prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Förslaget om en särsldld undantagsregel för vissatrafikskador har i princip godtagits eUer lämnats utan erinran. Till vissa uttalandenom regelns räckvidd och närmare utformning återkommer jag vid behandUngen av deensldlda bestämmelserna i mitt lagförslag (avsnitt 5.1.3.8. Frågan omtUlämpligheten av de nya reglema i inomobligatoriska förhållanden har berörtsnärmare av några remissinstanser. Justitiekanslem ifrågasätter om fullöverensstämmelse har uppnåtts mellan kommitténs lagtext och dess motiv,eftersom lagtexten enligt ordalydelsen är tUlämplig även ikontraktsförhållanden. Mot detta bör enligt ämbetet inte riktas någoninvändning, eftersom ett oinskränkt principalansvar redan gäller i dessa falloch det t. o. m. är nödvändigt att det principalansvar mot egna arbetstagaresom kommittén föreslår kan grundas på själva lagtexten. Justitiekanslemkonstaterar emellertid, att jämkningsregeln i enUghet med det anförda blirdirekt och inte som kommittén tycks mena bara analogiskt tillämpUg vidinomobUgatoriska skadefall. Detta förhållande skuUe få vissa konsekvenser, närskadeståndsskyldigheten är inskränkt i arbetsförhållanden. Justitiekanslemanser det sålunda möjligt, att ett generellt införande av en regel omoinskränkt principalansvar i vissa avseenden kan påverka hittUlsvaranderättsläge även i kontraktsförhållanden. SärskUt bör avtalslagens regler om s.k.stäUningsfullmakt uppmärksammas. Även om dessa regler har tiU syfteatt reglera en arbetsgivares avtalsrättsliga bundenhet, har de dock irättspraxis fått viss betydelse vid bedömniQgen av om en arbetsgivare skallåläggas ersättningsskyldighet för sakskador som en anställd har vållat en kund.Om lagförslaget antas, blir det ett problem, huruvida ansvaret motkontraktspart i dessa fall alltjämt bör 14 Bihang till protokoll 1972. 210 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 begränsas enligt vad som gäller för ställningsfullmakt,eller om förslagets regler om principalansvar bör tillämpas. Dessa regler harett vidare tiUämpningsområde, bl, a. därför att principalansvar på grund avarbetstagares handlande bör inträda även om den skadegörande handlingen intehar inneburit fuUgörande av ett tjänsteåliggande. De spörsmål som harberörts förtjänar enhgt justitiekanslem att ytterligare belysas under defortsatta förarbetena. Delvis liknande synpunkter har framförts av , som påpekar bl, a, att reglerna synes bli tillämpliga också ikontraktsförhållanden genom att den skadelidande i den föreslagna bestämmelsenom principalansvar betecknas med ordet »annan» och inte med uttrycket »tredjeman» eller »utomstående». Reglerna om principalansvar bör enligt förbundetmeddelas i klart medvetande om att direkt inte endast analogisk tillämpningav dem kan komma i fråga även inom kontrakt. Även arbetsdomstolens ordförandeanmärker, alt någon begränsning av tillämpningsområdet tiU utomobligatoriskaförhållanden inte framgår av lagtexten. Han ifrågasätter, om tilhäckliga skälföreligger att från tillämpningsområdet undanta person- och sakskador somvållas i kontraktsförhållanden. I några jrttranden berörs särskUt kommitténs uttalanden omjämkningsregelns tillämpning i kontraktsliknande förhållanden, Justitiekanslemanser i likhet med kommittén, att en möjlighet tiU jämkning är önskvärd, närfråga är om mera perifera biförpliktelser till kontrakt, särskilt i situationersom inte skiljer sig mycket från utomobligatoriska skadefall. Som exempelnämner justitiekanslem skadeståndsansvaret för en butiksinnehavare mot enkund, som har halkat på trappan till butiken. I andra fall, när ettskadeståndsansvar är kontraktsrättsligt färgat, t. ex. när en säljare ansvararmot en köpare för s. k. skadebringande egenskaper hos försålt gods, kan manställa sig tveksam till det lämpliga i en jämkning. Jämkning bör enligtjustitiekanslem över huvud taget ske med stor återhållsamhet, när ettkontraktsförhållande föreligger mellan parterna, och bör få äga rum bara närskadefallet har haft så ringa samband med kontraktsförhållandet att det likagärna kunnat inträffa i en rent utomobUgatorisk situation. Med dennainställning torde möjUgheterna att jämka principalansvaret mot egnaarbetstagare bU starkt begränsade, något som kommittén inte alls har berört idetta sammanhang. Det är enUgt justitiekanslem önskvärt, att en grundläggandenorm för jämkningsregelns tillämpning i kontraktsförhållanden framgår avlagtexten. ställer sig mer tveksamt till en tillämpningav jämkningsregeln inom kontraktsförhållanden. Om en sådan regel införs i frågaom utomobligatoriskt principalansvar, kan visserUgen kanske främst avkonsekvensskäl en möjlighet till jämkning vara motiverad även inom kontrakt,åtminstone när mera perifera bi-förpliktelser har eftersatts. En generelljämkningsmöjlighet inom kontrakt anser förbundet däremot inte befogad.Likformighet mellan utomobligato- Maj:ts propositioii nr 1972 211 riska och inomobligatoriska förhållanden låter sig härinte med fördel etableras. Frågan om de föreslagna reglerna skall ha dispositivkaraktär och särskilt frågan om tillåtligheten av s, k. friskrivningsklausulerberörs av några remissinstanser. TCO föreslår en uttrycklig bestämmelse om attreglerna om principalansvar skall vara tvingande. En motsatt lösning ärotillfredsställande med tanke såväl på den skadelidande som på denarbetstagare som har varit vållande till skadan. I fråga om möjligheterna atten friskrivningsklausul jämkas eller lämnas utan avseende eidigt grunderna för8 § skulde brevslagen hävdar TCO, att det är mycket svårt att få ett sådantundantag tillämpligt. Föreningen framhåller isistnämnda hänseende, att frågan vad som är »uppenbart otillbörligt» kan blirföremål för så skiftande och kontroversieUa uppfattningar i ett framåtskridandesamhälle, att lagstiftaren bör lämna ytterUgare vägledning för rättstillämpningen.Också hovrätten för övre och generaltuUstyrelsen anser det önskvärtatt uttryckliga regler om friskriAmingsrätten tas upp i lagen. Detsamma gällerförsvarets civilförvaltning, som framhåller, att friskrivning kan förekomma imilitära sammanhang vid demonstrationer av materiel, vid studiebesök och närutomstående färdas i flygplan, med örlogsfartyg etc. Med hänsyn till fråganskompUcerade natur samt dess obligationsrättsliga och skadeståndsrättsUgaaspekter torde den dock enUgt civilförvaltningen knappast kunna regleras i detföreUggande lagförslaget. Principalansvar i offentligrättsligaförhållanden. Frågan om de föreslagna bestämmelsernas direkta eller analogiskatillämpning inom verksamhet som bedrivs av staten eller kommun har berörts avåtskUliga remissinstanser. Av skäl som jag har anfört har denna fråganumera bara ett begränsat intresse. I den mån remissjrttrandena ännu harbetydelse kommer de att redovisas vid behandlingen av frågan om det allmännasskadeståndsansvar (avsnitt 2,3,5. Det finns hos oss inte någralagfästa regler om skyldighet för en arbetsgivare i allmänhet att ersättaskada som vållas av hans arbetstagare. Av gammalt har juridiska personer ansettssvara för handlande av sina organ, t. ex. verkstäUandé direktören i ettaktiebolag, men detta ansvar räknas inte till det egentliga principalansvaretutan får ses som ett utflöde av den allmänna culparegeln om ansvar för egetvållande. I kontraktsförhåUanden gäller emellertid i allmänhet, att enkontraktspart svarar för skada som någon av hans anställda eller andramedhjälpare vållar den andra parten genom försummelse i samhand med avtaletsfullgörande. I rättspraxis har vidare utbildats vissa grundsatser omprincipalansvar utan- 212 Kungl Maj.ts proposition nr 5 år1972 Som huvudregel gäller, att enarbetsgivare bUr skadeståndsskyldig, om någon som tillhör hans drifts- ellerarbetsledning i sin tjänst vållar tredje man skada. Till grund för dennaprincip ligger ett resonemang som går ut på att en företagare inte genom attöverlåta drifts-eUer arbetsledningen till annan person skall kunna undgå denansvarighet som skulle drabba honom om han själv utövat ledningen. I linje meddessa tankegångar ligger det skadeståndsansvar som anses åvila en arbetsgivareockså för vållande av arbetstagare som utan att tillhöra drifts- eller arbetsledningenhar anförtrotts en från risksynpunkt särskilt ansvarsfull uppgift. Dessa reglergäller oavsett om arbetsgivaren är en fysisk eller en juridisk person. Detillämpas både i förhållande till en helt utomstående tredje man och när denskadelidande själv är anställd hos arbetsgivaren. I viss utsträckning har principalansvar utanför kontraktsförhållandenålagts enUgt kontraktsrättsliga regler, nämligen när något egentligt avtalmellan arbetsgivaren och den skadelidande inte har förelegat men en likartad s. k. kvasikontraktsrättslig situation har varit för handen. Principalansvarför de lägst anställda har tiUämpats också när skada har vållats genomåsidosättande av en biförpliktelse i ett kontrakt, dvs. en förpliktelse somanses följa av avtalsförhållandets natur, inte av något uttryckligt åtagande. Vid sidan av de nu återgivna grundsatser omprincipalansvar som har utbildats i rättspraxis firms speciallagstiftning omutvidgat principalansvar utanför kontraktsförhållanden på särskildaverksamhetsområden. I främmande länder har rättsutveckUngen gått i riktningmot vidgat principalansvar, I åtskilliga med jämförUga industriländersvarar en arbetsgivare för vållande av alla sina arbetstagare också utanförkontraktsförhållanden. Även i länder, som inte erkänner ett rent ochoinskränkt principalansvar, ger gällande regler de skadelidande i aUmänhet ettbättre skydd än de grundsatser som tillämpas i svensk rättspraxis. Utvecklingengår i dessa länder i riktning mot en skärpning av arbetsgivaransvaret. Kommittéförslaget och remissyttrandena.Skadeståndskommittén betecknar rättstillståndet hos oss somotillfredsställande. Gränsdragningen meUan de arbetstagare för vilka enarbetsgivare svarar och arbetstagare vilkas skadevållande inte medföransvarighet för arbetsgivaren är enligt kommittén svår att klargöra och blir lättgodtycklig i tillämpningen. En för de skadelidande mer betryggande ordning börenligt kommittén eftersträvas. Kommittén hänvisar också till den utveckUng päförsäkringsväsendets område som har lett tUl att flertalet arbetsgivare i dagvia premiei för ansvarsförsäkring ekonomiskt svarar för alla skador som derasarbetstagare i tjänsten våUar tredje man. Ett utvidgat principalansvar utgörenligt kommittén en förutsättning för att man skall kunna införa i och för sigönskvärda regler som begränsar arbetstagarnas personliga skadestånds- Maj:ts proposition nr 1972 213 Slutligen betonar kommittén önskemålet att uppnånordisk rättslikhet och erinrar om den utveckling i riktning mot ettoinskränkt principalansvar som har ägt rum i åtskilliga utomnordiska länderoch som f. n, pågår i bl. Kommittén anser motdenna bakgrund en reform vara påkallad och förordar att ett i principoinskränkt principalansvar blir lagfäst också hos oss. Det skallenligt förslaget inte göras någon skillnad mellan verksamhet av ekonomisk artoch ideell verksamhet eller rent privata förhållanden. Det utvidgadeprincipalansvaret skall gälla både i förhållande till utomstående tredje manoch när den skadelidande själv är arbetstagare hos arbetsgivaren. Förslagethar fått ett i stort sett mycket gynnsamt mottagande under remissbehandlingen.Ett övervägande antal av remissorganen tillstyrker uttryckUgen förslaget och inågra yttranden betecknas det som angeläget att förslaget genomförs.Kommitténs motivering har rönt instämmanden från åtskilliga remissorgan. Någraremissinstanser tar upp frågan om man inte bör överväga att gå längre ochinföra någon form av rent objektivt ansvar på grundval av arten av den bedrivnaverksamheten eUer ett ansvar grundat på presumerat vållande hos arbetsgivaren.I det sammanhanget tas i några yttranden upp frågan om obligatoriskansvarsförsäkring för arbetsgivare. I ett yttrande anförs principieUainvändningar mot att den påbyggnad av socialförsäkringen som förslagetinnefattar begränsas till de faU som ryms inom ramen för ett principalansvaroch inte genomförs över hela linjen. Samma remissinstans hyser farhågor föratt antalet skadefall kommer att stiga, om förslaget genomförs, och attpremiekostnaderna för ansvarsförsäkring kommer att öka avsevärt. I vissaremissyttranden har ifrågasatts, om inte frågan om ersättning för skador somarbetstagare vållar i tjänsten helhe bör lösas genom försäkring på denskadelidandes sida. Några remissorgan tar särsldlt upp frågan om det utvidgadeprincipalansvaret bör omfatta sakskada eller bör begränsas tillpersonskadeområdet. En del remissinstanser uttalar tveksamhet, huruvidaprincipalansvaret bör gäUa också i ideell verksamhet och för privatpersoner. Enremissinstsms anser, att frågan om arbetsgivares skadeståndsansvar vidolycksfall i arbete i första hand bör finna sin lösning vid förhandlingarmellan arbetsmarknadens parter. Ett fåtal remissinstanser bland dem SAF avstyrkerförslaget helt, varvid bl. a. riktas anmärkningar mot dess vaga utformning ochkommitténs många uttalanden om analogisk tillämpning av reglerna utanför derasegentliga område. Principalansvarets omfattning vid vållande avarbetstagare. Frågan om ersättning för skador som vållas av arbetstagare ideras tjänst utgör ett socialt problem som efter hand blir alltmerabetydelsefullt i det moder- Maj:ts proposition nr 1972 Det är angeläget att de skadelidandebereds ett så gott ekonomiskt skydd som möjligt utan att fördenskull enoskäligt betungande börda läggs på andra grupper. Jag har vid min behandlingav frågan om de allmänna riktlinjerna för reformarbetet (avsnitt 1,5,2,)understrukit, att man bör eftersträva en totallösning avskadeersättningsfrågorna i samhället genom direkta försäkringsanordningar påde skadelidandes sida. Men jag har också framhållit, att detta är en fråga pålång sikt och att man i varje fall tills vidare måste fortsätta med vissaskadeståndsrättsliga delreformer på det beståendes grund. Vad särskilt angårfrågan om arbetsgivares skadeståndsansvar har jag i det sammanhanget uttalat,att en modern lagstiftning på detta område, som tar hänsyn både tillrättsutvecklingen i andra länder och tUl utvecklingen hos oss påförsäkringsväsendets område, är påkallad och svarar mot ett allmänt erkäntreformbehov, I vissaremissjrttranden skymtar tanken att man i fråga om främst personskador iindustriell eller annan yrkesmässig verksamhet bör införa ett rent objektivtskadeståndsansvar för arbetsgivare eller ett ansvar med omkastad bevisbörda.Jag har redan i samband med behandlingen av riktlinjerna för reformarbetetnärmare utvecklat skälen tiU att jag inte är beredd att förorda reformer i ensådan riktning (avsnitt 1,5,2,), Frågan om en nydaning av reglema omarbetsgivares skadeståndsansvar bör därtör ses uteslutande som en fråga om enreformering av principalansvarsreglerna. Dengrundläggande frågeställningen blir sålunda, om eller i vilken omfattningprincipalansvaret bör utvidgas att omfatta andra arbetstagare än f. n. I detavseendet har utvecklingen inom det offentliga och ensldlda försäkringsväsendetradikalt förändrat läget sedan de nuvarande reglema om arbetsgivaresskadeståndsansvar utbUdades i rättspraxis. I motsats tiU vissa remissinstanseranser jag att det skulle vara helt verklighetsfrämmande att inte ta hänsyn tUldenna utveckUng vid utformningen av nya skadeståndsregler. Utbyggnaden avsocialförsäkringen har på personskadeområdet minskat det enskildaskadeståndsansvarets omfattning, och ett skadeståndsansvar blir därigenommindre ekonomiskt betungande. Ansvarsförsäkring har numera vunnit en avsevärdspridning, inte minst inom näringslivet. Den riskutj amning ochkostnadsfördelning på ett ständigt växande kollektiv som därigenom åstadkomshar väsentligt nedbringat den enskilde företagarens eller arbetsgivarenskostnader för de skadestånd han kan vara skyldig att utge. Denna utveckling harockså lett till en från sociala rättvisesynpunkter rimUgare fördelning avbördorna, som de skadeUdandes situation har förbättrats. Frånallmänna synpunkter är det önskvärt att en fortsatt utveckling i denna riktningfrämjas. Utifrån sådana överväganden är det angeläget att skadeståndsreglernautformas så, att de stimulerar till tecknande av ansvarsförsäkring. Enutvidgning av principalansvarets omfattning kan väntas ha en sådan effekt,under förutsättning att den inte medför en alltför kraftig ökning Majtts proposition hr 1972 215 av premiekostnaderna för ansvarsförsäkring. De farhågor idetta hänseende som vissa remissorgan har gett uttryck åt anser jag överdrivna.När det gäller principalansvaret mot utomstående medför den föreslagna reformeni själva verket inga premiehöjningar alls, eftersom ansvarsförsäkringarna redannu täcker skador som arbetstagare i tjänsten vållar utomstående tredje man. Såär däremot inte fallet när det gäller skador som arbetstagare vållar varandra,dvs. vid vissa olycksfall i arbetet. undersökningartyder emeUertid på, att den premiehöjning som en utAidgning avprincipalansvaret för dessa fall skulle medföra blir måttlig. En1525-procentig premiehöjning kan visserligen ytligt sett förefalla stor. Manmåste emellertid håUa i minnet, att kostnadema för ansvarsförsäkring i och försig är låga och regelmässigt utgör en mycket ringa del av företagens totalaförsäkringskostnader. Dessa i sin tur representerar normalt en blygsam del avde totala omkostnadema för företagen. Det ärunder dessa förhållanden svårt att utifrån rent ekonomiska överväganden finnaskäl som talar mot en utvidgning av principalansvaret. Det är visserligen sant,att ett sådant ansvar kan drabba en arbetsgivare, som saknar försäkring, ochatt skadeståndet då kan bli betungande. I det moderna samhäUet bör detemeUertid enligt min mening anses som en självklarhet att den som hararbetstagare i sin tjänst också bör teckna en ansvarsförsäkring, och det synesdå principiellt riktigt att han får bära de ekonomiska följdema av sinunderlåtenhet i det hänseendet, ömmande fall kan naturUgtvis förekomma.Skadeståndskommittén har också föreslagit att det skall finnas en möjlighetatt jämka principalansvaret, och som jag skall utveckla närmare i det följandebiträder jag kommitténs förslag på den punkten. Men detfinns också skäl som positivt talar för en utvidgning av principalansvaret. Imodern industrieU eller annan yrkesmässig verksamhet är det en ganska normalföreteelse att de som är sysselsatta i verksamheten då och då vållar skador.När den skadevållande tillhör den stora grupp av arbetstagare som inte inneharledande eller i övrigt kvaUficerade befattningar medför nuvarande rättsregleratt skadevållaren ensam får bära det ekonomiska ansvaret. Som jag kommer attutveckla i det följande (avsnitt 2,4,5,3,) är det emellertid angeläget att enarbetstagares ansvarighet för skada som han vållar i tjänsten lindras. Enreform i den riktningen skulle emellertid i motsvarande mån innebära enförsämring av de skadeUdandes ställning i fråga om rätten till skadeersättning,om inte skadeståndsansvaret i stället flyttas över på arbetsgivaren. Enförutsättningslös avvägning av arbetsgivarens och den skadelidandes ställningoch intressen ger regelmässigt till resultat att arbetsgivaren är närmare tillhands att bära de ekonomiska följderna än den skadelidande. Arbetsgivaren harundantagslöst möjUghet att skydda sig genom ansvarsförsäkring, och inäringsverksamhet kan han dra in premiekostnaderna i sina kostnadskalkyler ochdärige- Majtts proposition nr 5 år1972 nom helt eller delvis föra över dem på ett störrekoUektiv. Det är också arbetsgivaren som själv eller genom sin arbetsledningkan övervaka verksamheten och genom skadeförebyggande åtgärder se till attrisken för skadevållande handUngar från arbetstagarnas sida nedbringas tillett minimum. För ettoinskränkt principalansvar kan också åberopas rättstekniska skäl. har påpekat måste gränsdragningen mellan arbetstagare,för vilka en arbetsgivare svarar, och arbetstagare, vilkas vållande inte medförskadeståndsansvar för arbetsgivaren, bli oklar. Detta skapar ettosäkerhetstiUstånd och ger lätt upphov till godtycklighet i rättstillämpningen.Den åtskillnad som görs i gällande rätt mellan principalansvar i och utanförkontraktsförhållanden ter sig ofta irrationeU eUer godtyckUg och ger upphovtill besvärUga gränsdragningsproblem. Att domstolarna i så stor utsträckninghar tillämpat kontraktsrättens principal-ansvarsregler analogiskt i åtskilUgautomobUgatoriska förhåUanden och vid åsidosättande av biförpliktelser är etttydUgt tecken på att gränsdragningen är verkUghetsfrämmande. Det fårvidare ses som ett starkt önskemål att vår lagstiftning på detta område sålångt möjUgt bringas i överensstämmelse med vad som är gällande i deindustriländer som är jämförUga med . Som jag har påpekattillämpas ett oinskränkt principalansvar på de flesta håU utomlands. a. i våra grannländer och . En utvidgning avprincipalansvaret hos oss kommer således att leda tiU ökad nordisk rättslikhet. och vissa remissorgan har uttalat tvekan, huruvida ettutvidgat principalansvar bör gälla också i icke-ekonomisk verksamhet och i privataförhållanden. Kommittén har dock stannat för att inte föreslå något undantagför sådana områden. Även om vissa av de skäl som enligt det föregående kanåberopas för ett oinskränkt principalansvar inte har full giltighet, när detgäller ideell verksamhet och privata förhållanden, finns det inte heller enligtmin mening tilhäckUg anledning att reglera frågan på olika sätt, allteftersomden verksamhet det gäUer är av ekonomisk eller av icke-ekonomisk art. Från deskadeUdandes synpunkt talar lika starka skäl för ett utvidgat principalansvar ibåda faUen. En väsentlig sjmpunkt är, att en arbetsgivare också iicke-ekonomisk verksamhet eller rent privata förhållanden kan skydda sig genomansvarsförsäkring och i det avseendet har en förmånligare ställning än denenskilde arbetstagaren, som regelmässigt helt saknar denna möjlighet. Redan nutäcker ansvarsförsäkringarna också i dessa fall skador som de anstäUda vållari sin tjänst. Premiekostnaderna är låga, bl. a. givetvis därför att skaderiskernai allmänhet är betydligt mindre än inom förvärvslivet. En utvidgning avprincipalansvaret kommer därför med all sannolikhet inte att medföra någrapremiehöjningar på dessa områden. Men å andra sidan kan Maj.-ts proposition nr 1972 217 det här inte på sanuna sätt som när det gäller ekonomiskverksamhet sägas vara någon mera anmärkningsvärd underlåtenhet att enarbetsgivare inte håUer ansvarsförsäkring. För de faU då försäkring saknas ochsom kan anses ömmande bör det dock vara tilhäckUgt att det finns möjlighettill jämkning av principalansvaret. Det bör slutligen också framhållas, att enundantagsbestämmelse som veterligt saknar motsvarighet i utländska rättssystem skulle ge upphov till nya besvärUga gränsdragningsproblem. Rättstekniska skältalar sålunda starkt mot en sådan undantagsregel. Fleraremissinstanser har ifrågasatt, om ett utvidgat principalansvar bör gälla ocksånär arbetstagare i tjänsten vållar sakskada. Om man tills vidare bortser frånden speciella frågan om arbetsgivares ansvar för skada som en arbetstagarevållar på egendom tillhörig någon av hans arbetskamrater jag återkommerstrax tiU detta spörsmål saknas det enligt min mening skäl att behandlaperson- och egendomsskador enligt oUka regler. I industriell verksamhet kan enarbetstagare vålla utomstående tredje man egendomsskador till avsevärda belopp,och från den skadelidandes synpunkt får principalansvaret rent ekonomiskt oftastörre betydelse i sådana fall än när det gäller personskador. Vid ett ochsamma skadefall kan såväl person- som sakskador uppkomma och det ter sig interationellt att då ha olika regler för skilda slags skador. I gällande rätt görsinte någon sådan åtskillnad, och det är knappast tänkbart att nu inskränka detansvar för sakskada som drabbar en arbetsgivare när vållande liggerarbetsledningen UU last. En undantagsregel skulle därför göra det nödvändigtatt på detta område behålla den besvärliga gränsdragningen mellan olikakategorier arbetstagare.