kommitténs förslag innebär enytterligare utvidgning av den personkrets som kan få processuell rättshjälpnoteras med tUlfredsstäUelse i flera av de remissyttranden som har avgetts Överförslaget. Utredningens förslag alt gränsbeloppen skall anknytastill basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring anses undantagslöst vara enförbättring i förhåUande till det system med fixa inkomstgränser som upptogs ikommitténs förslag. Den princip som utredningen i detta avseende har föreslagittillstyrks därför eller lämnas utan erinran av alla remissinstanser. Även dennärmare regleringen av förhållandet mellan gränsbeloppet för skyldighet attbetala kostnadsbidrag och basbeloppet tillstyrks allmänt. Utredningens bestämning av gränsbeloppet för partulan underhållsskyldighet kritiseras av några remissinstanser som anser attschablonbeloppet för den ensamstående inte behöver sättas högre än tUl två ochen halv gånger basbeloppet. Från flera håll riktas kritik mot utredningensbestämning av schablontillägget för underhållsskyldig part. Förslaget ärenligt många remissinstansers mening alldeles för restriktivt mot dem som harunderhållsplikt mot andra. I flera remissvar understryks lämpligheten avutredningens förslag att frågan om återbelalningsskyldighet mot statsverketskall regleras definitivt i samband med det slutliga avgörandet i mål eUerärende. Den nännare utformningen av bestämmelserna omåterbetalningsskyldighet har emellertid kritiserats från några håll. Det hardärvid anförts att reglerna bör kompletteras med en bestämmelse av innehållatt part, som har ålagts återbetalningsskyldighet men som därefter genomsjukdom eller annan omständighet kommit i ett stadigvarande, väsentligt sämreekonomiskt läge än man hade anledning anta, efter ansökan kan vinna befrielsefrån vidare återbelalningsskyldighet. Det har även framhållits att ålagdbetalningsskyldighet enligt förslaget förutsätts kunna fullgöras under enmycket lång tidrymd, ända upp till . Det kan bli förenat med avsevärtarbete för de exekutiva myndighetema att verkställa beslut omåterbelalningsskyldighet. Särskilt när det gäller mindre belopp kan dettaarbete lätt bli förlustbringande för statsverket. I sammanhanget har även anförts att regeln omåterbetalningsskyldighet är så utformad att en person enbart genom att vinnaen process kan komma i det ekonomiska läge, som fömtsätts föråterbetalningsskyldig-hel. Särskilt illusorisk skulle rättegångshjälpen bli, omdet vunna beloppet inte nämnvärt avviker från det belopp återbetalningenavser. En betydligt starkare begränsning av återbetalningsskyldigheten ärdärför i hög grad önskvärd. Helst borde återbetalningsskyldigheten ersättas meden fixerad självrisk. Prop.1972: 4 120 Enligt promemorian bör rättshjälpen ses som ensocial förmån, som innebär att statsverket betalar kostnaderna förrättshjälpen. Med denna grandsats är dock ingalunda oförenligt att denrättssökande i mån av förmåga bidrar till kostnaderna för rättshjälpen. Reglerom återbetalningsskyldighet anses emellertid medföra vissa mindre önskvärdakonsekvenser. Den rättssökande kan på förhand avgöra om han bliråterbetalningsskyldig för rättshjälpskostnaderna och han kan i vart fall inte iförväg avgöra ersättningsskyldighetens omfattning. Att part inte i förväg kanbedöma vUken kostnad han ådrar sig för rättshjälpen skapar osäkerhet och kanmedföra, att han drar sig för att göra sin rätt gällande av rädsla för deekonomiska konsekvenserna. I promemorian föreslås därför att någonåterbetalningsskyldighet inte skall förekomma för part som har hafträttshjälp. Parts förmåga att bidra till statsverkets kostnader förrättshjälpen skall tas i anspråk enbart genom regler om rättshjälpsavgifter. Ipromemorian behandlas därefter vissa principiella riktlinjer för avgiftssystemelsulforrrming. Utgångspunkten bör vara att sökanden skall betala ettkoslnadsbidrag, vars storlek står i förhållande till hans aktuellabetalningsförmåga. Den avgift som sålunda skall utgå för rättshjälpen börbestämmas så att den rättssökande har möjlighet att i förväg bedöma på vilkavillkor rättshjälp kan komma alt lämnas. Skyldigheten att betalarättshjälpsavgift bör därför i största möjliga utsträckning bedömas efterschablonregler. Avgiften bör vidare i princip betalas innan rättshjälpen fåråtnjutas. En sådan ordning är ägnad alt motverka onödiga hänvändelser lillrättshjälpsorganisationen. Den anses dessutom utgöra ett effektivt medel altverkligen få in avgifterna. Möjlighet skall finnas att få anstånd med betalningav avgiften. Beträffande rättshjälpsavgiflernas storlek anförs i promemorianalt den ekonomiskt sämst ställda gruppen i samhället bör få rättshjälp mot enför alla överkomlig grundavgift och att avgiften för mellangruppen bör utgöraett med hänsyn till de ekonomiska villkoren skäUgt bidrag till kostnaderna. Förde högre inkomsttagarna bör avgiften täcka kostnaderna för rättshjälpen. Ipromemorian förordas mot bakgmnden av dessa riktlinjer att avgiftssystemet ihuvudsak utformas som ett system med maximiavgifter. Även om statsverketskostnad för rättshjälpen överstiger ett med hänsyn till den rättssökandesbetalningsförmåga bestämt maximibelopp bör alltså högre rättshjälpsavgift intetas ut än som motsvarar maximibeloppet. Är å andra sidanrättshjälpskostnaderna lägre än maximibeloppet, bör rättshjälpsavgiftenmotsvara dessa kostnader. Lägsta rättshjälpsavgift skall dock enligt förslageti princip vara . Delta belopp anses utgöra skälig ersättning även förrättshjälp i bagatellärenden. Prop.1972: 4 121 Som har anförts föreslås i promemorian attden ekonomiskt sämst ställda grappen i samhället skall få rättshjälp mot en föralla överkomlig grundavgift, medan avgiften för mellangrappen skall utgöra ettmed hänsyn till de ekonomiska villkoren skäligt bidrag tUlrältshjälps-koslnadema. För de högre inkomsttagama skall avgiften täcka kostnadema.I fråga om gränsdragningen mellan den ekonomiskt sämst ställda gruppen ochmellangruppen anförs i promemorian att de rättssökande, som kan få frirättegång eller rättshjälp vid rättshjälpsanstalterna, måste anses tillhöra denförstnämnda kategorin. Det kan därför inte komma i fråga att sätta gränsen mot mellangrappenlägre än vad som gäller för möjligheterna alt få sådan rättshjälp. Detförefaller vidare naturligt att vid gränsdragningen la viss hänsyn tilllåginkomsltagarbe-greppet. Med låginkomst torde enligt promemorian i allmänhetavses inkomster under . Gränsenmellan den ekonomiskt sämst ställda gruppen och mellangruppen samt ävengränsen mellan den ekonomiskt bäst ställda gruppen och mellangruppen bör iförsta hand anges genom schabloner. Vid utformningen av schablonerna bör mananknyta lill de omständigheter, som i allmänhet har den största betydelsen förden rättssökandes betalningsförmåga, dvs. inkomst och försörjningsbörda.Gränserna mellan de olika kategorierna bör därför i första hand anknytas tillbeloppet av den rättssökandes årsinkomst och till underhållsskyldighetengentemot make, barn eller annan. Reglerna om hur försörjningsbördan skall beaktasbör så långt det är möjligt schabloniseras. Pånu anförda skäl föreslås i promemorian att gränsen mellan den ekonomiskt sämstställda gruppen och mellangruppen skall bestämmas så, att den vars inkomstinte överstiger etl belopp, som motsvarar det vid årets ingånggällande basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring skall hänföras tillförstnämnda kategori. Bidrar den rättssökande i väsentlig omfattning liU annansunderhåU, skaU gränsen höjas med ett belopp som motsvarar en tredjedel avbasbeloppet för var och en mot vilken sådan underhållsskyldighet fullgörs.Beträffande det föreslagna schablonlillägget vid underhållsskyldighet uppslårsvårigheter att finna en schematisk beräkningsgrund för alla olikaunderhållssitualio-ner. Den lämpligaste lösningen är att man använder sig av enschematisk beräkningsgrund, som bör täcka alla fall av normal underhållsskyldighet,oavsett om underhållsskyldigheten fullgörs genom erläggande av underhållsbidrageller på annat sätt. Denna schematiska beräkningsgrund får sedan kompletterasmed en bestämmelse, som öppnar möjlighet till avvikelse från schablonen i defall där en onormalt tyngande försörjningsbörda föreligger. I promemorian föreslås vidare, atträltshjälpsavgiften för den ekonomiskt sämst ställda gruppen skall utgöra 50kronor. Avgiften skall få sättas ned eller efterges, om särskUda skälföreligger. Som skäl för att taut avgift även av denna kategori anförs att med den föreslagna gränsdragningenmånga av dessa har möjlighet alt bidra tUl rältshjälps-kostnaderna i vissutsträckning. Om en mindre avgift tas ut skulle vidare en alltför schematiskgränsdragning mellan den ekonomiskt sämst ställda gruppen och övrigarättssökande kunna motverkas. Dessutom torde man kunna räkna med altstatsverket skulle komma att tiUföras ett inte obetydligt belopp som bidrag tUlutgifterna för rättshjälpsverksamheten. Skyldigheten att betalarättshjälpsavgift bör slutligen kunna leda till att allmänheten vänder sig tillrättshjälpsorganisationen endast i sådana fall där ett verkligt behov av rättshjälpföreligger. I fråga om avgiftssystemet för mellangruppen skallmaximibeloppet bestämmas till viss kvotdel av skUlnaden mellan sökandensårsinkomst och gränsen mot den ekonomiskt sämst ställda gruppen. Förslaget innebäratt kvotdelen bestäms till en tjugondel vid en inkomst som högst uppgår tillfem gånger basbeloppet. Vid underhållsskyldighet höjs denna gräns enligt sammaregler som gäller för avgränsningen av de mindre bemedlade. Överstigerinkomsten denna gräns men uppgår den tUl högst sex gånger basbeloppet, medvederbörlig höjning av gränsen vid underhåUsskyldighet, skaU för denna del avinkomsten en kvotdel på en femtondel kunna tas ut. Överstiger sökandensinkomst sistnämnda gräns men uppgår den till högst sju gånger basbeloppet skallför denna del av inkomsten en kvotdel på en tiondel tillämpas. Överstigerinkomsten slutligen sju men inte åtta gånger basbeloppet, skall hälften av denöverskjutande inkomsten kunna tas ut. För de rättssökande som tillhör den ekonomiskt bästställda gruppen skall enligt förslaget, som redan har nämnts, avgiftenbestämmas så att den motsvarar full ersättning för den rättshjälp som lämnas.Motiveringen för detta är alt det från principiell synpunkt synes rikligastatt personer i goda ekonomiska förhållanden själva får stå för hela kostnadenför rättshjälpen. Gränsen mot mellangruppen föreslås gå vid en inkomst sommotsvarar åtta gånger basbeloppet. Vid underhållsskyldighet skall gränsenhöjas enligt samma regler som föreslås gälla för övriga schablongränser. De i promemorian föreslagna schablonreglerna byggerendast på den rätlssökandes inkomst och försörjningsbörda. I promemorian framhållesemellertid att de ekonomiska villkoren för rättshjälp bör bestämmas medutgångspunkt från den rättssökandes ekonomiska ställning i dess helhet. Andraomständigheter än inkomst och underhållsskyldighet kan ha betydelse för hansförmåga att bidra till rättshjälpskostnaderna. Som de viktigaste av dessaomständigheter anges förmögenhet eller skuldsättning. Bland andra faktorer nämnsden inverkan en anhörigs ekonomiska villkor kan ha på sökandens förmåga attbetala avgift. Som har berörts bör vidare en onormalt tyngandeunderhållsskyldighet kunna beaktas utöver schablontillägget förförsörjningsbör- 1972: 4 123 dan.Föreligger sådana särskilda omständigheter bör alltså möjlighet finnas attbeakta dessa vid avgiftens bestämmande, i den mån de har någon mera påtagligbetydelse för bedömningen av den rättssökandes ekonomiska ställning. Ipromemorian föreslås därför att förmögenhet, skuldsättning eller annan särskUdomständighet skall beaktas i skälig utsträckning vid bestämmande avårsinkomsten, om sådan omständighet är av väsentlig betydelse för sökandensbetalningsförmåga. De särskilda omständigheter som kan föreUgga skall alltsåuppskattas till etl visst belopp. Detta belopp skall sedan läggas till ellerdras ifrån sökandens årsinkomst, varefter det erhållna beloppet läggs in iavgiftsschemal. Detär enligt promemorian önskvärt att någon form av schablon kan åstadkommas förbedömningen av hur förmögenhet, skuldsättning eUer andra omständigheter skallinverka vid årsinkomstens bestämmande. De förhållanden som kan få betydelse äremellertid så skiftande att någon närmare specifikation inte bör lämnas ilagtexten. Det bör ankomma på centralmyndigheten att dra upp de närmareriktlinjerna. Förslaget tUl rättshjälpslag innehåller vidarevissa bestämmelser som reglerar de fall att den som bevUjas rättshjälp ellerställföreträdare för honom genom försummelse har föranlett särskilda kostnaderför rättshjälpen och de faU att väsentiiga förändringar i en rättssökandes ekonomiskasituation har inträffat under loppet av ett rättshjälpsärende. Grundsatsen att den rättssökande i mån av förmågaskall bidra till rättshjälpskostnaderna har allmänt godtagils eller lämnatsutan erinran av remissinstanserna. Motsvarande gäller de i promemorian angivnaprincipiella riktlinjerna för bidragsskyldighelen och avgiftssystemets utformningi stort. RR:s ledamöter anser att det för den rättssökande bör vara en avsevärdfördel att han i regel på förhand får veta rättshjälpskoslnaden. Skyldighetenalt i förväg betala ett kontant bidrag bör vidare kunna tjäna som spärr mot atträttshjälp söks i oträngt mål. EON konstaterar med tillfredsställelse attgällande återbelalningsskyldighet liU statsverket inte längre skall komma ifråga. Kronofogdemyndigheternas arbete med att bevaka och vidta åtgärder föratt fullgöra denna skyldighet ger inte ett ekonomiskt resultat som står iproportion till arbetsinsatsen. Liknande synpunkter anförs av nedrejustitierevisionen. Föreningen och stadsdomare samlGöteborgs rådhusrätt. Ettpar remissinstanser menar att de föreslagna avgiftsreglerna är alltförinvecklade. Om den rättssökande på förhand skall kunna bedöma sittkostnadsansvar, bör enligt länsåklagaren i en något meraschablonmässig beräkningsgrund för rältshjälpsavgiften eftersträvas. Dennauppfattning delas av tingslags häradsrätt. Hovrättenöver och , som i och för sig godtar riktiinjerna föravgiftssystemets utformning, ifrågasätter behovet av att en detaljerad regleringav avgiftssystemet tas upp i lagen. är kritisk mot principen att var och enskall bidra lill kostnadema efter förmåga. En riktigare utgångspunkt bordevara att kostnaderna för själva rättsproceduren i minsta möjliga mån skallpåverka den rätlssökandes ekonomiska förhållanden. Reformen skall bidra tUlökad jämlikhet genom att alla, oberoende av inkomst eller förmögenhet, fårsamma möjlighet att ta tillvara sin rätt. Avsteg från denna princip bör endastske på välgrundade preventiva, slatsfinansiella eUer administrativa skäl. Avpreventiva skäl bör en avgift tas ut. anser visserligen alt det kanantas alt inlresseprövningen effektivt kan hindra att obefogade anspråk drivsmed allmänna medel. Intresseprövningen kan dock inte hindra en rättssökandefrån att vända sig tUl rättshjälpsmyndighet eller advokat och därmed orsakaarbete och kostnader. Del kan därför vara befogat med en avgift i fråga omkostnadema för arbetet intill dess en ansökan om rättshjälp har bifallilseller avslagits. Det kan också vara rimUgt att en avgift täcker kostnaderna förenkla fall inom vardagsjuridiken och att ett rimligt belopp utgår för att sänkarättshjälpskostnaderna, om avgiften totalt ändå inte nämnvärt skadar sökandensekonomi. Däratöver är en avgift inte nödvändig av preventiva skäl. Detföreslagna avgiftssystemet är emellertid sådant, alt del i många faU kommer atttäcka hela kostnaden även för omfattande rättsliga angelägenheter och enligtFolksams uppfattning inte sällan hindra att även mycket berättigade anspråkblir bevakade. Avgiftsskalan skapar dessutom icke acceptabla Iröskelproblem.Folksam förordar all avgift tas ut efter en glidande skala, som i jämförelsemed den föreslagna beskriver en betydligt jämnare och mindre brant kurva. I fråga om gränsdragningen meUan den ekonomisktsämst ställda gruppen och mellangruppen samt principerna för schabloniseringenhar förslaget, bortsett från schablonliUägget vid underhållsskyldighet, genomgåendetiUstyrkts eller lämnats utan erinran. LO ifrågasätter dock om inte gränsen bördras vid en inkomst av , eftersom f. n. som låginkomst måste ansesen årlig inkomst av . Ätskilliga remissinstanser anser att den belastningpå en persons ekonomi som underhållsskyldighet medför inte har beaktatstillräckligt genom det föreslagna schablontillägget. Hovrätten för VästraSverige förordar att schablonliUägget bestäms till hälften av basbeloppet istället för till en tredjedel. Detta skulle bättre överensstämma med detill-lägg för underhåUsskyldighet som f. n. i allmänhet görs vid prövningenligt LFR. Samma förslag läggs fram av rådhusrätt, rådhusrätterna iBorås och , Föreningen och sladsdomare samt rättshjälpsanstalt. holmsstads rättshjälpsanstalt anser alt schablontillägget bör motsvara tvåtredjedelar av basbeloppet. Föreningen uttalar atten tredjedel av basbeloppet visserligen motsvarar ett ungefärligt genomsnittav de schablontUlägg, som f. n. tUlämpas vid flertalet rättshjälpsanstalter.Detta kompenserar dock inte den underhållsskyldige i tillräcklig grad vid fastställandeav rättshjälpsavgift. Ett helt basbelopp för make och ett halvt basbelopp förvarje bam är mera rättvisande. stads rättshjälpsanstalt har sammauppfattning. Enligt har regeln om avgiftsberäkning när sökandenbidrar till annans underhåll fått en alltför schablonartad lösning. Den somensam bidrar lill annans underhåll har en betydligt sämre standard än den medsamma inkomst som inte har någon underhållsskyldighet. Får han hjälp av annanmed underhållet förbättras hans situation i motsvarande mån. Ett bättre utrymmeför variationer i den egentliga försörjningsbördan kan ske omschablontUlägget, beroende på vederbörandes del i underhållsskyldigheten, fårvariera, förslagsvis mellan en fjärdedel och hälften av basbeloppet för var ochen mot vilken underhållsskyldighet fullgörs. Enligthovrätten över och bör underhållsskyldigheten beaktas genomolika beräkningsmetoder. Om underhåll utgår med bestämt belopp, t. ex. pågrund av dom eller underhållsavtal, bör underhållsskyldigheten beaktas genomatt gränsen förskjuts med detta belopp. I andra fall måste däremot enschablonmetod användas. Schablontillägget för den första underhållsberättigadebör motsvara åtminstone två tredjedelar av basbeloppet och för övriga entredjedel av basbeloppet. I gemensamt hushåll torde nämligenunderhåUsskyldighet mot en person proportionsvis medföra större kostnad änunderhåll av flera. Helst skulle hovrätten se ett tillägg på fem sjundedelar avbasbeloppet för den första underhållsberättigade och tre sjundedelar förövriga, vilket bättre skulle motsvara gällande praxis. Även enligt stadsrälts-hjälpsanstalt bör, om underhållsbidrag utgår, hänsyn tas lill detfaktiska underhållsbidraget och inte till schablonbidrag. För övriga fallföreslår anstalten att schablonlillägget för oförsörjd make skall utgöra ellbasbelopp och för varje barn ett halvt basbelopp. Promemorians förslag innebären klar försämring i förhållande lill vad som gäller vid rältshjälpsanstalteni . LO förordar en särskild regel för ensamslående medunderhållsskyldighet mot hemmavarande barn . Dessa bör erhålla enschabloniserad förhöjning, som lämpligast bör uppgå tUl ytterligare ensjättedel av basbeloppet per hemmavarande barn. Förslaget i promemorian om en grundavgift på 50kronor för den ekonomiskt sämst stäUda kategorin har vunnit allmän anslutningbland remissinstanserna. Föreningen finner beloppetväl avvägt men framhåller alt en inte ringa del av rättshjälpsanstal- 1972: 4 126 temasnuvarande klienter endast med svårighet kan betala delta belopp. Om förslagetinte skall medföra en försämring för detta klientel, måste bestämmelserna omnedsättning och eftergift av avgift användas i icke ringa utsträckning. EnligtMalmö stads rätlshjälpsanstalt får man räkna med att befrielse från avgift idenna grupp snarare blir regel än undantag. Även enligt stadsrättshjälpsanstalt måste möjligheterna att nedsätta eller efterge avgiftenkomma alt begagnas i avsevärd omfattning. Från flera håll har ifrågasatts om grundavgiften och även lägsta rättshjälpsavgiften, konsultationsavgiften samtkonsullationsarvodet bör fastställas i lag. För alt undvika återkommandelagändringar vid förändring i penningvärdet bör enligt hovrätten för ÖvreNorrland samt rättshjälpsanstalterna i , och beloppetfastställas i administrativ ordning. Enligt rådhusrätt och FöreningenSveriges häradshövdingar och stadsdomare bör beloppet kunna bestämmas avriksdagen vid budgetbehandlingen som ett vUlkor för anslaget till rättshjälpen.Beloppet bör därför anges i författning som har tillkommit efter riksdagenshörande. Andra remissinstanser förordar att beloppet anges i lagen som ettprocenttal av basbeloppet. Kammarrätten förordar att grundavgiften bestäms tUl1/100 av basbeloppet.