prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Det rimmar väl med de allmänna synpunkter som jag idet föregående har anfört tUl stöd för ett oinskränkt principalansvar, att enarbetsgivare får bära ett ganska vidsträckt ansvar också för våUande till skadagenom sådana handlingar av hans arbetstagare som ligger utanför dessasegentliga tjänsteåligganden. När det gäller handlingar av detta slag bör docksom ett minimikrav gälla att det till väsentlig del är just på grund avtjänsteförhållandet eller de konkreta arbetsuppgifter arbetstagaren haft attutföra som han har kommit att vålla skada. Om en arbetstagare på väg från ellertill arbetet orsakar en trafikskada, t. ex. genom att cykla på en fotgängare,kan detta krav i allmänhet inte anses vara uppfyllt här saknas normalt dennödvändiga anknytningen tUl skadevällarens verksamhet för principalensräkning. Detta gäller i princip även om arbetstagaren under färden skalluträtta ett ärende åt sin arbetsgivare eller har arbete med sig hem.Undantagsvis kan dock förhållandena vara sådana att arbetsgivaren bör åläggasprincipalansvar också i situationer av detta eller liknande slag. Om i detanförda exemplet skadan har orsakats av ett redskap eller något annatarbetsmaterial, som arbetstagaren för med sig hem för att senare använda i sittarbete, och skadefallet beror på föremålets särskUda beskaffenhet som kanvara fallet exempelvis när en entreprenadarbetare vållar en trafikolycka underförfljrttning av ett särskUt inrättat arbetsredskap får det sålunda ansesvara fråga om ett våUande i tjänsten. Allmänt sett blir det i första hand beroende på denskadevållande handlingens karaktär, om det skall anses föreligga ett sådantsamband med arbetstagarens tjänst eller arbetsuppgifter att principalansvarbör åläggas arbetsgivaren. En väsentlig sjmpunkt är i vad mån en handling sominte vare sig direkt eller indirekt syftar till fullgörande av etttjänsteåliggande framstår som någorlunda beräknelig i en verksamhet av detaktuella slaget. Principalansvaret bör omfatta sådana aUdagliga handlingar somvisserligen inte utgör ett nödvändigt led i arbetet men som ändåerfarenhetsmässigt kan väntas förekomma i verksamheten. Så t. ex. börprincipalansvar tillämpas, när en hantverkare vållar skada i samband med atthan hjälper tUl att rymma ut ett rum i en bostadslägenhet där han skall arbetaeUer när han vårdslöst orsakar brandskada i samband med att han tar en rökpausi arbetet. Kravet på funktionellt samband med tjänsten ellerarbetsuppgifterna kan i allmänhet ställas lägre, om arbetsgivaren åtminstonetjrpiskl sett har haft faktiska möjligheter att övervaka arbetstagarensförehavanden. Det innebär att principalansvaret i princip torde kunna sträckasganska långt i det nu aktuella hänseendet i fråga om skada som en fast anställdarbetstagare vållar på den sedvanliga arbetsplatsen. Omvänt lär man få ställastörre krav 31 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 på sambandet mellan den skadevållande handlingen ocharbetstagarens arbete för principalens räkning när det gäller t.ex, skada somnågon vållar under det att han mer tillfälligt utför sysslor för annansräkning, såsom vid arbetsbyten, väntjänster i privatlivet e, d. Vad enprivatperson företar sig under det att han hjälper en bekant med ettsportstugebygge eUer trädgårdsarbete är från »principalens» synpunkt ofta ovidkommande,om inte handlingen ingår direkt som ett led i det arbete för vilketskadevållaren har anlitats. Situationen skUjer sig här i allmänhet från vad somförekommer i sedvanliga anställningsförhållanden på ett sätt som ofta äruppenbart även för utomstående. Vad särskUt angår uppsåtligt skadevållande av enarbetstagare är det tydligt att försiktighet är påkallad. Ett vidsträcktprincipalansvar för sådana skadefall skuUe leda tUl resultat somter sig obilliga mot arbetsgivaren. Också försäkringsmässiga hänsjm talar fören restriktiv till-lämpning av principalansvar i sådana faU. Utöver ett sådantfunktionellt samband med tjänsteförhållandet som jag har talat om börsålunda krävas att det är fråga om en risk som framstår som åtminstone i någonmån beräknelig och inte helt onormal för verksamheten i fråga. När enhantverkare gör sig skyldig tUl stöld under arbetet i en fastighet, bör sålundaarbetsgivaren bli ersättningsskyldig, men däremot knappast när arbetstagarentar sig in i fastigheten under sin fritid för att stjäla, även om stölden harunderlättats av hans lokalkännedom eller han har kunnat ta sig in i fastighetenmed hjälp av nycklar som han fått tUlgång till i och för sitt arbete. Enrestaurangägare bör ansvara om en rockvaktmästare misshandlar en berusad personi samband med att denne skall avvisas ur lokalen, men inte om vaktmästarenskadar någon som han av privata orsaker har kommit i ordväxling med underarbetstiden. Om en förman under utövning av arbetsledning förgriper sig på enunderordnad arbetare eller omvänt misshandlas av denne, bör arbetsgivaren svaraför skadan, men principalansvar bör inte tillämpas, om det rör sig om skadorsom arbetstagare tillfogar varandra vid ett privat slagsmål under enarbetspaus, osv. Sådana »abnormhandlingar» som kommittén har velat uteslutafrån principalansvarets tillämpningsområde genom en uttrycklig bestämmelseskall som jag har nämnt inte heller enligt departementsförslaget föranledaprincipalansvar. En arbetsgivare bör inte rimligen bära risken för exempelvissabotagehandlingar eller dråp som en arbetstagare begår, såvida inte handlingeni ett enskilt fåll och på grund av tjänstens särskilda beskaffenhet måsteanses ha ett mycket nära funktionellt samband med arbetstagarenstjänsteåligganden, som t. ex. när en nattvakt i rädsla uppsåtligen skjuter neren inkräktare som söker ta sig in på ett fabriksområde. Det undantag för»abnormhandlingar» som sålunda skall gälla avser inte uteslutande uppsåtUgahandlingar. Om en vanligtvis normalt aktsam arbets- Majtts proposition nr 1972 483 tagare i ett förvirringstillstånd e. d. företar en helthuvudlös handling som vållar skada, kan omständigheterna vara så exceptionellaatt handlingen inte kan anses företagen i tjänsten och att sålundaarbetsgivaren går fri från ansvar, även om handlingen skenbart framstår somföretagen i tjänsten. Vad jag hittUls har sagt om innebörden av kravet att denskadevåUande handlingen skall ha företagits i tjänsten har i första hand tagitsikte på principalansvar i utomobligatoriska förhåUanden. Som fleraremissinstanser har påpekat kan ett föreliggande avtalsförhållande mellanprincipalen och den skadelidande medföra en annan och mot principalen strängarebedömning i detta hänseende. Lagförslaget är inte avsett att leda tUl någraförändringar i fråga om omfattningen av det oinskränkta principalansvar somredan nu i alhnänhet gäller i kontraktsförhållanden. När det gäUer räckvidden iförevarande hänseende av det kontraktsmässiga principalansvaret börhittUlsvarande rättspraxis vara vägledande även i den framtidarättstUlämpningen. En praktisk fråga som tas upp av skadeståndskommittén ochvissa remissinstanser rör arbetsgivares ansvar för stölder som arbetstagarebegår mot varandra på arbetsplatsen. Kommittén påpekar att en arbetsgivare genomatt vidtaga särskUda åtgärder för att skydda arbetstagarna mot sådanaförluster, t.ex. genom att tUlhandahålla låsta skåp eller ordna övervakning aven parkeringsplats, kan ha åtagit sig att svara för anordningarnaseffektivitet. Om en anstäUd begår inbrott i ett sådant skåp, bör dock enligtkommittén arbetsgivaren mera sällan bli ersättningsskyldig. Frågan i vad mån en arbetsgivare bör svara för skadefaU avdenna typ är svårbedömd. Med anledning av vad en remissmstans har uttalat vrUljag emellertid tUl en början framhåUa att man i allmänhet inte kan ur självatjänsteavtalet härleda någon garantiförpliktelse för arbetsgivaren att svaraför skada på eUer förlust av de anstäUdas tiUhörigheter. Det utesluter givetvisinte att en arbetsgivare i ett enskUt faU kan ha gjort mer eller mindrelångtgående utfästelser i detta hänseende. Sådana utfästelser måste emellertidha kommit till klart uttryck. Enbart den omständigheten att arbetsgivaren vidtagitsärskUda åtgärder tUI skydd mot t.ex. tUlgreppsbrott kan inte anses medföra ettsträngare skadeståndsansvar för honom än som annars gäUer. En annan sak är attarbetsgivaren givetvis bör bli ansvarig, om just sådan personal som hansärsldlt har avdelat för att övervaka de anställdas egendom vållararbetstagarna förluster genom stöld av egendom. I Övrigt synes i princip böra gäUa att arbetsgivarensskadeståndsansvar i hithörande fall får bedömas på väsentiigen samma sätt somnär en arbetstagare under eUer i anslutning tUl arbetet har begått stöld avegendom tiUhörig en utomstående tredje man. När det gäUer tUlgrepp iomkläd-nadsrum e. d. på arbetsplatsen har handlingen ofta ett så direkt sambandmed gärningsmannens arbete att det ligger nära till hands att anse den Majtts proposition nr 5 år1972 vara begången i tjänsten, Å andra sidan måste beaktas attdet bl, a, på grund av svårigheterna att utreda omständigheterna kringskadefall av det här slaget föreligger en risk för missbruk och uppkommerpraktiska problem att kalkylera den ekonomiska betydelsen av ettprincipalansvar, vilket i sin tur medför svårigheter för arbetsgivaren atttäcka risken genom försäkring. En viss återhållsamhet i tUlämpningen är därförpåkallad, även om de förluster som det här kan bli fråga om mestadels harmåttlig omfattning och därför ekonomiskt sett inte betyder så mycket. I den allmänna motiveringen har jag anlagt vissaprincipiella sjmpunkter på frågan om de nya principalansvarsreglemasförhållande till bestämmelser i skadeståndsrättslig speciallagstiftning. Somjag därvid har anfört är över huvud taget bestämmelserna i skadeståndslagen avgenereU natur. De gäller således i princip också inom tillämpningsområdet försådan speciallagstiftning. De kan emeUertid där bli underkastade modifikationeri ena eUer andra riktningen. Gemensamt för de speciallagar om utomobligatorisktskadeståndsansvar som finns i svensk rätt är att de ger de skadelidande enbättre ersättningsrätt än som följer av allmänna utomobligatoriskaskadeståndsregler, vanligtvis på det sättet att lagarna föreskriver någon formav objektivt eller på annat sätt skärpt skadeståndsansvar. innehålleremellertid dessa lagar ofta bestämmelser som på annat sätt inskränker ellerbegränsar de skadelidandes rätt. Av särskilt intresse i detta sammanhang är deofta förekommande bestämmelserna om en kortare preskriptionstid än den allmänna10-åriga preskriptionstiden och föreskrifter om beloppsmässiga begränsningar avskadeståndsansvarets omfattning. En tveksam fråga är om bestämmelser av dettaslag skaU tUlämpas också när ett ersättningskrav som i och för sig kan grundaspå den särskUda lagstiftningen i stäUet grundas på allmänna skadeståndsregler,som t. ex. den allmänna culparegeln eller den nu förevarande bestämmelsen omprincipalansvar. Utan att ha ett klart stöd i lagtexten eller åtminstone iuttalanden under den särskilda lagstiftningens förarbeten kan man enligt minmening inte anta att sådana särbestämmelser om preskription e. d. som det härgäller sträcker sina verkningar utanför denna lagstiftnings egentligatUlämpningsområde, dvs. inskränker den skadelidandes möjligheter att krävaersättning under åberopande av aUmänna skadeståndsregler. Det ligger närmasttill hands att i första hand anse dessa särbestämmelser vara direkt betingadeav den skärpning av skadeståndsansvaret för vissa ansvarsobjekt som lagstiftningeninnebär och således utgöra ett slags kompensation för den tyngre börda som harlagts på dessa subjekt i jämförelse med vad som gäller för dem som svararendast enligt allmänna regler. De ändamålssynpunkter som bär uppsärbestämmelserna kan visserligen vara av den art att de motiverar entillämpning av bestämmelserna också när skadeståndsansvaret vilar endast på deallmänna skadeståndsreglerna. Det måste emellertid i varje Majtts proposition nr 1972 485 särsldlt fall närmare undersökas om lagstiftaren verkligenbeaktat sådana synpunkter i samband med lagstiftningens tillkomst och har tagiten klar ståndpunkt i frågan på grundval av rättspolitiska överväganden. Med utgångspunkt i det allmänna betraktelsesätt jag härhar gett uttryck åt skall jag i det följande granska förhåUandena på vissaområden. Principalansvar för bl. a. alla arbetstagares vållandeföreskrivs redan nu i 2 och 6 §§ järnvägsansvarighetslagen. Samtidigtföreskrivs i 10 § samma lag att anspråk på skadestånd enligt bl. a. dessabestämmelser i lagen skall anhängiggöras från det skadan uppkom.Den frågan inställer sig nu om denna preskriptionsregel kan åberopas också moten skadelidande som uttryckligen grundar sitt ersättningskrav på den nuförevarande allmänna bestämmelsen i den nya skadeståndslagen om oinskränktprincipalansvar. har besvarat frågan jakande under anförandeatt preskriptionsregelns syfte annars skulle förfelas. Frågan har inte närmareberörts under remissbehandlingen. För egen del kan jag inte ansluta mig tUlskadeståndskommitténs ståndpunkt. Enligt sin lydelse är 10 § järnvägsansvarighetslagentillämplig endast i fråga om anspråk på »skadestånd enligt denna lag». Underförarbetena till lagen anfördes inte annan motivering till stadgandet än enhänvisning till de utredningssvårigheter som ansågs föreligga vid skador av detslag som omfattades av den nya lagstiftningen, dvs. skador i följd av järnvägsdrift. Sakligt sett gör sig uppenbarligen sjmpunkter av detta slag gällande medsamma styrka oavsett vad som är orsaken till en skada av detta slag. Från densynpunkten skulle det kunna fiimas skäl för antagandet att bestämmelsen avsågsfå genereU räckvidd och således bli tillämplig oavsett vilken grund enskadelidande åberopar för ett krav på ersättning för en sådan skada. Mot ettsådant antagande talar emellertid flera andra skäl. Det måste antagas att deallmänna skadeståndsregler som gäUde vid tiden för järnvägsansvarighetslagenstillkomst innebar bl.a. att rätt tiU ersättning för skada i följd av järnvägsdrift förelåg bl. a. när vållande till skadan låg järnvägens innehavare självtUl last och att denna ersättningsrätt inte var underkastad annan begränsning itiden än den allmänna 10-årspreskrip-tionen. Det finns inte några uttalanden ilagens förarbeten som tyder på att dess tillskyndare åsyftat någrainskränkningar i de skadelidandes redan bestående rättigheter. I konsekvenshärmed har också i senare rättspraxis 10 § järnvägsansvarighetslagen ansettsinte utgöra hinder för en skadelidande att under påstående om eget vållande avinnehavare av jämväg göra gällande krav mot denne på ersättning för skada iföljd av järnvägens drift, trots att förflutit från det skadanuppkom (NJA 1960 s. 243). Det ligger nära till hands att ta detta avgörande tUlintäkt för att den särskUda preskriptionsbestämmelsen i 10 §järnvägsansvarighetslagen över huvud taget inte kan åberopas mot ettersättningskrav som grundas på aUmänna skadeståndsregler. Det lär emellertidfå anses vara en öppen fråga, Maj:ts proposition nr 5 år1972 om man i detta sammanhang kan till allmännaskadeståndsregler räkna också de grundsatser om inskränkt principalansvar fördrifts- och arbetsledning som utbildats i rättspraxis men vid tiUkomsten avjärnvägsansvarighetslagen ännu inte hade fått några klara konturer. Elnligtmin mening talar visserligen goda skäl för att den som lider en sådan skada iföljd av järnvägs drift som i och för sig omfattas avjärnvägsansvarighetslagens bestämmelser redan enligt gällande rätt kan föra enskadeståndstalan mot järnvägens innehavare under åberopande av allmännagrundsatser om principalansvar utan att träffas av den speciellapreskriptionsregeln. Frågan har dock inte prövats i rättspraxis och rättslägetär oklart. Oavsett hur det förhåller sig enligt gällande rätt i dettahänseende, måste emellertid läget för framtiden påverkas av att det genom dennya skadeståndslagen införs lagregler om ett allmänt principalansvar. Dessaregler måste rimligen i lika hög grad som bestämmelsen om ansvar för egetvållande i 2 kap. 1 § departementsförslaget tilläggas karaktären av allmännaskadeståndsregler och frågan om deras tillämplighet inom området förspeciallagstiftning bedömas på samma sätt som när det gäller regler om ansvarför eget vållande. Starka sakskäl talar dessutom för att ett principalansvarenligt den nya lagstiftningen för skada i följd av järnvägs drift bör varaunderkastad endast den allmänna tioårspreskriptionen. Hänvisningen ijämvägsansvarighetslagens förarbeten till utredningssvårig-hetema får numeraanses ha ringa bärkraft som motivering för en kortare preskriptionstid. Frånutredningssynpunkt intar järnvägsskadorna inte någon sådan särställning jämförtmed skador i annan verksamhet inom kommunikationsväsendet eller med skador iolika slag av industriell verksamhet som vid jämvägsansvarighetslagens tillkomstkunde motivera en särreglering i preskriptionshänseende.Utredningssvårigheterna torde i själva verket ofta vara större vid omfattandeolyckor inom en modern industrianläggning, t. ex. en sprängämnesfabrik ellerett oljeraffinaderi. Man skulle också komma i en egendomlig och motsägelsefullsituation, om man tillämpade den särskilda regeln om korttidspreskription ifråga om skadeståndsanspråk som visserligen formellt omfattas av järnvägsansvarighetslagensprincipalansvarsregler men reellt grundas på den nya lagens regler om allmäntprincipalansvar för alla arbetsgivare. Det skulle nämligen innebära, att manutnyttjade en lagstiftning som tillkommit i det klart uttalade syftet attbereda de skadelidande ett särskilt gott skydd vid vissa skador till att istället inskränka dessa skadelidandes rättigheter i jämförelse med vad somgäller för sådana skadelidande på andra områden, som inte har ansetts varaförtjänta av särskilt skydd genom skadeståndsrättslig speciallagstiftning. Dessa överväganden har lett mig till slutsatsen, attpreskriptionsregeln i 10 § järnvägsansvarighetslagen inte bör kunna åberopasnär den skade- Maj:ts proposition nr 1972 487 lidande grundar sitt anspråk på förevarande paragraf.Detta bör givetvis också gälla när anspråket avser sådan skada som omfattas avde särskilda bestämmelserna i 5 eller 6 § järnvägsansvarighetslagen om rentobjektivt ansvar (s. k, gnistskador m, m,). Har den som lidit en sådan skadaförsuttit den tvååriga preskriptionstiden, är han oförhindrad att inom denallmänna preskriptionstiden föra talan mot järnvägens innehavare om ersättningunder åberopande av den allmänna culparegeln eller den nu förevarandebestämmelsen om principalansvar för vållande av arbetstagare. Problemenär betydligt mindre komplicerade när det gäller den regel om oinskränktprincipalansvar för redare som finns i 8 § sjölagen. Lagen innehåUervisserligen såväl regler om beloppsmässiga begränsningar av redarensskadeståndsansvar (10 kap.) som särskilda preskriptionsbestämmelser, vilkainnefattar avvikelse från allmänna preskriptionsregler (284 §). är emeUertid inte dhekt anknutna till sjölagens ansvarighetsreglerutan har enligt sin lydelse generell räckvidd. Deras tUlämpningsområde ärsålunda inte begränsat till anspråk med viss angiven rättsgrund utan detavgörande är själva fordringsanspråkets innehåll om det avser utfående avbärgarlön, ersättning för skada i följd av fartygs sammanstötning, fordran pågottgörelse enligt reglerna om gemensamt haveri etc. Reglerna är med andra ordså utformade att de träffar varje sådant anspråk som sakligt sett omfattas avdem, vare sig anspråket grundas på särskilda ansvarighetsregler i sjölageneller på aUmänna skadeståndsregler låt vara att det i åtskilliga fall rör sigom krav som i verkligheten kan grundas endast på särskUda föreskrifter isjölagen, vilka saknar motsvarighet i den allmänna skadeståndsrätten.Tillkomsten av nya allmänna skadeståndsregler som exempelvis den nu förevarandebestämmelsen om oinskränkt principalansvar ger följaktligen inte upphov tiUspeciella problem. Sjölagens begränsnings- och preskriptionsregler blh utanvidare enligt sin lydelse tUlämpliga också på anspråk som kan grundaspå bestämmelse i den nya skadeståndslagen på samma sätt som de f. n. ärtUlämpliga t. ex. när ett skadeståndsanspråk mot en fartygsredare kan grundasantingen på 8 § sjölagen eller på hittUls erkända grundsatser omprincipalansvar för drifts-eller arbetsledning. El-anläggningslagen innehåller vissa bestämmelser omskärpt skadeståndsansvar för innehavare av elektrisk anläggning (4 och 6 §§).Ansvaret har utvidgats något (jfr lagen , nr 905,om ändring i lagen (1902: 71 s. 1) innefattande vissa bestämmelser om elektriskaanläggningar). I vissa av el-anläggningslagens skadeståndsregler åläggsanläggningsinnehavare ett principalansvar som går längre än det ansvar förarbetstagares vållande som föreslås genom nu förevarande bestämmelse i den nyaskadeståndslagen. Lagen innehåller vidare en bestämmelse av innebörd attanspråk på skadestånd enUgt lagen preskriberas räknat 488 Kungl Majtts proposition nr 3 år1972 från det skadan uppkom (11 §). Här liksom när det gällerjärnvägsansvarighetslagen uppkommer fråga, huruvida denna särregel skalltillämpas också i fråga om anspråk som grundas på bestämmelserna iskadeståndslagen eller i övrrigt på allmänna skadeståndsregler men som i ochför sig avser skadefall som omfattas av el-anläggningslagensansvarighetsregler, I motsats till skadeståndskommittén anser jag denna frågaböra besvaras nekande. Skälen härtill är i princip desamma som de jag haranfört vid bedömning av motsvarande spörsmål för järnvägsansvarighetslagensdel. Jag vill också här särskilt påpeka att det varken i förarbetena till 1902års el-anläggnings-lag eller i motiven till den berörda ändringen i lagen(prop, 1970: 139, 3LU 84) har gjorts något uttalande som kan åberopas till stödför en motsatt bedömning av rättsläget. De resonemang som jag nu har fört i fråga omjärnvägsansvarighetslagen och el-anläggningslagen har sin giltighet också närdet är fråga om förhållandet mellan å ena sidan bilansvarighetslagens resp.luftfartsansvarighetslagens preskriptionsregler (9 resp. 6 §) och å andrasidan förevarande bestämmelse om principalansvar. Inom bilansvarighetslagenstillämpningsområde får problemet visserligen ringa praktisk betydelse på grundav den särskilda bestämmelse om väsentliga inskränkningar i principalansvarsreglemastillämplighet i fråga om skada i följd av trafik med motorfordon som jagföreslår (jfr avsnitt 5.1.3.8.). I princip bör dock enligt min mening gälla attde särskilda preskriptionsbestämmelserna i nämnda lagar inte skall utgörahinder för en skadelidande att efter den kortare preskriptionstidens utgångåberopa de nya principalansvarsreglerna som grund för ett ersättningsanspråksom i och för sig omfattas av ansvarighetsreglema i någon av dessaspeciallagar. Det förtjänar här särsldlt erinras om ett uttalande underförarbetena till bUansvarighetslag enligt vilket det bör »vara skäligt,att den, som har en dylik från den allmåinna regeln med avseende åersättningsskyldighet för skada avvikande ansvarighet, blir efter viss lämpligoch ej alltför förvissad om, att något anspråk på gmnd av sammaansvarighet icke längre kan, med utsikt att vinna avseende, göras gällande mothonom» (NJA II1907 nr. 4 s. 13).Och under förarbetena tUl den nu gällande bilansvarighetslagen uttaladeföredragande departementschefen att de speciella preskriptionstiderna i 9 §nämnda lag först och främst avser sådana mot ägare, förare eller med ägarelikställd brukare av motorfordon riktade skadeståndsanspråk, som grundar sig pådet utsträckta ansvar för skada i följd av automobUtrafik som föreskrivs ilagen, men däremot inte berör skadeståndsanspråk som vilar på allmännaskadeståndsregler, t.ex. grundar sig på styrkt vållande (NJA II1917 s. 97). För fuUständighetens skull bör här påpekas att någramotsvarande problem inte uppkommer inom atomansvarighetslagens område,eftersom det enligt uttrycklig föreskrift i denna lag (14 §) över huvud tagetinte är Kungl Maj.ts proposition nr 1972 489 möjligt att väcka ersättningstalan enligt andraskadeståndsregler i fråga om skada som omfattas av lagensersättningsbestämmelser.