prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — I detta sammanhang bör bestämmelserna om behörighetsom offentlig försvarare uppmärksammas. TiU offentiig försvarare skall enligtgällande ordning förordnas advokat som är lämplig för uppdraget. Enligt en särskUdundantagsbestämmelse kan emellertid vid de domstolar Kungl. Maj:t bestämmerannan lämplig person utses. Vederbörande måste enligt bestämmelsen ha avlagtför behörighet till domarämbete föreskrivna kunskapsprov. Med stöd av dennaföreskrift har Kungl. Maj:t bestämt att advokalkravet inte gäller vid bl. a.flertalet domstolar under hov-rätlen för . I promemorian föreslås ingen ändring ibehörighetsreglerna för offentlig försvarare. Under remissbehandlingenifrågasätts emellertid från flera håll om inte en uppmjukning avbehörighetskraven borde genomföras. I några yttranden framförs tanken attförordnande skall kunna lämnas förutom till advokat även till jurist som inteär advokat men som är anstäUd på aUmän advokatbyrå eller hosprivatpraktiserande advokat. Fördelen skulle vara att de biträdande juristernaskulle få erfarenhet av försvar i brottmål genom att uppträda i inte alltförkomplicerade mål. I ett yttrande understryks de praktiska fördelarna på ortermed få advokater med att kunna utse annan jurist än advokat. En remissinstans,TCO, framhåUer, all det är naturligt att ett fackligt förbunds medlemmar fördel fall de blir åtalade eller utsätts för skadeståndskrav har ett särskiltförtroende för förbundsjurislernas förmåga alt la tillvara deras intressen idessa sammanhang. Enligt TCO:s mening bör för-bundsjurisl kunna förordnas lilloffentlig försvarare för en medlem som t. ex. är åtalad för vållande liU annansdöd i samband med arbels-plalsolycka eller för tjänstefel. I en skrivelse den15 tiU statsrådet och chefen för har TCOföreslagit all för-bundsjurisl resp. biträdande förbundsjurist med processuellerfarenhet tjänstgöring, varav inomarbetstagarorganisation eller hos advokat, skall kunna förordnas som offentUgförsvarare. Det är av stor vikt att uppdrag som offentligförsvarare förbehålls den yrkeskår som står under offentligrättslig tillsyn ochdärför har ett särskilt ansvar för att uppdraget utförs på ett ur både detallmännas och den enskildes synpunkt tUlfredsstäUande sätl. Dessa uppdrag bördärför enligt min mening även i fortsättningen i princip inte lämnas till andraän advokater. Inom vissa domkretsar finns emellertid inte tiUräckligt medadvokater. I dessa fall är det nödvändigt att möjlighet finns att utseannan än advokat. Vidare kan omständigheterna vara sådana i etl visst mål attden tilltalade vänt sig till jurist som inte är advokat men som han hysersärskilt förtroende för på det speciella: området. Jag tänker i första hand påmedlem i ett fackligt förbund som vill anlita för-bundsjurisl som försvarare. Isådana fall bör en erfaren förbundsjurist kunna förordnas lill offentligförsvarare. Det anförda innefattar enligt min mening skäl for alt något vidgakretsen av dem som kän förordnas till offentlig försvarare. Som huvudregel böremellertid fortfarande gälla att lämpUg advokat skaU utses. Om särskUda skälföreligger bör annan lämplig jurist kunna förordnas. Enligt RB utgår ersättning av allmänna medel förbl. a. vittne som rätten självmant eller på åklagarens begäran har inkallat Dendömde är emellertid i princip skyldig alt, om han fälls lill ansvar, iefterhand er-sälla statsverket för vad som enligt rättens beslut har utgått avallmänna medel. Att ersättning utgår av allmänna medel utgör tUlsammans medprincipen att rätten är skyldig att ta tillvara den misstänktes intressen ifråga om utredning en betydelsefull förmån för den misstänkte. Någoninskränkning i denna förmån bör inte komma i fråga. I olika sammanhang hardäremot ifrågasatts att utvidga denna förmån så alt varje vittne, som dentUltalade åberopar, ersätts av aUmänna medel oberoende av den tilltaladesbetalningsförmåga. sådan ordning skulle sannolikt om den genomfördesgenerellt, leda tUl en hel del onödiga, vittnesförhör. Nuvarandeförutsättningar för att ersättning av allmänna medel skall utgå till vittne bördärför enligt min mening inte ändras. Jag har nämnt att regler bör finnas irättshjälpslagstiftningen som ger den misstänkte vissa förmåner utöver dem somregleras i.RB. De praktiskt viktigaste förmånerna torde vara rätten tUlersättning för inställelsekostnad och för bevisning. Behov av dessa ytterligareförmåner föreligger endast för de ekonomiskt sämst ställda. I likhet med vadsom föreslagits i promemorian förordar jag därför att denna rättshjälpförbehålls denna kategori. Den gränsdragning vid en beräknad årsinkomst av tregånger basbeloppet med möjlighet till jämkning i vissa fall som har föreslagitsi promemorian anser jag lämplig. I enlighet med vad jag föreslagit i detföregående bör dock schablonliUägget vid underhållsskyldighet ökas från 1/3till 1/2 basbelopp. I övrigt bör några begränsningar av liUämpningsområdet förrättshjälp åt misstänkt i brottmål inte göras. Som förut framhållits innebär den nuvarandeordningen alt den som har åtnjutit fri rättegång i brottmål under vissabetingelser kan åläggas alt återbetala rättshjälpskostnaden till statsverket.Reglerna härom föranleder en hel del arbete särskilt förkronofogdemyndigheterna, ett arbete som inte torde stå i rimlig proportiontill de resultat man uppnår. Med hänsyn härtill bör frågan om den misstänktesbidrag till rätls-hjälpskostnaderna enligt rättshjälpslagen lösas på ett annatsätt. 1 saml Nr 4 redannämnt att något kostnadsbidrag inte bör komma i fråga. Däremot bör som harföreslagils i promemorian den tilltalades betalningsförmåga kunna tas i anspråkför att täcka rättshjälpskostnaderna, om han döms för brottet Samma gmnder somgäller beträffande återbelalningsskyldighet för försvararkostnad och kostnadför bevisning som har utgått av allmänna medel bör därvid tiUämpas. FrikännstiUtalad som har åtnjutit rättshjälp enligt rättshjälpslagen, får sålundakostnaden för denna rättshjälp liksom eventuell kostnad för offentligförsvarare stanna på statsverket medan vid fällande dom den dömde kan åläggasbetalningsskyldighet för rättshjälpskoslnaden enligt samma regler som gällerför försvararkostnad m. m. Genom denna ordning vinns bl. a. en betydande förenklingi förhållande till vad som gäller. Dessutom leder den till alt frikänd somhar haft rättshjälp tUl skillnad från vad som gäller i princip inte kanåläggas skyldighet att ersätta statsverket kostnaden för rättshjälpen. Dennakonsekvens ligger helt i linje med de önskemål gm vidgning av frikänd tUllaladsrätt lill ersättning för rättegångskostnad som uttalats av bl. Den föreslagna ordningen, som innebär att frågan omersättningsskyldighet avgörs redan under brottmålsrätlegången, kan visserligeni en del fall innebära någon skärpning i förhållande tiU vad som gäller enligtLFR. Emellertid finns efter den lagändring som trädde i kraft den 1 januari1970 goda möjligheter att anpassa återbetalningsskyldigheten enligt RB lUl denmisstänktes förhållanden. Det finns också skäl att överväga en ytterligareliberalisering av dessa regler. Bestämmelsema om återbetalningsskyldighet ibrottmål for kostnader som har förskotterats av allmänna medel finns i 31 kap.1 § RB. Enligt första stycket gäller som huvudregel, alt tUltalad som döms förbrottet skall återbetala till statsverket bl. a. de kostnader som enligträtlens be slut har utgått av allmänna medel för bevisning och till offentiigförsvarare. Huvudregelns räckvidd begränsas av en bestämmelse i samma lagrumsom ger möjlighet tiU jämkning. Slår kostnadens belopp inte i rimligtförhållande till den tilltalades brottslighet eller till hans villkor, kansålunda ersättningen jämkas. En ytterligare begränsning finns i paragrafensandra stycke. Det föreskrivs där att den tUltalade vid på-följdseftergifl ellervid brott, som han har begått under inflytande av själslig abnormitet, arersältningsskyldig endast om och i den mån det med hänsyn till omständigheternaanses skäligt. Ersättningsskyldigheten är begränsad på samma sätt, om dentilltalade vid domen inte fyllt . Båda de nämnda begränsningsreglerna fick sinnuvarande avfattning genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1970.Tidigare hade jämkningsbestämmelsen en utformning som i praxis i allmänhetansågs innebära att jämkning bara kunde ske om kostnadens belopp stod 1972: 4 267 imissförhållande till såväl brottsligheten som villkoren. Ändringen avsåg altvidga möjligheten till jämkning bl. a. så att hänsyn skulle få tas enbart lillden dömdes betalningsförmåga (jfr prop. 1969:156 s. 24). Ändringen i den andraundantagsbestämmelsen innebar att den blev tilllämplig också på ungdomar sominte fyUt . I promemorian har som riktlinje för liberaliseringav bestämmelsen i 31 kap. 1 § angetts att domstolama när de bedömer om och ivUken mån ersättaingsskyldighet bör komma i fråga skall ha möjlighet att anläggakriminalpoliliska synpunkter så att betalningsskyldigheten ses som ett led isamhällets reaktionssystem. Betalningsskyldigheten och påföljden börtillsammans utgöra en från olika synpunkter lämplig reaktion på brottet.Återbetalningsskyldigheten skall enligt promemorian bedömas mot bakgrand av depåföljder som har bestämts för den aktuella brottsligheten. Vid denna bedömningfår särskilt beaktas att den tiUtalade inte åläggs en betalningsskyldighet somkan försvåra återanpassningen till samhället. Från dessa utgångspunkterföreslås i promemorian all jämkningsregeln utformas så att jämkning skaU skeom skäl härför föreligger med hänsyn till brottets beskaffenhet eller dentilltalades personliga och ekonomiska förhåUanden. Jag delar uppfattningen alt nu gällande princip omersättningsskyldighet mot statsverket bör behållas. Det synes i flertalet fallpåkallat att åtminstone i viss utsträckning ta den dömdes betalningsförmåga ianspråk. Den nuvarande huvudregeln bör alltså inte ändras. Emellertid bör ienlighet med vad som har föreslagits i promemorian möjligheterna alt helt ellerdelvis efterge ersättningsskyldigheten vidgas. När bestämmelsen i 31 kap. 1 § fick sin nuvarandeutformning underströk jag särskilt att den tilltalade inte bör åläggas enbetalningsskyldighet som inte är rimlig i förhållande till hansbetalningsförmåga. Jag ansåg därför påkallat att jämkningsmöjlighelernavidgades något (jfr prop. 1969: 156 s. 24). När nu en samordning av reglerna omåterbelalningsskyldighet i fråga om all kostnad som har utgått av allmännamedel föreslås, är det viktigt att den dömdes betalningsförmåga tas i anspråkinom rimliga gränser. Det måste emellertid också understrykas att det inte börkomma i fråga att ålägga den dömde en återbelalningsskyldighet som kanförsvåra hans återanpassning till samhället. Självfallet bör t. ex. den somdöms tUl en längre frihetsberövande påföljd i regel inte åläggas någon sådanskyldighet. Av vad jag nu anfört följer att domstolarna när debedömer om och i vilken mån ersättningsskyldighet bör komma i fråga skall hamöjlighet att anlägga kriminalpoliliska synpunkter så att betalningsskyldighetenses som ett led i samhällets reaktionssyslem. När domstolarna tar ställning tUlfrågan om återbelalningsskyldighet skall detta sålunda ske med beaktande av denpåföljd som bestämts för brottet. Därvid bör tUlses att betalningsskyldighetenoch påföljden tillsammans utgör en lämplig reaktion för brottet. Vad jag nu har anfört innebär altåterbetalningsskyldigheten alltid bör anpassas till den dömdes personliga ochekonomiska förhåUanden. En särskild garanti härför kan uppnås genom enhänvisning till bestämmelserna om koslnadsbidrag vid rättshjälp. Jag föreslårdärför att återbelalningsskyldighet inte i något fall får åläggas med högrebelopp än som motsvarar det för den dömde gällande maximibeloppet enligt rättshjälpsreglerna. Förslaget i promemorian beträffande rättshjälpunder förundersökning har allmänt godtagits av remissinstanserna. För egen delansluter jag mig tUl vad som anförts i promemorian i denna del. Jag förordaralltså att rättshjälp under förundersökning skall avse ersättning tilloffentiig försvarare. I den mån bevisupptagning inför domstol förekommer underförundersökning bör kostnaden förskotteras av allmänna medel. I övrigt börrättshjälp utgå först sedan åtal har väckts för brottet I 31 kap, 2 § RB finns bestämmelser om frikändtiUtalads rättegångskostnad. Enligt dessa bestämmelser kan rätlen tUlerkännafrikänd tilltalad ersättning av allmänna medel för hans kostnad för försvarare,vittne, sakkunnig eller annan bevisning, delgivning, utskrift av rättensprotokoll, dom eller annat dylikt, om kostnaden skäligen varit påkaUad för alttillvarata hans rätt Vidare kan rätten tillerkänna honom ersättning för hansinställelse vid rätten. En grundläggande förutsättning för att ersättning skallkunna utgå är att åklagaren har väckt talan ulan sannolika skäl eller deteljest på grund av omständigheterna i målet förekommer synnerlig anledningdärtill. Om åtal avvisas eller avskrivs, kan den tilltalade, om skäl är därtUl,tUlerkännas ersättning för kostnad som anges i paragrafen. Bestämmelseni 31 kap. 2 § RB infördes i samband med balkens tillkomst och innebar då envidgniug av den frikändes möjligheter att få sina kostnader ersatta. I 1958 årsbetänkande om rättegångshjälp tog rättegångskommitlén upp frågan om enytterligare vidgning. Kommittén menade att den nuvarande bestämmelsen äralltför restriktiv och ibland kan leda till stötande resultat och föreslog somny huvudregel att rätten i mål vari åklagare för talan skaU kunna tUlerkännafrikänd tilltalad ersättning av aUmänna medel för hans rättegångskostnad, utomi fall då den tUltalade genom sitt förfarande gett skälig anledning till åtaleteller försvårat sakens utredning. Huvudregeln föreslogs gälla för de kostaadersom f. n. kan ersättas med undanlag för försvararkostnad och kostnad för dentiUtalades inställelse. I fråga om de undantagna kostnaderna föreslogs ersättningsrättendast om synnerlig anledning föranleder det. 1972: 4 269 Vid remissbehandlingen av kommittéförslaget godtogsden föreslagna nya bestämmelsen i aUmänhet. Flera remissinstanser ansågemellertid att kommittéförslaget fått en avfattning som gjorde alt rätlen tillersättning fortfarande skuUe bli snävt begränsad. Vid1969 och riksdagar har frågan om ändring i 31 kap. 2 § behandlats.Riksdagen har därvid uttalat bl. a. alt bestämmelsen bör ges en för dentUltalade generösare avfattaing (ILU 1969: 45, rskr. 1969: 425 och ILU 1970:26, rskr. 1970: 150). Ipromemorian har föreslagits att 31 kap. 2 § ändras så att den medger rätt tillersättning i störte utsträckning än f. n. Enligt förslaget, som utformats medhuvudregeln enligt rätlegångskommilténs förslag som förebUd, skall ratten kunnatillerkänna frikänd tilltalad ersättning av allmänna medel förrättegångskostnad i den mån kostnaden skäligen varit påkallad för att tUlvaratahans rätt. Däremot föreslås ingen motsvarighet till kommitténsundantagsbestämmelse för faU när den tilltalade gett skälig anledning tUlåtalet eller försvårat sakens utredning. De kostaader som enligtpromemorieförslaget skall omfattas av bestämmelsen är kostnad för vittne ellerför annan bevisning under förundersökningen eller i rättegången än sakkunnig,kostnad för delgivning och för utskrift av protokoll och annat dylikt ochdessutom kostnad för inställelse vid rätten. Beträffande kostnad för försvarareeller sakkunnig föreslås att nuvarande regel behålls i sak oförändrad. Vid remissbehandlingen har den föreslagnavidgningen av ersällningsrällen allmänt tUlstyrkts eller lämnats ulan erinran.Många remissinstanser förordar emellertid att den nya huvudregeln skall gällaäven försvarar- och sakkunnigkoslnad. Den nuvarande regeln i 31 kap. 2 § om frikändtilltalads rätt till ersättning för rättegångskostnad är inte heller enligtmin uppfattning tillfredsställande. Som den är utformad torde den medge rättlill ersättning endast i sällsynta undantagsfall. Erfarenheterna har ocksåvisat att del är utomordentligt ovanligt alt den tilltalade ens begär någonersättning. Även om det på grand av reglerna i RB om offentlig försvarare ochom bevisning som förskolleras av allmänna medel förekommer tämligen sällan altden som har frikänts har haft några särskilt kännbara kostnader är det enligtmin mening från principiell synpunkt oriktigt alt fömtsältningarna för rätttill ersättning är så snävt begränsade. Utgångspunkten bör vara att den somfrikänns skaU hållas i görligaste mån skadeslös för kostnad som har varitnödvändig för att tillvarata hans rätt Jag förordar alltså att rätten tillersättning vidgas. Den regel som har föreslagits i promemorian förvittneskostnad m. m. bör enligt min mening godtas. Som enda föratsättning förersättningsrätt bör alltså gälla att kostnaden har varit skäligen påkallad föralt tUlvarata den misstänktes rätt Ipromemorian har som nämnts föreslagils att nuvarande regel bör 1972: 4 270 behållasi fråga om kostnad för försvarare och för sakkunnig. Som skäl mot en vidgadersättningsrätt beträffande försvararkostnad framhåUs att bestämmelsema somger tUltalad möjlighet att få offentlig försvarare och att därigenom undgåsådan kostnad torde täcka flertalet fall när försvarare har varit nödvändig.Vidare sägs att den nuvarande bestämmelsen torde vara fullt tUlräcklig föråterstående fall. I fråga om sakkunnigkoslnad pekas i promemorian påbestämmelsen i 40 kap. 17 § att kostnad för sakkunnig som på den misstänktesbegäran har utsetts av rätten förskolleras av allmänna medel. Härigenomreduceras det praktiska behovet av att låta ersättningsregeln omfatta dennakostnad. Som jag har nämnt kritiseras promemoriansståndpunkt beträffande nu berörda kostnadsposter i ett flertal remissyttranden.Även om frågan om en vidgad rätt till ersättning för försvararkostnad ochsakkunnig-kostaad inte praktiskt har särskilt stor betydelse anser jag detprincipiellt riktigast att samma regler skall gälla för dessa kostnader somför övriga kostnadsposter. Fall kan tänkas då den nuvarande mer begränsadeersättningsregeln leder tUl slötande resultat Jag förordar alltså attförutsättningarna för rätt tUl ersättning skall vara desamma för alla ersättningsgillakostnadsposter. Beträffande andra kostnader än dem som har lagitsupp i promemorieförslaget t ex. kostnad för förlorad arbetsförtjänst eller förannan skada med anledning av rättegången, anser jag att något ställningslagandeinte bör ske i detta sammanhang. Frågan hänger intimt samman med frågan omomfattningen av ersättningsrätten för den som har drabbats av ett oriktigtfrihetsberövande. När den särskUda utredning som sysslar med sistaämnda fråga harslutfört sitt arbete torde ställning få tas tiU om frikänd tilltalad bör kunnafå ersättning också för andra kostnader än dem som anges i 31 kap. 2 § RB. I promemorian föreslås att en kortare rådgivningeller därmed jämförlig åtgärd skall kunna lämnas mot en enhetsavgift om 50 kr.Denna avgift skall i speciella fall kunna nedsättas eller helt efterges.Konsultation får enligt förslaget lämnas av tjänsteman vid allmän advokatbyrå,advokat och annan som av rättshjälpsmyndighet förklarats behörig alt gekonsultation. Konsultation skaU få ges ulan ansökan om rättshjälp och ulan attnågot biträdesförordnande behöver meddelas. Ersättningen för konsultation skallutgå med . De föreslagna bestämmelsema om konsultation har iaUmänhet tUlstyrkts eUer lämnats utan eriman under remissbehandlingen. I någraremissyttranden diskuteras konsultationsavgiftens storlek och svårigheten altavgöra om konsultationen i det enskUda fallet lämnas inom ramen förrätlshjälpssystemet. Det har också under remissbehandlingen 1972: 4 271 anmärktsatt konsultationsarvodel har blivit alltför fixerat och att bestämmelsernainte medger en smidig övergång från konsultation tiU fortsatt rättshjälp. Det torde finnas ett påtagligt behov av en sådanrådgivningsverksamhet som avses i promemorieförslaget. I dagens kompliceradesamhälle ställs människor ofta inför situationer i vilka de behöver juridisktbiträde av ett eller annat slag. Den biträdeshjälp som behövs kan vara omfattande,men ofta rör det sig inte om mer än en upplysning om ett visst rättsligtförhåUande, en granskning av eller hjälp med att upprätta ett avtal i någotallmänt förekommande kontraktsförhållande, t. ex. avbetalningsköp eller hyra,ett besked om hur man skall klaga över visst beslut eller annan därmedjämförlig åtgärd som kan av på förhållandevis . Ett mått påbehovet av sådan rådgivning får man genom den i promemorian redovisadeundersökningen. Enligt denna undersökning skulle genom reformen antaletkonsultationer komma att öka från 23 000 tUl cirka 45 000. Den form av rådgivningsverksamhet som jag nu harbeskrivit förekommer f. n. inom rättshjälpens ram på rättshjälpsanstalternaoch enligt jämtiandssystemet. För dem som inte tillhör kategorin mindre bemedladeär emeUertid dessa möjligheter till rådgivning slängda. Det torde vara ett känt förhållande altallmänheten, framför allt i mindre angelägenheter, drar sig för att anlitaadvokat. Det främsta skälet lill delta torde vara kostnaderna. I ställetförsöker man lösa problemen på egen hand eller-vänder sig till juridiskabyråer av olika slag i förhoppning att kostnaderna där skall vara lägre än hosadvokat. Inte sällan är emellertid sistnämnda form av juridiskt bistånd bådedyr och dålig. Denna obenägenhet hos allmänheten att anlita kvalificerad hjälpkan sedan leda till tidsödande och dyrbara tvister inför domstol eller annanmyndighet, tvister som ofta kunnat undvikas om vederbörande från början söktrådgivning hos någon sakkunnig person. Det är mot denna bakgmnd angeläget atträttshjälpen innefattar möjlighet till konsultation hos privatpraktiserandejurist eller tjänsteman på allmän advokatbyrå. Denna möjlighet bör stå öppenför alla rättssökande, oavsett om de i övrigt kan få rättshjälp eller inte. Isakens natur ligger dock att t ex. juridiska personer inte torde utnyttjamöjligheten till konsultation inom rättshjälpens ram i någon nämnvärdutsträckning. För att å andra sidan allmänheten verkligen skall utnyttja möjlighetentill konsultation bör denna form av rättshjälp lämnas mot en fast avgift ochkonsultationsförfarandet bör göras enkelt. Bestämningen av konsultation lillkortare rådgivning eller därmed jämförlig åtgärd är enligt min mening lämplig.Den närmare bestämningen av vad som skall innefattas i begreppet konsultationtorde få överlämnas åt tillämpningen. Konsultationsavgiflen bör bestämmas tillsamma belopp som grundavgiften vid allmän rättshjälp, dvs. En pådetta sätt bestämd 1972: 4 272 avgifttorde utgöra skälig ersättning även för rättshjälp som endast består i kortarerådgivning eller därmed jämförlig åtgärd. Liksom grundavgiften börkonsultationsavgiflen vara indexreglerad samt bör kunna sättas ned eller heltefterges om särskUda skäl föreligger. Beträffande frågan när konsultation skall anseslämnad inom ramen för rätlshjälpssystemet, får jag hänvisa till vad som anförsi avsnittet om förfarandet. Som anförts rör sig en konsultation ofta omganska enkla förhållanden. Ändå måste konsultationen betraktas som enkvalificerad arbetsuppgift. Detta beror på att vilket rättsligt problem somhelst kan komma upp som ett konsultationsärende. Den som ger konsultationenmåste därför spela över ett stort register och ha erfarenhet från många olikarättsområden. DärtiU kommer att de råd och upplysningar som ges underkonsultationen ofta får stor betydelse för hur ärendet kommer alt utvecklas.Ett felaktigt besked vid en konsultation kan inte bara ådra det allmänna ochden enskilde rättssökande onödiga kostnader utan kan också leda tillrättsförlust. Mot bakgrunden härav ligger det nära till hands att begränsakretsen av dem som får lämna konsultation. Kvalitetskravet blir enligt min meningbäst tillgodosett om det bara blir jurist vid allmän advokatbyrå och deprivatpraktiserande advokaterna och deras biträdande jurister som får gekonsultation. En sådan lösning medför också den fördelen att man slipper frånett ganska komplicerat auklorisationsförfarande. Som flera remissinstanser har påpekat är delviktigt alt en smidig övergång kan ske från konsultation till vanligrättshjälp.