prop · FV03132 · 1972-12-31 00:00:00 — Kammarrätten konstaterar att densom inte har rättshjälp enligt rättshjälpslagen i vissa fall får stå för sinakostnader själv och att den som har rättshjälp får bidraga tUl dessa kostnader.1 många fall kan det enligt kammarrätten synas mindre tillfredsställande attden som haft ett berättigat krav och som fått sin talan bifallen i högreinstans själv skall stå för de betydande kostnader, som genom myndighetsåtgöranden kan ha åsamkats honom. Kammarrätten konstaterar att de nya reglernaom stats och kommuns skadeståndsansvar i vissa fall kommer att varatUl-lämpliga och att det torde vara svårt att avgöra om behov av en meragenerell kostnadsersättningsregel föreligger innan erfarenhet vunnits omverkningarna av denna lagstiftning. Kammarrätten antar dock att skadeståndkommer att tUlerkännas skadelidande endast i mera uppen- barafaU av felaktig myndighetsutövning och att även andra icke fåtaliga fall skallförekomma då myndighet genom åtgöranden som inte direkt kan hänföras tUl feleller försummelse förorsakar enskild part kostnader. Kammarrätten finner attdet därför kan te sig rimligt att den rättssökande med åberopande av en allmänregel kan få ersättning för sådana kostnader om dessa är betydande och detframstår som oskäligt att parten själv skall bära koslnaderna. Det syns dockkammarrätten ändamålsenligt att tills vidare avvakta den praxis som kommer attutvecklas vid tUlämpningen av den nya skadeståndslagstiftningen. Därtill kommerenligt kammarrätten att en sådan mera aUmänt utformad föreskrift säkerligenskulle bereda svårigheter vid tillämpningen. Oaktat starka skäl enligtkammarrätten talar för en generell regel av avgivet slag stannar kammarrätteni likhet med utredningen för att f. n. inte förorda en sådan. JO anförliknande synpunkter. Länsstyrelseni anser att om utredningskostnader i förvaltningsärendeninbegripes i rättshjälpslagen än mer bärande skäl föreligger för att denenskilde normalt skall bära sina kostnader själv. påpekar dockalt även den som inte kan få sina kostnader ersatta genom rättshjälpslagen kanådra sig betydande kostnader genom myndigheters åtgöranden och att dengenomförda skadeståndslagstiftningen i detta avseende inte innebär att fråganom kostnadsersättningar är tillfredsställande löst. Enligt finnsrisk för att i många fall mycket hinner förflyta innan ansvarsfråganavgjorts och skadestånd kunnat utbetalas. Om utredningens lösning likvälväljes finner det angeläget att ersättningen förskotteras iuppenbara fall och att reglerna utformas så att utbetalningar kan göras snabbt. TCO anför att kostnadsersättning, på samma sätt somi civUmål, bör utgå i alla de fall de enskilde helt eller delvis vinner sintalan. Kostnadsersättningsfrågori socialförsäkringsfrågor berörs av försäkringsdomstolen,, , , försäkringskasseförbundetoch läns aUmänna försäkringskassa. Samtliga delar utredningensuppfattning att några ytterligare kostnadsersättningsregler inomsocialförsäkringsområdet inte är behövliga. LO framhåller i detta sammanhangatt det i ärenden rörande socialförsäkring förekommer att personer som blirhänvisade till allmän rättshjälp inte kan erlägga det koslnadsbidrag eller denavgift som fordras. LO anser att bestämmelserna om nedsättning och eftergift avbidraget eUer avgiften härvid bör tUlämpas generöst, särskilt när det gällerupprättande av besvärsskrift och tillsyn av att denna inges i laga tid. LOanser att den rättssökande i dylika fall aldrig bör förnekas rättshjälp även ombidraget eller avgiften inte kan erläggas omgående. Flera remissinstanser har tagit upp frågan omkostnadsersättning i skatteärenden särskilt. Av dessa delar riksskatteverketoch länsstvrdsen iSödermanlands län utredningens uppfattning att några regler om ersättning intebehövs utöver rätlshjälpslagen. Länsstyrelserna i och ,, hantverks- och industriorganisation samt köpmaimaförbundär kritiska mot utredningens betraktelsesätt. , som alltså delar utredningensuppfattning, finner de nuvarande förhållandena inom skatteområdetotUlfredsställande. Särskilt anmärker verket att den serviceverksamhetmyndigheten har skyldighet att utöva inom skatteområdet är otillräcklig.Verket uppmärksammar i detta sammanhang främst deklarationsskyldigheten. Verketansluter sig tiU de sakkunnigas uppfattning att någon ersättning av allmännamedel för kostnadema för deklarationshjälp inte gärna kan komma i fråga ochatt de allmänna advokatbyråema inte heller kan förväntas ta emot uppdrag attupprätta självdeklarationer men finner att det inte kan bortses frånatt många deklarationsskyldiga faktiskt anlitar hjälp. Likaså måste enligtverket medges att den rådgivnings-och upplysningsverksamhet som ankommer påtaxeringsnämndens ordförande av praktiska skäl kan fullgöras endast ibegränsad omfattning. Verket anser att det kan finnas skäl att övervägainförandet av någon form av statliga eller kommunala deklarationsbyråer. Verketnämner att denna fråga på grund av sin stora och allmänna betydelse redan varitföremål för viss behandling inom verket och att man avser alt vidare undersökaolika möjligheter att tillskapa en bättre serviceapparat på området. Enligt i erfarenhetförekommer i viss utsträckning fall inom skatteområdet där framträdande behovav regler om kostnadsersättning kan anses föreligga. Sådana fall kan enligtlänsstyrelsen dels gälla mål, vilka av skattemyndighet drivs i syfte att erhållaprejudikat, och dels i mål av utpräglat fiskalisk natur, avseende mera betydandeinkomst- och förmögenhetsbelopp. Taxeringsmyndigheternas agerande i sådana målkan åsamka vederbörande skattskyldig mycket väsentiiga kostnader enbart föranlitande av biträde. Motparten i sådana mål befinner sig vanligen i sådanekonomisk stäUning att han inte kan påräkna bistånd inom ramen förrättshjälpsreformen. Omständighetema i dessa fall är inte heller sådana attden föreslagna skadeståndslagstiftningen kan antas bli tillämplig.Länsstyrelsen anser sig på grund av det anförda böra ifrågasätta om inte denskattskyldige i nu åsyftade faU skäligen bör kunna tiUerkännas viss ersättning,åtminstone vad gäller kostnad för anlitande av sakkunnigt biträde.Länsstyrelsen får dessutom framhålla att avsaknaden av regler omkostnadsersättning i taxeringsmål inte kan uteslutas inverka hämmande påmyndighetemas agerande i prejudikatmål. i länframför likartade synpunkter. FörLRF framstår det som en brist ati utredningen inte inhämtat syn- punkterfrån de organisationer som kan anses representera de skattskyldiga.Skattelagstiftningen griper mer in i den enskUdes ekonomi än någon annanlagstiftning. Förbundet finner därför naturUgt att den enskilde har ett starktbehov av atl tillvarata sina intressen på skatteområdet. Förbundet haremellertid den uppfattningen att skattereglerna varit ofullgångnaoch så komplicerade att det är ytterst få skattskyldiga som förmår att självahävda sin rätt. Det övervägande antalet skattskyldiga anlitar enligt förbundethjälp vid upprättandet av självdeklaration och vid skatteprocess praktiskttaget alla. Enligt förbundet kan vidare kostnaderna i synnerhet vidskatteprocess bli avsevärda. Den hjälp som näringslivets branschorganisationerlämnar är inte kostnadsfri. I många av de fall där taxeringsmyndigheterna utanfog awiker från deklaration eller driver s. k. prejudikatmål åsamkas deskattskyldiga stora koslnader och enligt förbundets mening bör de skattskyldigai dessa fall alltid erhålla full ersättning. Molsvarande syn anläggerförbundet på processer uppkomna genom bristfällig eller svårtolkadlagstiftning. Förbundet utgår från alt frågan om kostnadsersättning endast kanbli löst för de mer flagranta fallen men föreslår i övrigt avdragsrätt vidtaxering för kostnader och biträdeshjälp. Det framstår för förbundet som inkonsekvent att betraktautgifier för rättslig hjälp i samband med administrativa frågor avseendeskatteproblem som en del av kostnaderna för näringen. Förbundet ansersammanfattningsvis att förslaget om kostnadsersättning bör bli föremål för engrundlig överarbetning. Även hantverks- och industriorganisalion,med vilken instämmer, tar i sitt yttrande uppskatteprocessen och näringsidkares ställning därvid enligt rättshjälpslagen.Organisationen uppehåller sig vid den utjämning som skett isynsättet företagare anslällda. Enligt organisationen är den gränsdragningmellan fysiska personer i allmänhet och fysiska personer som får sin uikomstsåsom företagare, som blir resultatet av utredningens hänvisning tillrättshjälpslagen, inte motiverad. Organisationen önskar att StäUningstagande beträffanderättshjälp sker liberalt så att rättshjälp i taxeringsprocess också kan kommaledare och ägare av mindre och medelstora företag tUl del. LRF anför beträffande fastighetsbildningsärendenatt lanlbrakare i huvudsak inte kan påräkna hjälp enligt rättshjälpslagen.Förbundet föreslår därför att kostnadsersättning skall ulgå ifastighetsbUdningsärenden om det på grund av förhållandena skulle anses obUligtatt markägaren själv står för sina kostnader. Lantmäteristyrelsen anför att part i fastighetsbUdningsärendentill skUlnad från förvaltningsärenden i allmänhet i princip får stå för kostnadför myndighetens utredning i fastighetsbildningsärende. Vad nu anförts kantala för att utredningskostnader i fastighetsbildningsärenden 1972: 132 138 ivissa fall borde kunna ersättas inom rättshjälpssystemet. Lantmäteristyrelsenanser emellertid att förslaget om att enbart utredningskostnader som hänför sigtill sakkunnigt biträde skall kunna ersättas inte innebär en sakligt motiveradavgränsning av ersättningsberättigade kostnader. a. bli beroende av fastighetsbildningsmyndighetens kompetens i detenskilda fallet. Ersättning lill sakkunnigt biträde enligt 4 kap. 34 § FBLutgör förrättningskostnad. Till förrättningskostnad kan statsbidrag erhållasenligt kungörelsen (1971: 1105) om statsbidrag till kostnader för vissafastighetsbildningsförrättningar m. m. Statsbidragsbestämmelserna fyller iprincip samma funktion som utredningens förslag avser att tillgodose. I sambandmed gällande stats-bidragsbestämmeisers tUlkomst anförde departementschefen attdet med fog kunde ifrågasättas om de intressen som bär upp bidragsbestämmelsernaskulle tillgodoses på detla sätt. ;is mening finnsanledning att närmare utreda om statsbidragsbestäm.melseinas syften kantUlgodoses inom ramen för rätlshjälpssyslemet. Mot de av utredningen framlagda förslagen omersättning i vissa fall för instäUelsekostnad har inte riktats någon invändningunder remissbehandlingen. och kammarrätten i villutvidga ersättningsreglerna lill att omfatta inställelse inför barnavårdsnämndoch nykterhetsnämnd (social centralnämnd) eller företrädare för dessa. Socialstyrelsenanför i denna fråga att huvudregeln bör vara att den enskUde, som blir föremålför ingripande eller som kallas lill förhör så långt det är rimligt hållsskadeslös. Även om nämnden ibland har mottagning någon kväll händerdet enligt inte så sällan att enskilda ombeds besöka nämndensexpedition . I nykterhetsvårdsärenden förekommer hembesök endast ibegränsad utsträckning. I de till ytan mycket stora kommuner som finnsi landet och som blir ännu fler då kommunsammanslagningen är fuUbordadkan det for personer som bor långt från centralorten ibland krävas dyrbararesor och exlra kostnader för uppehälle för att komma tUl och från nämndenslokaler. Ett kvällsbesök hos nämnden är i många fall omöjligt att företa utanövernattning i centralorten. Det vore därför enligt rimUgt att,i Ukhet med vad som gäller i förvaltningsdomstolarna, kostnader för resor ochuppehälle ersätts. I varje fall bör enligt styrelsen sådana kostnader ersättasom de överstiger vad som är att anse som normala inställelsekostnader. Kammarrätten i anför liknande synpunkter. Kriminalvårdssryrelseiivill utvidga ersättningsreglerna till att också omfatta övervakaresinställelse till sammanträde med övervakningsnämnd eller annan nämnd inomkriminalvården. Prop.1972: 132 139 Utredningen anser att starka skäl talar mot att tain regier om offentligt biträde i rätlshjälpslagen. Instituiet offentligtbiträde i ärenden enligt PsykL, BvL, UtlL, osv. företer visserligen vissalikheter med institutet offentlig försvarare i brottmål. Det bör emeUertidunderstrykas att de ärenden i vilka offentiigt biträde skall kunna utses inteär att jämställa med brottmål. I ärenden enligt ovan avsedda lagar är det frågaom att tUlgodose ett aktuellt vårdbehov eller att ompröva frågan om någons vistelsehär i landet. Redan med hänsyn härtUl synes det olämpUgt att i ett gemensamtavsnitt i rättshjälpslagen föra samman bestämmelserna om offentlig försvarareoch annan rättshjälp i brottmål med bestämmelserna om offentiigt biträde ivissa administrativa ärenden. För denna ståndpunkt talar också detförhållandet att enligt rätlshjälpslagen biträde i brottmål aldrig kan erhållasannat än i form av offentlig försvarare, som skall utses när rätten funnitbehov av sådan försvarare föreligga, medan i ärenden som kan leda tilladministrativt frihetsberövande den enskilde enligt utredningens förslag på ettförberedande stadium (hos nykterhets-nämnd och ) skall kunnaerhålla rättshjälp i form av biträde enligt rättshjälpslagen och det först påett senare stadium skall ankomma på högre myndighet att ta ställning tillfrågan om behov av offentligt biträde föreligger. Reglerna om offentligt biträde är tillämpligaendast på ett fåtal särskilda områden av förvaltningen och är även i övrigt såspeciella att de inte lämpligen kan fogas in i rättshjälpslagens avsnitt omrättshjälp i allmänhet. I förhållande till de allmännarättshjälpsbeslämmelserna föreligger bl. a. avvikelse darutinnan att enligtutredningens förslag förordnande av offentligt biträde skall varakostnadsfritt, medan den som beviljas rätttshjälp enligt rättshjälpslagen imånga fall har alt erlägga rättshjälpsavgift. Likaså skall kostnad förutredning, som införskaffas av offentligt biträde, ej till någon del bestridasav den enskUde ulan stanna på statsverket. För ärenden enligt UtlL föreslåsdock viss särreglering. Vidare skall enligt utredningens förslag offentligtbiträde utses av den förvaltningsmyndighet eller förvaUningsdomstol somhandlägger det aktueUa ärendet eller målet, medan biträde enligträttshjälpslagen förordnas av rättshjälpsmyndigheten. SkaU bestämmelserna om offentligt biträde tas in irättshjälpslagen, blir det nödvändigt att öka ut denna lag med ett specielltavsnitt rörande detta begränsade ämnesområde. Härigenom skullerätlshjälpslagen bli mera svåröverskådlig och svårläst än vad nu är fallet.Enligt utredningens mening är det systematiskt lämpligast att helt särhållabestämmelserna om offentligt biträde från bestämmelserna om biträde enligträttshjälpslagen. Utredningen föreslår därför att bestämmelserna om offent- ligt bUräde ges i en särskild lag om offentligt biträde,till vilken hänvisning görs i de författningar, enligt vilka sådant biträdeskall kunna förordnas. Det valda tillvägagångssättetförutsätter att i 18 § rättshjälpslagen som handlar om biträde införs enbestämmelse av innehåll alt biträde som avses i paragrafen inte skallförordnas för mål eller ärende, vari enligt särskUd föreskriftförvaUningsdomstol eller förvaltningsmyndighet kan utse offentiigt biträde.Har biträde förordnats enligt 18 §, t. ex. i ärende inför ,skall förordnandet inte gälla om i samma ärende fråga om omhändertagande församhällsvård upptas lill prövning av länsrätt. I sådant fall har länsrätten attbedöma om det föreligger behov av offentligt biträde. SkuUe så vara fallet ärdet naturligt att länsrätten till offentligt biträde i allmänhet förordnar densom förut i barnavårdsärendet haft förordnande som biträde enligt rättshjälpslagen. Utredningens förslag attbestämmelserna om offentligt biträde ges i en särskild lag tiU vilkenhänvisning görs i de författningar enligt vUka sådant biträde skall kunnaförordnas tillstyrks av bl. a. , psykiatriska nämnden,kammarrätten i Göleborg och länsstyrelserna i , , ,och samt . Härvid framhåUs i några yttranden attförslaget har den fördelen att institutet offentiigt biträde lätt kanutsträckas till nya områden. Flertalet av de övriga remissinstanserna lämnarutredningens förslag i denna del utan erinran. Hovrätten över och ,kammarrätten i och föreningen är dockkritiska mot utredningens förslag. Hovrätten finner alt den lagstiftningsmetodsom utredningen använt givit ett mycket svåröverskådligt resultat. förslag blur nämligen de materiella reglerna om rättshjälp i härifrågavarande förvaltningsärenden uppdelade på tre lagar, den särskilda förvaltningslagen,lagen om offentiigt biträde och rättshjälpslagen. I samma ärende kan allalagarna bli tillämpliga. Hovrätten anser att man i vart fall bör ta in reglernaom offentiigt biträde i ett särskilt avsnitt i rätlshjälpslagen. Även kammarrätten i Stockholmfinner utredningens förslag svåröverskådligt. Kammarrätten anser inte att vadsom anförts mot att införa bestämmelsema om offentUgt biträde irättshjälpslagen är särskilt tungt vägande. Tvärtom syns det kammarrätten varatiU fördel om bestämmelserna om rättshjälp och offentiigt biträde kan infogasi samma lag. Detla skulle bidra till större överskådlighet av hithörandebestämmelser och förenkla tillämpningen. Dock bör enligt kammarrätten ifrågakommandespecialförfattningar innehålla vissa bestämmelser om offent- ligtbiträde liksom även en hänvisning till rättshjälpslagen. Kammarrättenifrågasätter vidare om det inte av praktiska skäl är önskvärt att institutetoffentligt biträde omnämnes även i FL och FPL. Dessa lagar bör innehållaupplysning om att offentligt biträde i vissa fall kan förordnas åt enskildpart. Föreningen har i huvudsak samma uppfattning.Föreningen föreslår att reglerna om offentligt biträde införs mellan 40 § och41 § rätlshjälpslagen. i anser att denföreslagna samordningsregeln mellan instituten bilräde enligt rätlshjälpslagenoch offentiigt biträde är erforderlig men att det uppenbarligen för undvikandeav otillfredsställande situationer måsle förutsättas att offentligt biträdeförordnas i de fall biträde enligt rättshjälpslagen tidigare varit förordnat. Liknande synpunkter framförs av i . Enligt uppgifter som inhämtatsfrån länsstyrelserna utgjorde antalet anhängiggjorda intagnings-och återin-tagningsärenden enligt NvL 2 372. Av uppgifterna framgår emellertidatt förhör hållits i endast 905 av dessa ärenden eller . offentligt biträde införs, får det antas att detta kommer att begagnashuvudsakligen i fall då förhör anordnas. En stor del av ärendena även sådanadäri förhör förekommer, får antas vara så klara, att anlednmg ej finns altförordna offentligt bUräde. Å andra sidan torde redan möjligheten att fåoffentligt biträde förordnat föranleda att begäran därom framställs i rättstor utsträckning. Det synes troligt att länsrätterna finner sig böratillmötesgå sådan begäran, åtminstone i fall där nägon tvekan om utgången kanråda. Enligt vad som inhämtats torde tendensen inom nykterhetsvården på senareår ha varit att man mera inriktat sig på hjälpåtgärder än på tvångsintagning ivårdanstalt. Någon ökning av antalet tvångsintagningsfall tordedet därför knappast vara anledning att räkna med. Med anledning härav börantalet fall enligt NvL, där offentligt biträde kan komma att förordnas, kunnauppskattas till 500 för år. Enligt motsvarande uppgifter rörandebarnavårdsärenden utgjorde antalet underställningsärenden 1 199. Endast i 277av dessa eller hölls förhör. Viss öknmg av antalet fall undersenare år än 1968 torde ha inträtt. Antalet barnavårdsärenden, däri offentligtbiträde kan komma att förordnas, torde därför kunna uppskattas till 400 för år. I fråga om utlänningsärendena framgår att antaletärenden rörande verkställighet av förpassning, förvisning eUer utvisning vUkaavgjorts av länsstyrelsema utgjort 1 161 och att antalet förhörutgjort 67. Förordnande av biträden i utlänningsärenden hos länsstyrel- sernahar förekommit i begränsad utsträckning och de belopp som utgått i ersättningtill biträden har varit obetydliga. Antalet utlänningsärenden hos olikamyndigheter torde ha ökat väsentligt . Då biträde redan nu kanförordnas i utiänningsärenden, skall vid kostnadsberäkningen hänsyn tas endasttill den ökning av antalet ärenden med förordnat biträde som kan uppkommagenom utredningens förslag. Ökningen beräknas till 400 ärenden . I fråga om mentalsjukvården saknas hållpunkter föratt bedöma det antal ärenden, vari offentiigt biträde kan tänkas bli förordnat.Enligt utredningens mening torde antalet bli relativt begränsat. Vid beräkning av kostnadema bör beaktas att iåtskilliga fall, därest offentiigt biträde ej kunnat förordnas, biträde istället skulle ha förordnats enligt rättshjälpslagen och sålunda kommit att påden vägen belasta statsverket. Koslnaderna för offentiigt biträde kommeralltså att delvis motsvaras av en minskning i kostnaderna för deu allmännarättshjälpen. Även om reservation måste göras för beräkningarnasosäkerhet bör anlalet fall av förordnande av offentiigt biträde kunna antas ejkomma att överstiga 2 000 och kostnaden kunna uppskattas till mellan0,5 och . Utredningens förslag om kostnadsersättning avserkostnader för inställelse inför myndighet i vissa fall. Inställelsekostnadsersättningenbegränsar sig tUl ett fåtal myndigheter och utgör närmast en kompletteringtill eljest gällande bestämmelser om ersättning för sådan kostnad. Några beloppav betydenhet är det inte fråga om. Ersättning för utredning i förvaltningsärendenskall enligt förslaget inbegripas under förmånerna enligt rättshjälpslagen ochersättas av allmänna medel. Att ange något belopp för vad dessa koslnader kanuppskattas till är ej möjligt. Kostnaderna kommer att ingå i vad som erfordrasför rättshjälpsreformen och kan inte antas utgöra någon större delpost itotalkostnaden för denna reform. Endast länsstyrelserna i och Hallondslän har berört utredningens förslag ur kostnadssynvinkel. iSödermanlands län understryker att det av statsfinansieUa skäl inte är möjligtatt genomföra alla de kostnadskrävande reformer på snart sagt allaområden varom förslag redan framlagts eller är att vänta. Länsstyrelsenframhåller att de mest angelägna reformerna mäste prioriteras och attreformerna i många fall bör ske successivt. finner även de avutredningen framlagda förslagen böra prövas inte minst ur statsfinansiellsynpunkt, då de enligt föreligger stor risk för att ettgenomförande av förslagen i oförändrat skick kan leda till betydligt störreutgifter än utredningen synes ha förutsatt. i menar tvärtom attstatsverket ej torde komma att åsamkas särskilt stora kostnader för offentligabiträden, eftersom behovet av sådana biträden framför allt torde komma attgöra sig gällande i sådana angelägenheter där biträde skulle ha kunnat erhållasinom ramen för den allmänna rättshjälpslagen. 3 Bistånd till svenska medborgare i utiandet m. m. 3.1 Nuvarande ordning m. m. Regler om denna biståndsverksamhet finns i Kungl.Maj;ts instruktion (1967: 83) för utrikesrepresentationen (IFUR) och i de medstöd av denna instruktion av ministern för ärendena den 2 maj 1967utfärdade allmänna föreskrUterna för utrikesrepresentation (AFUR). I 36 § IFURfinns särskilda regler för bistånd åt svensk medborgare som genom beslut avutländsk domstol eUer annan myndighet berövats sin frihet och i 35 §bestämmelser om bistånd åt svensk medborgare som i utiandet råkat i nöd ellerannan svårighet. Närmare föreskrifter i dessa hänseenden lämnas i 36 § AFURrörande bistånd i brottmål m. m. och i 35 § rörande sociala biståndsärenden.SärskUda bestämmelser om ekonomiskt bistånd åt sjöfolk finns dessutom i 5355§§ förordningen (1928: 49) angående beskickningar och konsulat (FBK) samt i 5355 §§ i den allmänna mstruktion för beskickningar och konsulat (IBK), som den15 utfärdats av ministern för utrikes ärendena. Mottagare av bistånd. Enligt gäUande regler skallbistånd i princip endast lämnas svenska medborgare (35 och 36 §§ IFUR). Vissaundantag fmns emellertid.