prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Den nuvarande bestämmelsen i 6 kap. 5 § SL tas i kommittéförslagetupp som huvudregel i 2 § första stycket. Där föreskrivs, att om två eUer fleraär vållande tUl skadan, dvs. sådan skada som avses i 1 § i förslaget (person-eller sakskada), de skall svara solidariskt för skadeståndet. Eftersom 1 §inte är inskränkt till skada genom brott, gäUer 2 § även sådana faU då skada iutomobligatoriska förhållanden vållas utan att handlingen är straffbelagd.Enligt vad kommittén framhåUer anses det , att två eUer flera somvållar en skada skall svara solidariskt för denna, även om vållandet inte ärstraffbelagt. Den föreslagna regeln torde därtör enligt kommittén inte innebäranågon nyhet i sak. Den fömtsätter emeUertid, att var och en av de medverkandehar handlat uppsåtUgen eller av vårdslöshet för att han skaU kunna åläggas attbetala skadestånd och att adekvat kausalitet föreligger mellan handUngen ochskadan. Med positiv handling likställs underlåtenhet att handla, när det harförelegat en skyldighet att vara verksam pä ett eller annat sätt. Av det anförda följer enligt vad kommittén påpekar också,att den begränsning som gäUande lag innehåller beträffande sådan medverkangenom underlåtenhet att avslöja brott som avses i 3 kap. 6 § första stycket SL(numera 23 kap. 6 § första stycket BrB) inte gäma låter sig infoga i sammanhanget.Kommittén erinrar om vissa uttalanden under förarbetena till ifråga om behovet av en möjlighet tiU jämkning av skadeständs-aasvaret för den somhar medverkat tiU brott i endast ringa mån (NJA II 1948 s. 238 f). För egen del anserkommittén, att det bör införas en bestämmelse som ger möjlighet att jämkaskadestånd i sådana fall. Maj:ts proposition nr 1972 135 jämkningsmöjlighet talar enligt kommitténs mening vägandeskäl. Den som genom bristade tiUsyn möjliggör tUlgrepp av vapen ellersprängämnen kan t. ex. medverka till stora skador, som tjuven åstadkommer meddet tiU-gripna. Ofta är det enligt kommittén också svårt att ursldlja hur långten viss handling eller underlåtenhet kan sägas ha medverkat på ett sätt somuppfyller kraven på adekvat orsakssammanhang. Det finns då ett behov av attkunna på ett rimligt sätt begränsa skadeståndsansvaret för den som har medverkati bara ringa mån utan att fördenskull fastslå, att kausaliteten inte sträckersig längre. Vid prövningen av jämkningsfrågan måste man enligt kommitténgivetvis ta stor hänsyn tUl den skadelidande. Dennes intressen är dockvanligen i viss mån tUlgodosedda genom det skadeståndskrav som han har motandra medverkande. Även när en sådan rätt har begränsat värde eller saknas, börman enligt kommitténs mening iaktta försiktighet, när det gäller att döma tUlskadeståndsskyldighet för den som i endast ringa mån har medverkat till en visseffekt. Kommittén föreslår därför en regel av innebörd, att närmedverkan är ringa, skadeståndet skall kunna jämkas efter vad som med hänsyntiU graden av medverkan och övriga omständigheter finnes skäligt (2 § andra stycket).Regeln skall enligt förslaget gälla vare sig det är fråga om straffbart ellericke straffbart vållande. Jämkning kan enligt kommitténs mening företrädesvis komm'ai fråga, när den medverkande bara har varit vårdslös eller när hans medverkanbestått i en underlåtenhet att ingripa som sig bort. Även i dessa fall måstegraden av hans försummelse beaktas i varje särskilt fall och vägas mot denskadelidandes berättigade intresse av att få skadan ersatt. Vad särskilt angår medverkan genom underlåtenhet attavslöja brott är det enligt kommitténs mening knappast nödvändigt att vid sidanav jämk-ningsregeln ta upp en särskild undantagsbestämmelse för sådan underlåtenhet.I fråga om föräldrar och andra värdnadshavare har kommittén som tidigare nämntsförutsatt, att försummelse i vården om barn skaU medföra skadeståndsskyldighetmen att skadeståndsansvaret skaU kunna jämkas. Hur det förhåller sig enligtgällande lag, när föräldrar eller andra värdnadshavare har gjort sig skyldigatill sådan underlåtenhet som avses i 3 kap. 6 § första stycket SL (numera 23kap. 6 § första stycket BrB) med avseende på brott som barnet har begåttförefaller kommittén inte vara fullt klart (jfr lydelsen av 3 kap. 6 § andrastycket SL numera 23 kap. 6 § andra stycket BrB). Kommitténs uppfattning är,att de troligen får anses skadeståndsskyldiga utan binder av det undantag somföreskrivs i 6 kap. 5 § SL. över huvud taget är det enligt kommitténs meningmindre följdriktigt att från skadeståndsansvar undanta vissa fall av vållandeenbart därtör att vållandet skett genom ett särskilt slags medverkan tiUskadan. Kommittén anser dock, aftt det kan föra för långt att ålägga den somhar försummat att avslöja ett brott, när en plikt därtUl har förelegat,skyldighet att ersätta 2.1,2.6. Maj.ts proposition nr 1972 den skada som följer av försummelsen. Den nödvändigabegränsningen kan emellertid enligt kommittén uppnås med tiUämpning av reglerom adekvat kausalitet och genom användning av den föreslagna jämkningsregeln.Den som underlåter att avslöja ett brott har ofta inte någon mera konkretföreställning om vilken skada som hotar, och man får inte stäUa några störrekrav på vad han rimligen bör ta i beräkning. Man får över huvud iaktta storåterhållsamhet, när det blir fråga om att ålägga någon straff- eller skadeståndsansvarpå den grund att han inte har fullgjort en allmän med-borgerUg plikt att sökaförhindra brott. I fråga om möjligheten att jämka skadeståndsansvaret ihithörande fall framhåller kommittén, att underlåtenhet att avslöja brottenligt 23 kap. 6 § första stycket BrB är straffbar endast när det begångnabrottet är av aUvarlig beskaffenhet. Som regel torde den passivitet somunderlåtenheten att avslöja broittet innefattar i svårhetsgrad inte kunna jämförasmed den gärning som hade bort förekommas. Förutsättningar för en tillämpning avjämkningsregeln i kommitténs förslag bör därför regelmässigt föreUgga.Kommittén anser det välmotiverat att i överensstämmelse med gällande lag låtaskadeståndet helt bortfalla, om inte omständighetema är särsldlt graverandeför den som har underlåtit att ingripa eller en särskUd plikt att handla haråvUat honom på grund av tjänsfteställning e. Det är enligt kommittén enfördel att skadeståndet Uksom för föräldrar och andra värdnadshavare kanjämkas också i fall då det har förelegat en tjänsteplikt att handla ochskyldigheten att avslöja brottet således inte enbart baseras på enmedborgerlig plikt. Ansvarets fördelning mellan fleraskadeståndsskyldiga. Kommittén behandlar i 7 § av sitt förslag frågan hurskadeståndet skall fördelas mellan flera ersättningsskyldiga inbördes.Lagrummet behandlar inte andra fall än då skadeståndsansvaret grundas på någonbestämmelse i den lag som kommittén föreslår. De skadeståndsfall som behandlasdär förutsätter aUa våUande eller i 4 och 6 §§ ett handlande som stårvållande nära. Det är ändå enUgt kommittén tydligt, att omständigheterna kanvara av mycket skiftande beskaffenhet. En av flera medverkande kan ha handlatuppsätiigen, medan en annan medverkande bara har brustit i tiUsyn eller varitvårdslös på annat sätt. En sådan situation kan t. ex. föreligga när det gäUerbams och föräldrars ansvsu* med anledning av barnets skadegörande handlingar. Förevarande paragraf i kommitténs förslag ger möjlighettill fördelning av skadeståndsbördan i samtliga de faU då den föreslagna lagenföranleder att två eUer flera blir ersättningsskyldiga för en och samma skada.Fördelningen skall enligt förslaget ske efter vad som finnes skäligt medhänsyn till grunden för skadeståndsansvaret och övriga omständigheter. Regelnstår enligt kommittén i stort sett i överensstämmelse med gäUande rätt meninnebär en nyhet såvitt angår förhållandet mellan barn resp. sinnessjuka Maj:ts proposition nr 1972 137 och med dem jämstäUda, å ena, samt barnets resp. densjukes värdnadshavare, å andra sidan. Också i förhåUandet mellan dessakategorier skadeståndsskyldiga skall man enligt kommitténs förslag somsaknar motsvarighet tUl regres>estämmelsen i 6 kap. 6 § andra stycket SL pröva efter omständigheterna, hur skadeståndsbördan bör slutligen fördelas.Kommittén framhåller, att t. ex. barn i åldrarna närmast under kan görasig skyldiga tUl svåra brott och att det kan vara alltför strängt motföräldrarna att låta dem i förhållande tiU barnet sluUigen svara för helaskadeståndet på grund av att de visat någon försummelse i tUlsyn e. Också iandra faU, t. ex. när barnet har tUlgångar, kan det vara stötande attföräldrarna skaU slutligen vidkännas hela skadeståndsbördan, omansvarsförsäkring saknas. När föräldrar och barn skyddas av sammaansvarsförsäkring, bUr frågan inte aktueU, och även i övrigt är det enligtkommittén naturligen mera sällan som något anspråk från barnets sida riktas motdess föräldrar eller annan värdnadshavare. Ersättning förlidande vid vissa brottsliga gärningar. Kommittén tar i 10 § första stycket isitt förslag upp en bestämmelse, motsvarande stadgandet i 6 kap. 3 § förstastycket SL om rätt tUl ersättnuig för lidande vid vissa brottsliga gärningar.Möjligheten att döma ut ersättning för ideeU skada av detta slag har emeUertidi förslaget vidgats i förhåUande tiU vad som gäUer f. n., i det att kommitténvid sidan av brott mot den personliga friheten (och »ärekränkning eller annandylik brottsUg gärning», som avses motsvara uttrycket »ärekränkande gärning» i6 kap. 3 § SL) nämner också »annat ofredande». Med detta uttryck åsyftarkommittén hemfridsbrott och annat brottsligt handlande som bereder liknandeobehag, aUtså inte enbart vad som utgör »ofredande» enligt 4 kap. 7 § BrB. Kommitténhar inte funnit det lämpligt att avgränsa bestämmelsen mer än som skett pådetta sätt. Den bör enligt kommittén ge utrymme för att döma ut skäliggottgörelse åt den som har bUvit personligen kränkt. Verkan avskadeståndsberåttigads död i fråga om ersättning för ideell skada. Kommitténhar ansett sig i förevarande sammanhang böra behandla frågan, vilken inverkansom den skadeståndsberättigades död skaU ha på rätt till ersättning för annatän ekonomisk skada, främst ersättning för sveda och värk eller för kvarståendelidande men även gottgörelse med anledning av ärekränkning o. d. Nuvarande ordning enUgt vUken rätten till ersättning förideeU skada förfaUer, om inte före dödsfaUet den skadeståndsskyldige utfäst sigatt betala sädan ersättning eUer ersättningen faststäUts genom dom är enligtkommitténs mening inte tUlfredsstäUande i de vanUga faU då det är fråga omersättning med anledning av kroppsskada. Målsägandens motpart kan avsikUigt draut för att vinna en fördel, om den skadade hinner Maj:ts propo.ition nr 1972 avlida av skadorna. Kommittén påpekar vidare, att om sakenhar gått tiU rättegång, det är tillfyUest att dom, varigenom talan bifallits,har meddelats i första instans. Skulle domen i första instans gå målsägandenemot och dödsfaUet inträffa innan högre rätt dömt i saken, kan ersättning förickeekonomisk skada därefter inte dömas ut, även om talan finnes ha varit grundad.Rätten tiU ersättning blir sålunda enligt kommittén beroende av processuellatiUfälligheter. Att finna en från alla synpunkter tUltalande lösning avhithörande spörs mål anser kommittén knappast möjUgt. Emellertid passar enligtkommittén den nuvarande ordningen iUa under rådande förhållanden, särsldlt medhänsyn tiU att så många ersättningar för personskador regleras under hand avförsäkringsbolagen, framför aUt trafikskador. Det kan, utan att någon dåligavsikt föreligger från bolagens sida, dra ut långt innan uppgörelseträffas. Inte så sällan avlider den skadade, innan slutreglering ännu harskett. Enligt vad kommittén anför utger försäkringsbolagen ibland frivilligttill de närmaste något slags ideellt skadestånd, om det anses påkallat avömmande skäl. Kommittén anser att en bättre ordning uppnås, om mananknyter tiU att krav har framstäUts hos den skadeståndsskyldige eller någonsom företräder honom. I det senare hänseendet utgår kommittén från attförsäkringsinrättning, hos vUken den skadeständssikyldige är försäkrad, ägerföreträda honom inom försäkringens ram. Kommittén framhåller, att dess förslag liknar denreglering som gäUer i och , där det i princip krävs, att denavUdne själv väckt ersättningstalan. Skillnaden är, att kommittén inte haruppställt något villkor, att anspråket på ersättning skaU ha framstäUts i vissform. Allmänna synpunkter på förslaget. Vissaremissuttalanden, som angår den principiella uppläggningen och inriktningen avdet skadestånds-rättsliga reformarbetet, har återgetts redan i det föregående(avsnitt 1.4,7,). Mot skadeståndskommitténs förslag att de nuvarandebestämmelsema i 6 kap. SL överförs till en särskild skadeståndslag har intefrån något håll riktats erinringar. Ett flertal remissinstanser förordar, att förslaget utansakliga ändringar eller med endast mindre jämkningar läggs tUl grund förlagstiftning, eUer förklarar sig inte ha funnit anledning till erinringar motförslagets innehåll. Uttalanden i denna riktning görs av bl. a.justitiekanslem, riksåklagaren, hovrätten för övre ,fångvårdsstyrelsen, överståthållarämbetet, länsstyrelserna i ochJönköpings län, föreningen , föreningen , föreningen , föreningen , , och . Maj:ts proposition nr 1972 139 över och har inga väsentliga invändningarmot förslagets grundläggande principer och tillstyrker det med reservation förvissa erinringar på enskUda pimkter. Hovrätten för finner deföreslagna reformerna i allmänhet vara välmotiverade. Vissaremissorgan ifrågasätter lämpligheten av att genomföra reformer av principieUräckvidd på begränsade områden av skadeståndsrätten, innan en allmän översyn avdenna har kommit tUl stånd. Den lösning av frågan om skadeståndslagstiftningensom kan genomföras måste, enligt hovrätten för Nedre ,sannolikt bli ett provisorium i avvaktan på en allinän lag om skadestånd.Hovrätten ifrågasätter med hänsyn härtiU om inte förslaget är aUtförlångtgående och framhåller, som tidigare nämnts, risken för oklarheter närändringar vidtas beträffande vissa avsnitt i en lag medan andra delar av lagenbehålls i stort sett oförändrade. Liknande synpunkter har förts fram avSvenska försäkringsbolags riksförbund, som mot bakgrund bl. a. av att detsvenska rättsmedvetandet sedan gammalt har utformat en tämligen bestämdinställning i flera för skadeståndsrätten grundläggande frågor, anser att denyheter förslaget innehåller knappast kan anses påkallade eller ens lämpligaatt vidta i detta sammanhang. Förbundet beklagar å andra sidan, att kommitténinte har tagit tUlfället i akt att söka göra klarläggande motivuttalanden påområden, som redan nu lider av viss oklarhet och oenhetlighet vidrättstiUämpningen. Kritiska uttalanden av väsentligen samma innebörd görs avFörsäkrings juridiska föreningen och . Även föreningenSveriges häradshövdingar finner det beklagligt att kommittén inte ansett sigkunna behandla centrala frågor inom skadeståndsrätten, där rättspraxis förnärvarande är långt ifrån entydig och där behov föreligger av lagstiftning ochvägledande utredning. I fråga om lagens uppbyggnad i systematiskt hänseendelämnas förslaget i allmänhet utan erinran av remissorganen. Stockholmsrådhusrätt framhåller emellertid, att förslagets begränsade räckvidd inte kanutläsas ur lagtexten, och påpekar särskUt, att förslaget inte avser exempelvisskadeståndsskyldighet i avtalsförhållanden eller på grund av s. k. objektivtansvar. Statsåklagaren i ifrågasätter på liknande grunder om det intei lagen bör anges, att bestämmelserna avser endast utomobligatoriskt skadeståndsansvaroch att skadeståndsregler finns också i speciaUagstiftning för speciellaområden. Hovrätten över och anser det inte finnasskäl att närmare precisera skadebegreppet i lagtexten utan föreslår, att dennafråga överlämnas till doktrin och praxis. Hovrätten förordar, att uttrycken»person- eller sakskada» i förslaget byts ut mot »skada» och att regeln om ersättningsskyldighetför ren förmögenhetsskada genom brott utgår. Vissa remissorgan uttalar sig särskilt om dejämkningsregler som kommittén har föreslagit eller diskuterat. hovrättförklarar sig inte ha någon erinran mot jämkningsmöjligheter av den art somkommittén föreslår. Maj:ts proposition nr 1972 förklarar sig kunnaacceptera de föreslagna jämkningsbestämmelserna. Detta iimebär dock inte attsamfundet anser att jämkning av skadeståndsskyldighet på ekonomiska grunder börinföras som en generell regel vid en framtida omarbetning av skadeståndsrätteni stort. Föreningen anser många skäl tala för atttiden för införandet av en allmän jämkningsregel ännu inte är mogen. I förstahand bör enUgt föreningen andra frågor lösas, t. ex. om statens eventueUaövertagande av förstahandsansvaret för att skada botas och om inrättandet avett allmänt försäkringsskydd i allmän eller ensldld regi. Föreningen uttryckerbetänkligheter mot en skadeståndslagstiftning som, i åtminstone viss grad påden skadelidandes bekostnad, så starkt beaktar den skadevållandes intressen ochdetta även då skadan har vållats uppsåtligen. Med hänsjm tUl angelägenhetenav att först grundligt överväga skadeståndsrättens aUmänna linjer kan, enUgtSvenska försäkringsbolags riksförbund, det steg mot en allmän jämkningsregelsom kommittén har tagit genom sitt förslag inte anses lämpligt.Medicinalstyrelsen finner förslaget principiellt mindre tUltalande såtiUvidasom det inte generellt tillerkänner skadeUdande den ersättning som han rimligenbör kunna påräkna i det enskUda fallet. Skadeståndsansvaret för barn. 1 fråga om degrundläggande principerna för barns skadeståndsansvar tiUstyrks eller lämnaskommittéförslaget utan erinran av flertalet remissinstanser, bland dem Sveahovrätt, , försäkringsinspektionen, i länoch . TUlstyrkandena förknippas emellertid i åtskUligaandra faU med reservationer eller erinringar. Från flera håU ifrågasätts andraoch mer radikala vägar att lösa ersättningsfrågorna. Ett flertal remissinstanseruttalar sålunda sympatier för något system med obligatorisk ansvarsförsäkringför barn och framhåller önskvärdheten av att denna fråga blir föremål förytterligare överväganden. Justitiekanslem uttalar sig i denna riktning ochanser att skadeståndet inte har någon preventiv funktion i förhållande tUl bami de lägsta åldrarna. Skadeståndsansvarets syfte i dessa fall torde vara endastatt bereda den skadelidande ersättning. Man kan därför låta en obligatoriskansvarsförsuing träda i stället för skadestånd. I fråga om äldre barn anserdock justitiekanslem att man inte kan bortse från skadeståndets preventivaverkan. Han håller emellertid inte för uteslutet att samma effekt somskadeståndet har i detta hänseende kan uppnås genom en ansvarsförsäkringförenad med självrisk eller regressrätt. Justitiekanslem vill emellertid intemotsätta sig, att kommitténs förslag läggs tUl grund för lagstiftning, menframhåller att de nya lagbestämmelserna inte bör hindra en närmare prövning avde berörda frågorna i lämpligt sammanhang. Hovrätten över och , länsstyrelserna iUppsala, Maj:ts proposition nr 1972 141 och samt anför liknande synpunkter ifrågan om obligatorisk ansvarsförsäkring för barn. Också barnavårdsnämnduttalar sympatier för tanken på obligatorisk försäkring. Socialstyrelsenfinner intressekonflikten mellan hänsynen tiU den skadevållande och hänsynentill den skadelidande olöslig, om man inte kan införa obligatoriskansvarsförsäkring. Även föreningen , medicinalstyrelsenoch TCO påtalar behovet av att överväga utredning om obligatorisk försäkring.Skolöverstyrelsen däremot anser sig inte ha tillräcklig anledning att förordabestämmelser om skyldighet för föräldrar att hålla ansvarsförsäkring tiUtäckande av skador som deras barn orsakar. Föreningen delar kommitténsuppfattning, att barn inte under alla förhållanden bör åläggas fuUersättningsskyldighet. Prövningen av vilka omständigheter som motiverarjämkning av skadeståndsskyldigheten bör dock enligt föreningen ske restriktivtmed hänsyn tUl den skadelidandes situation och intressen. Föreningenifrågasätter, om inte kommittén i alltför hög grad har beaktat skadevåUarensintressen. Den principiella utgångspunkten bör vara, attskadeståndsskyldigheten skall kunna jämkas med hänsyn till den skadevållandessituation, när detta kan ske utan alltför stark belastning av den skadelidandei ekonomiskt hänseende. Flertalet remissinstanser godtar kommitténs uppfattningatt någon nedre åldersgräns för skadeståndsansvaret inte bör fixeras.Föreningen säger sig dock inte vara övertygad omlämpligheten av att i lagstiftningen behåUa möjligheten av ettskadeståndsansvar för de allra yngsta barnen. I fråga om den övre åldersgränsen för tUlämpning av en påallmän skälighetsprövning grundad skadeståndsregel för barn ansluter sig deflesta remissinstanserna direkt eller indirekt tUl kommitténs ståndpunkt, attden nuvarande 15-årsgränsen bör behållas. Justitiekanslem sympatiserar i vissmån med tanken på en gemensam bestämmelse för barn och ungdom menanser sig inte ha tUlräckliga skäl att motsätta sig den svenska kommitténsförslag. Han förutsätter dock att frågan blir föremål för överväganden underdet fortsatta nordiska lagstiftningsarbetet på skadeståndsrättens område ochbetonar, att nordisk rättslikhet bör kunna uppnås beträffande barns ochungdoms skadeståndsansvar i och med att en allmän jämkningsregel genomförs.Även hovrätten för Nedre ifrågasätter om man behöver ha olika reglerför åldersgrupperna under resp. och om inte ett närmande kan ske tUlde danska och norska förslagen. Mer allmänna uttalanden om betydelsen av de ekonomiskaförhållandena på ömse sidor har gjorts av föreningen ,som betonar att den ekonomiska bärkraften är synnerligen vansklig att bedöma.Avgörandet kan inte ske enbart med utgångspunkt från huruvida barnet Majtts proposition nr 1972 vid prövningstUlfället har egna tUlgångar. Det enda manvid det tUlfäUet med säkerhet vet, påpekar föreningen, är att barnetsekonomiska situation kommer att helt förändras i förhållande till nuläget. Flera remissinstanser ansluter sig tUl kommitténsuttalande, att man bör tUlmäta ansvarsförsäkring på det skadevåUandebamets sida större hänsyn än som skett . Hit hör , hovrättenför , hovrätten för övre , justitiektmslern och Sverigesadvokatsamfund. anser goda skäl tala för kommitténs ståndpunkt menanser det knappast lämpligt att jämkning, som föranleds av barnets ålder ellerhandlingens beskaffenhet, utesluts enbart därför att ansvarsförsäkring föreligger.Hovrätten över och biträder i sak kommitténs uppfattning menanser det otUlfredsställande, att frågan berörs bara i ett motivuttalande.Hovrätten förordar en uttryoklig regel om verkan av ansvarsförsäkring. ger uttryck för visstvekan om hur långt kommittén ansett, att ansvarsförsäkring i verklighetenskall tUlåtas påverka frågan om jämkning av skadeståndet. Vissa av kommitténsuttalanden tyder enligt förbundet på att jämkning inte skaU förekomma avekonomiska skäl. Kommitténs uttalande att det regelmässigt är svårt att finnavägande skäl att avvisa den skadeUdandes anspråk, i den mån detta håller siginom försäkringens ram, innebär närmast att fuUt skadestånd aUtid skaU utgå, omansvarsförsäkringen förslär därtiU. Riktiinjerna för tUlämpningen i dessahänseenden måste enligt förbundet vara entydiga och klara så långt detta ärmöjligt. Förbundet utgår t. v. från att kommittén förordar det längre gåendealternativet med full ersättning så snart ansvarsförsäkring föreligger ochförslår därtUl. Denna tanke är inte sä lätt att tiU-lämpa med nuvarande praxissom kommittén synes ha ansett. Principen att barn över huvud tagetinte kan åläggas skadeståndsskyldighet har, finner förbundet, kunnat accepterasså länge man i åldrama har tUlämpat en stigande skala förskadeståndsskyldigheten. Enligt förbundets mening blir det något helt annat,om man för barn skaU i praktiskt taget samtliga fall (med hänsyntill ansvarsförsäkringens utbredning) bestämma att fuUt skadestånd skall utgå.För de skadeUdande måste det te sig slumpartat orättvist, att en relativtgodtyckligt bestämd åldersgräns avgör huruvida ersättningen skaU bli 100 %eller O %.