prop · FV0333 · 1972-12-31 00:00:00 — Dessa frågor rör delskonsekvenserna av ett obligatoriskt vamdeklarationsförfarande för vissa vamgmp-per,dels förutsättningarna för att uppställa grundkrav som villkor för att tillåta vamdeklaration.Vid min anmälan av denna fråga för Kungl. Maj:t anförde jag även, att ensärskild arbetsgrupp med representanter för och harpåbörjat ett utvecklingsarbete, som syftar till att göra varudeklarationernabättre anpassade till konsumenternas behov av information om varornas egenskaperfrån användningssynpunkt. Jag förutskickade vidare att jag skulle komma att föreslåinrättandet av ett konsumentverk, som skulle överta uppgifterna attvidareutveckla varudeklarationsverksamheten. Föregen del anser jag utredningens förslag beträffande informationsverksamhetenligga väl i linje med vad jag tidigare förordat om konsumentpolitikensinriktning. En sådan inriktning behöver inte innebära, att konsumenternasbehov av information vid val mellan olika produkter eftersatts. Huvudprincipenhärvidlag bör vara att det skall åligga företagen att lämna sådan information.Härvid erbjuder varudeklarationsförfarandet en möjlighet som ligger nära tillhands. Varudeklarationer har från konsumentsynpunkt bl. a. fördelen av att varatillgängliga vid köptillfället. 1 den hittillsvarande varudeklarationsverksamhetenhar det emeUertid varit svårt att tillräckligt snabbt Prop.1972: 33 67 fåfram deklarationer som varit anpassade efter konsumenternas behov avinformation och att sprida användningen av sådana deklarationer. Detutredningsarbete som jag tidigare hänvisade till är därför av väsentligbetydelse. Det kommer framgent att vara en viktig uppgift inomkonsumentpolitiken att utveckla varudeklarationssystemet och att verka för attvarudeklarationer kommer till användning i mera vidsträckt omfattning. Jagdelar vidare utredningens och flera remissinstansers bedömning av utbildningensbetydelse. Det torde vara ett effektivt konsumentpolitiskt medel attgenom olika former av utbUdning medverka till att konsumenterna blir bättre istånd att bedöma och tillgodose de egna behoven. En konstruktiv debatt omkonsumentproblemen anser jag vidare vara en förutsättning för attkonsumentpolitiken skall kunna vidareutvecklas. Det utredningsmaterial som tasfram i det konsumentpolitiska arbetet bör kunna användas som underlag för ensådan debatt. Konsumentutredningenföreslår att konsumentpolitiken i central instans huvudsakligen skall handhasav ett konsumentverk. föreslås att verksamheten vidkonsumentinstitutet, konsumentrådet och VDN upphör. Beträffande SPK anförutredningen, att denna myndighet med hänsyn till sina speciellaarbetsuppgifter bör bibehållas i sin fristående form. Remissinstansernaställer sig med få undantag bakom tanken på att inrätta ett konsumentverkenligt utredningens förslag. Några instanser anför dock att åtminstone delar avden verksamhet som bedrivs vid SPK bör ingå i . Föregen del tillstyrker jag utredningens förslag om att inrätta ett konsumentverk.Därigenom uppnås bättre möjligheter att effektivisera den nuvarandeverksamheten och att vidareutveckla det konsumentpolitiska arbetet enligt deriktlinjer som jag förordat i det föregående. Jag delar vidare utredningensbedömning beträffande SPK, vars uppgifter är av sådan art att verksamheten intenaturligen kan inordnas i ett konsumentverk. Huruvida någon del av nämndensverksamhet bör inordnas i verket får prövas i annat sammanhang. SPK bör sålundanu lämnas utanför övervägandena om ett konsumentverk. uppgifter bör enligt min uppfattning den verksamhet, som skallbedrivas av verket, ses som en naturlig vidareutveckling av dekonsumentpolitiska aktiviteter, som f. n. pågår. Utgångspunkter för minaöverväganden om uppgifter och organisation är sålunda delsnuvarande verksamhet vid konsumentinstitutet, konsumentrådet och VDN, dels deallmänna riktlinjer för konsu- 1972: 33 68 mentpolitikensom jag redovisat i det föregående. Jag vill under hänvisning tUl vad jagtidigare anfört framhålla att det inte nu är möjligt att göra detkonsumentpolitiska arbetet beroende av den typ av hushållsekonomiskaundersökningar som konsumentutredningen förordar. Jaghar tidigare angivit att målet för konsumentpolitiken bör vara att stödjakonsumenterna och förbättra deras stäUning på marknaden. Enligt minuppfattning bör därför det huvudsakliga målet för arbete varaatt stödja hushållen i deras strävan att utnyttja sina resurser så att de egnabehoven tUlgodoses. För att förverkliga detta mål skall bedrivautrednings- och informationsverksamhet. Häri ligger en skillnad gentemot andramyndigheter som med en angiven konsumentpolitisk målsättning sysslar med lagtUl-lämpning.Sådana myndigheter kan i vissa fall tillgripa tvångsmedel. Informationsverksamhetenspelar därför inte någon avgörande roll i dessa myndigheters arbete. fortsatta redogörelsen för den verksamhet som bör bedrivavill jag anknyta till det synsätt som vuxit fram ur erfaren-hetema av programbudgetering.Jag vill i detta sammanhang hänvisa till vad chefen för finansdepartementetanfört härom i prop. 1972: 1 (bil. 2, punkt 10). Syftet med programbudgeteringkan sägas vara att skapa förutsättningar för att träffa mer medvetna val, ökarationaliteten i beslutsfattandet och därmed främja en bättre hushållning medknappa resurser. Programbudgetering bör även underlätta en lämpligrollfördelning mellan olika beslutsnivåer. Detta innebär att beslut rörandemålinriktning av verksamheten förläggs till högre beslutsnivåer, medan beslutrörande vad av medel och metoder förläggs till lägre nivåer när fömt-sättningarhärför finns. Vid en genomförd programbudgetering bör budgetprövningen blimålinriktad, vilket innebär att större uppmärksamhet ägnas verksamhetensresultat och följderna för medborgama. Efter samråd med chefen förfinansdepartementet har jag kommit fram till att detta synsätt bör lämpa sigväl för den verksamhet som skall bedriva. Programindelningenkan ske på flera olika sätt. Ett sätt är att utgå ifrån de olikakonsumentkategorier som verksamheten avser. En annan indelningsgrund är deolika kategorier av varor och tjänster som hushåUen konsumerar. Av praktiskaskäl torde emellertid inte någon av dessa indelningsgrunder vara möjlig.Däremot är det praktiskt möjligt och f. ö. nära till hands att dela inverksamheten efter verkets båda centrala uppgifter, utredning och information.Beträffande programmens namn förordar jag för den förra uppgiften utredning ochproducentkontakt och för den senare information och utbildning. Vadbeträffar målen för programmen anser jag, att en hu\'udupp-gift inom programmetför utredning och producentkontakt blir att skaffa kunskap om konsumenternas förhållanden i olika avseenden 1972: 33 69 samtatt ange möjligheter till ett resursutnyttjande som ger konsumenterna bättreförutsättningar att tillfredsställa de egna behoven. En annan uppgift blir attpåverka producentsidan i samma syfte. Denna uppgift innefattar i och för siginformationsåtgärder men den hänger så nära samman med utredningsverksamhetenatt den lämpligen bör hänföras till detta program. I en utredningsverksamhetmed det mål som angivits kan flera olika slag av konsumentproblemaktualiseras. Dessa kan vara av den karaktären att de kräver åtgärder som inteverket har möjlighet att vidta. En uppgift bör därför vara att uppmärksamma sådanaproblem och bringa dem till ansvariga organs kännedom. Om exempelvis nylagstiftning på något område synes behövlig, bör verket göra framstäUning tUl Kungl.Maj:t. Förprogrammet information och utbildning blir det huvudsakliga målet att gekonsumenterna den information som bhr resultatet av utredningsverksamheten.Härutöver bör även annan information lämnas, som är av intresse förkonsumenterna. Det kan exempelvis gälla konsumenternas rättigheter i olikaavseenden. Det ankommer på Kungl.Maj:t att meddela närmare föreskrifter om arbetet inom verket. Jag villemellertid i detta sammanhang något precisera hur arbetet bör inriktas. Härvidsynes det lämpligt att dela upp de båda programmen i delprogram. Förstuppehåller jag mig vid programmet för utredning och producentkontakt. Tidigarenämnde jag att det av praktiska skäl inte var möjligt att göra indelning iprogram efter de olika kategorier av varor och tjänster som hushållenkonsumerar. Det är emellertid både möjligt och lämpligt att göra en sådanindelning av programmet utredning och konsumentkontakt. Indelningen kommer såledesatt utgå från hushållens konsumtion. Mot denna konsumtion svarar ofta vissa funktionersom hushållen har att fylla. Med dessa utgångspunkter kan följande delprogramanges. Det första delprogrammetbör avse utrednings- och kontaktverksamhet med avseende på livsmedel och dendäremot svarande funktionen mathåUning. Generellt kommer målen fördelprogrammen att sammanfalla med huvudprogrammets mål med avseende på denkonsumtion som hänförs till vart och ett av delprogrammen. Sålunda blir måletför delprogrammet mathållning dels att skaffa kunskap om konsumenternasförhållanden med avseende på livsmedelskonsumtion och mathållning, dels attange möjligheter till ett resursutnyttjande som ökar konsumenternasbehovstillfredsställelse i vad avser nämnda konsumtionsområde, dels attpåverka producentsidan i samma syfte. Till delprogrammet bör föras även annankonsumtion som i något avseende hänger nära samman med livsmedel ochmathållning. Utredningenanser att det samlade ansvaret för utredningsverksamhet m. m. för de kollektivahushållen bör falla på . Någraremissinstanser anför emellertid att institutet intehar tillräckliga resurser för denna uppgift. Härvid pekas särskUt på behovet avtekniska provningar av storhushållens utrustning. För egen del anser jag inteatt denna typ av verksamhet bör ankomma på verket annat än som uppdragsprovningi den utsträckning ledig kapacitet föreligger. Däremot bör verket självfalletäven uppmärksamma det utbud på marknaden som de kollektiva hushållen svararför. Detandra delprogrammet bör avse bostadens inredning och utrustning. Denkonsumtion som sammanhänger med möblering, belysning, hygienutrustning,hemelektronik m. m., bör även hänföras till delprogrammet. Beträffande självabostaden vill jag erinra om att en särskild myndighet hartill uppgift att främja bostadsförsörjningen. I styrelsens uppgift ingår bl.a. konsumentupplysning om bostäder. Även andra offentliga ellerstatsunderstödda organ har uppgifter inom detta område. Jag tänker särskilt påkommunernas ansvar för bostadsförsörjningen på det lokala planet och statensplanverks ansvar på området. Avvad jag anfört framgår att frågor som rör själva bostaden i huvudsak fallerutanför arbetsområde. Dettredje delprogrammet bör avse beklädnad. Det kan vara naturligt att till dettadelprogram hänföra även annan konsumtion av textilier. Detfjärde delprogrammet bör avse fritidsaktiviteter och resor samt sådankonsumtion som inte naturligen kan hänföras till något annat delprogram. Iett särskilt betänkande har utredningen lämnat förslag till konsumentpolitiskaåtgärder beträffande bilar. Remissinstanserna har i allmänhet varit positivatill dessa förslag. För egen del anser jag att förslagen i huvudsak ligger ilinje med den allmänna inriktningen av konsumentpolitiken som jag tidigareförordat. Det bör ankomma på verket att inom ramen för delprogrammet fritid,resor m. m. närmare pröva utredningens förslag till åtgärder. Jag är inte nuberedd att ta ställning till utredningens förslag om obligatorisk besiktning avpersonbilar i samband med överlåtelse. Denna fråga liksom frågan om kontroll avbilreparationsverkstäder kommer att övervägas ytterligare. Jagövergår nu till att närmare ange de konkreta arbetsuppgifterna för programmetutredning och producentkontakt. Dessa uppgifter kommer i huvudsak att gällaockså för vart och ett av delprogrammen. Grundläggandeför arbetet blir att utröna hur hushållen tillfredsställer olika behov ellerfullgör olika funktioner. Jag vill erinra om vad jag tidigare anförtbeträffande utredningens förslag om hushållsekonomiska undersökningar. Deutredningar jag närmast tänker på i detta sammanhang kan betecknas som hushållsvaneundersökningar.Jag vill betona att ren forskningsverksamhet inte bör förekomma inom programmet.Hur sådan forskning skall stödjas återkommer jag till i det Prop.1972: 33 71 följande.Stort intresse bör emellertid ägnas åt att med sedvanlig utredningsteknikförsöka kartlägga hushållens sätt att tillgodose olika behov. Det är inte svårtatt inom de olika delprogrammen finna exempel på utredningsuppgifter.Utredningen har lämnat några sådana exempel. Inom delprogrammet livsmedel kanen uppgift vara att kartlägga hur hushåll med olika resursförutsättningar lösersina näringsproblem. I sitt bilbetänkande anför utredningen att en uppgift bliratt belysa den faktiska bilanvändningen inom olika hushållstyper och dessbetydelse från hushållsekonomisk synpunkt. Inomprogrammet bör vidare en allmän övervakning ske av marknadens utbud. Syftetmed denna bör vara att skydda konsumenterna mot produkter som inte fyllerrimliga krav på säkerhet och funktion samt att övervaka attvarudeklarationsnormerna efterlevs. En övervakning i syfte att skyddakonsumenterna bedrivs av bl. a. konsumentinstitutet. Den omfattarsjälvfallet inte samtliga produkter på marknaden och kommer inte hellerframdeles att kunna göra det. Det är emellertid ett viktigt konsumentintresseatt bristande säkerhet och funktionsduglighet upptäcks och avhjälps på etttidigt stadium. Uppgifter om otillfredsställande produkter kan komma tillverkets kännedom exempelvis genom konsumenternas anmälningar till allmännareklamationsnämnden och KO eller genom de provningar av varor som verket kommeratt utföra. Jag återkommer i det följande till frågan om avgränsningen avverkets uppgifter och dess samverkan med andra organ. I detta sammanhang kanemellertid framhållas att i den här antydda uppgiften, såvitt angår livsmedel,ingår att ta del av livsmedelsverkets arbete med motsvarande frågor. Enannan uppgift inom programmet består i att dels utarbeta normer ochprovningsmetoder för att bedöma olika produkter, dels att utföra eller låtautföra provningar. Denna verksamhet kommer att ligga till grund för bl. a.varudeklarationer och jämförande översikter. Jag vill här erinra om vad jagtidigare anfört beträffande varudeklarationer. Hög prioritet bör ges åt attutarbeta ändamålsenliga varudeklarationer. Resultatet av det utredningsarbetesom jag tidigare nämnt kan ge anledning till förändradeverksamhetsformer beträffande varudeklarationer. Till dess bör dockverksamheten fortsätta som f. n. övertar således VDN:suppgifter och uppbär årsavgifter från tillståndshavare och inkomster frånkontrollverksamheten. Idet föregående har jag stäUt mig bakom utredningens synsätt attkonsumentpolitiken bör inriktas på för hushållen större planeringsfrågor. Dennainriktning bör komma till uttryck i detta program. En uppgift bör sålunda bliatt undersöka den hushållsekonomiska nyttan av olika produkter. Sådanaundersökningar bör syfta till att stödja konsumenterna när det gäller attanalysera de egna behoven. Undersökningarna kan avse den hushållsekonomiskanyttan av exempelvis olika slag av 1972: 33 72 maskinellutrustning inom hushållen eller hushållens förtjänst på att utföra vissasysslor i stället för att köpa tjänster utifrån. Uppgiftenatt bedöma den hushållsekonomiska nyttan av olika produkter hänger nära sammanmed en annan uppgift inom programmen, nämligen uppgiften att kartläggahushållens möjlighet att rationalisera det egna arbetet. Utredningsverksamheti detta syfte bedrivs f. n. av konsumentinstitutet, som bl. a. har studeratinredning och utrustning av kök i syfte att förenkla hushållsarbetet. Motbakgrund av hushållens begränsade möjligheter att själva göra sådana bedömningaroch få till stånd förbättringar bör denna typ av verksamhet fortsätta ochvidareutvecklas inom de olika programmen. Attutarbeta alternativa möjligheter att fylla vissa funktioner vill jag till sistnämna som en ytterligare uppgift. anger som exempel påsådan verksamhet utarbetande av kompletta matprogram eller bedömning av skildasätt att lösa hushållens tvättfrågor. Denna typ av mera övergripande studierligger väl i linje med den inriktning av konsumentpolitiken som jag tidigareförordat och bör därför utföras inom programmet. Idet föregående har angivits som en uppgift för programmet att påverkaproducenterna så att de anpassar sin verksamhet efter konsumenternas behov.Jag har framhållit, att för detta visserligen i första hand krävs informationmen att det är lämpligt att hänföra uppgiften till detta program. För att fåtill stånd en påverkan kommer verket att behöva överlägga med producentsidan.Verkets eget utredningsmaterial kommer i flertalet fall att kunna tjäna somunderlag för överläggningarna. Det är därför naturligt att se uppgiften som endirekt uppföljning av utredningsverksamheten. I denna uppgift inbegriper jagockså den verksamhet som syftar till att förmå producenterna att användavarudeklarationer. Beträffandeprogrammet för information och utbildning angav jag tidigare att målet fördetta bör vara att sprida den information till konsumenterna som blirresultatet av verksamheten inom programmet utredning och producentkontakt. Isamband härmed bör även annan information lämnas som är av intresse förkonsumenterna. Konsumentutredningenhar, som jag tidigare anfört, presenterat förslag till vissa allmännariktlinjer för informationsverksamheten. Jag ansluter mig i huvudsak tilldessa riktlinjer. Idetta sammanhang viU jag endast understryka vad utredningen anfört om vikten avförprövning och effektmätning av informationsåtgärderna. En sådan granskningär särskUt viktig med tanke på att målet bör vara att nå så många medborgaresom möjligt, även resurssvaga konsumentgrupper. Ifråga om indelningen av programmet information och utbildning är det avpraktiska skäl knappast möjligt att använda samma indelnings- 1972: 33 73 grundsom för programmet utredning och producentkontakt. Det är inte heller möjligtatt göra en indelning med utgångspunkt i de konsumentkategorier sominformationen vänder sig till. Det torde ligga närmast tUl hands att utgå frånde olika medier som används för att sprida informationen. Med dennautgångspunkt föreslår jag följande indelning. Det första delprogrammetbör avse information som sprids genom utbildning. Målet för delprogrammet bliratt verka för ökad utbildning i konsumentfrågor. harsärskilt understrukit utbUdningens betydelse. Med utbildning avses såväl skolutbUdningsom vuxenutbUdning. Vidare understryks utbildningsbehovet hos spe-cieUakategorier som invandrare och handikappade. Utredningen menar att uppgifternaför verket blir dels att fästa ansvariga instansers uppmärksamhet på behovet avförbättringar av utbildningen i konsumentfrågor, dels att medverka tillproduktion av läromedel. Vidare blir det enligt utredningen en betydelsefulluppgift att utbilda verkets egen personal liksom annan personal. Mångaremissinstanser stryker under behovet av utbildning för att förverkliga dekonsumentpolitiska målen. För egen del vill jaginstämma i utredningens och remissinstansernas bedömning av utbUdningens storabetydelse. Det blir en framträdande uppgift för verket att medverka tillförbättringar av utbildningen i konsumentkunskap. Det torde ligga väl i linjemed den nuvarande utbildningspolitiken att få till stånd en undervisning sompåverkar eleverna till självständigt tänkande och kritiskt värderandekonsumenter. Verket bör medverka när läromedel utarbetas samt vidare stödjavuxenutbildning i konsumentkunskap. Härvid bör samarbete ske med folkbildningsorganisationernaoch andra organ som arbetar i samma syfte. Det andra delprogrammetbör avse dels sådan information som sprids genom verkets egna publikationer ochannat material som framställs inom verket, dels den information som spridsgenom press, radio och TV. I likhet med utredningen anser jag att verket börfortsätta och vidareutveckla den verksamhet av detta slag som de nuvarandekonsumentpolitiska organen bedriver. Det bör ankomma på verket att ta deinitiativ till förändringar av nuvarande informationsverksamhet som ansespåkallade med hänsyn till de riktlinjer som jag förordar för informationsverksamhetenoch den effektivitet som den nuvarande verksamheten bedöms ha. Detta gäller särskUtden tidskrift som konsumentinstitutet nu utger samt den rådgivningsverksamhettill enskilda konsumenter som institutet bedriver genom att utställningaranordnas och genom att frågor från allmänheten besvaras direkt av härföravdelad personal. Jag återkommer till dessa frågor i samband med att jag behandlarden regionala och lokala organisationen. Verketkommer att som central instans ansvara för kontakten med Prop.1972: 33 74 företrädare för den regionala och lokala verksamheten.Denna kontakt-verksamnet bör hänföras tUl ett särskilt delprogram inom programmet.Uppgiften bör vara att förse den regionala och lokala verksamheten med materialsamt att på annat sätt bistå denna. Vidare bör det vara en uppgift att ta emotoch föra vidare den information som kommer in från regional och lokal nivå. Innan jag övergår till att behandla konsumentverketsorganisation vill jag slutligen ta upp ett par principiella frågor beträffandekonsumentverkets arbete. Konsumentutredningenanför att en uppgift för verket blir att bedöma effekten av det egna arbetet.Jag viU understryka betydelsen härav. Redovisning av utförda prestationer ingårsom en väsentlig förutsättning för programbudgetering. Det bör därför vara ettnaturligt led i verkets arbete att bedöma resultaten av olika insatser. Det kangälla kontakten med producentsidan, informationen till konsumenterna ellerandra åtgärder som vidtas. Resultaten bör ställas i relation till målen förverksamheten och kostnaderna för denna. Sådana bedömningar bör tjäna somunderlag för att prioritera inom den framtida verksamheten. Dearbetsuppgifter som jag angivit för kommer att ställa krav påett omfattande samarbete med andra myndigheter och institutioner. SPK haruppgifter som delvis nära sammanfaller med . Som jag tidigareanfört anser jag det emellertid inte lämpligt att låta någon del av nämndensverksamhet nu ingå i . Det krävs emellertid en mycket närasamverkan mellan verket och nämnden. En nära samverkan krävs för övrigt medsamtliga myndigheter inom det konsumentpolitiska området. Samarbete måste vidare ske med de myndigheter ochinstitutioner som övervakar att lagar och förordningar beträffande produkterssäkerhet efterlevs. Jag har tidigare nämnt livsmedelsverkets arbete. Andraexempel på myndigheter som verket måste samarbeta med är ,, styrelsen för teknisk utveckling m. fl. På grundav att verkets uppgifter i många fall ligger nära andra myndigheters ochinstitutioners ansvarsområden kan gränsdragningsproblem uppstå och därmed riskför dubbelarbete och konflikter. Detta bör emellertid undvikas genom samarbetemellan de ansvariga myndigheterna och institutionerna. Gränsdragningen förverkets ansvarsområde bör i huvudsak ske enligt följande riktlinjer. Om ettkonsumentproblem tillhör någon annan myndighets ansvarsområde, är det sålundaden myndighetens uppgift att bedöma problemet och besluta om åtgärder.Konsumentverkets uppgift blir att belysa problemen från konsumentpolitisksynpunkt. Jag vill i detta sammanhang också erinra om den allmänna preciseringav begreppet konsumentpolitik som jag tidigare anfört. 1972: 33 75 föreslår att verket skall ledas av enstyrelse med en majoritet av konsumentrepresentanter. För att säkerställa enallsidig sammansättning föreslås en styrelse med 13 ledamöter. Tre ledamöter iutredningen har reserverat sig mot detta förslag och menat, att väsentligaeffektivitetsskäl talar för en mindre styrelse med 79 ledamöter.Remissopinionen är splittrad i fråga om styrelsens storlek. Såväl utredningensmajoritet som reservanterna får stöd av flera remissinstanser. Några instansermenar vidare att näringslivet inte bör beredas plats inom styrelsen. I likhet med utredningen förordar jag att verket leds aven styrelse. vStyrelsen bör få en sammansättning som säkerstäUer att verketsarbete inriktas på att tillvarata konsumenternas intressen.