prop · FV03132 · 1972-12-31 00:00:00 — En utförlig redogörelseför dessa motioner och för behandlingen av dem i lämnas i betänkandet(SOU 1971; 76) Offentligt biträde och kostnadsersättning ifön'altningsärenden. Rättshjälp enligt rättshjälpslagen utgår såsomallmän rättshjälp, rättshjälp åt misstänkt i brottmål och rådgivning. Förrådgivning, varmed enligt lagen förstås kortare rådgivning och därmed jämförligåtgärd i rättslig angelägenhet förekommer inga särskilda begränsningar itill-lämpningsområdet. Allmän rättshjälp skall i princip kunna lämnas var ochen i varje rättslig angelägenhet, där behov av bistånd föreligger, oberoende avom frågan behandlas vid aUmän domstol, förvaltningsdomstol,förvaltningsmyndighet eller av skiljemän. Vissa begränsningar gäUer emellertid.Andra juridiska personer än dödsbon kan inte få allmän rättshjälp. Förangelägenhet som har samband med sökandens näringsverksamhet kan allmänrättshjälp inte lämnas näringsidkare om inte särskUda skäl föreligger förrättshjälp med hänsyn tUl hans ekonomiska förhållanden eller sakensbeskaffenhet. Begränsningar gäUer också i fråga om angelägenheter som inteprövas eller på annat sätt behandlas här i landet, för den som är bosattutomlands samt för självdeklaration och andra liknande ärenden. Vidare ärpersoner i de högsta inkomstlägena uteslutna från allmän rättshjälp. Somallmän föratsättning för att allmän rättshjälp skall lämnas gäller att denrättssökande har ett befogat intresse av att få sin sak behandlad. Vid allmän rättshjälp betalar staten kostnaderna iden rättsUga angelägenhet som rättshjälpen avser. Som kostnad för rättshjälpenanses i första hand den rättssökandes kostnad för bevisning vid aUmän domstolsamt nödvändig utredning i angelägenhet som kan komma under sådan domstolsprövning eller som skaU prövas av skiljemän. I angelägenhet, som inte handläggsvid allmän domstol, beslutar biträde om utredning. Har bUräde inte förordnats,kan rättshjälpsnämnden besluta om utred ning. Bland övriga kostnader somomfattas av rättshjälpen är kostnader för resa och uppehälle i samband medinställelse inför domstol eller annan myndighet, om personlig inställelse harålagts. Utredningskostnader på förvaltningsområdet ansesenligt rättshjälpslagen inte som en kostnad för allmän rättshjälp. Som nämntsinledningsvis har emellertid utredningen om rättshjälp i förvaltningsärendenhaft tiU uppgift bl. a. att undersöka i vad mån kostnader för utredning iförvaltningsärenden bör ersättas inom det allmänna rättshjälpssystemet. Vid allmän rättshjälp skall den rättssökande efterförmåga bidra till kostnaderna för rättshjälpen. Kostnadsbidraget har i principkonstruerats som ett system med maximibelopp. Överstiger rättshjälpskost-nademamaximibeloppet, skall det allmänna bära de överskjutande kostnaderna. Är åandra sidan kostnaderna för allmän rättshjälp lägre än maximibeloppet, skallkostnadsbidraget motsvara kostnadema. Kostnadsbidraget utgår i första handefter årsinkomst och underhåUsskyldig-het enligt vissa schabloner. När det gäUer rättshjälp åt misstänkt i brottmålskall liksom , oberoende av den misstänktes ekonomiska förhållanden,offentlig försvarare förordnas vid behov. I övrigt skall rättshjälp åtmisstänkt i brottmål kunna utgå när den tUltalades årsinkomst inte överstigertre gånger basbeloppet. Något kostnadsbidrag skall inte utgå. Gränsen vid tregånger basbeloppet skall kunna jämkas uppåt på grund av försörjningsbörda.Förmånema vid denna form av rättshjälp består i att den tilltalades kostnad förinställelse och för bevisning vid domstolen ersätts av allmänna medel. Frikänns den tilltalade, skall ersättningen tilloffentlig försvarare, kostnaden för annan rättshjälp liksom annan kostnad somhar utgått av alimiinna medel stanna på statsverket. Reglerna om dentilltalades skyldighet att, om han döms för brottet, till statsverketåterbetala sådan kostnad har mjukats upp för att underlätta den dömdesåteranpassning. Aterbetalningsskyldighet får bl. a. inte åläggas med högrebelopp än som motsvarar vad den dömde högst skulle betala i kostnadsbidrag vidallmän rättshjälp. Till biträde enligt rättshjälpslagen skallförordnas advokat, biträdande jurist på advokatbyrå eller annan som är lämpligför uppdraget. Har sökanden själv föreslagit någon som lämplig, skall denneförordnas, om inte hans anlitande skulle medföra avsevärt ökade kostnader elleri övrigt särskilda skäl föranleder annat. Till offentlig försvarare skall förordnasadvokat, som är lämplig för uppdraget. Även annan lämplig person som har avlagtjuris kandidatexamen kan förordnas, om särskilda skäl föreligger. Har denmisstänkte till offentlig försvarare föreslagit någon som är behörig, skalldenna förordnas under samma förutsättningar som har angetts förförordnande av biträde. Biträde och offentlig försvarare har enligtbestämmelse i rättshjälpslagen och RB rätt till ersättning av aUmänna medelför arbete, tidsspillan och utlägg som uppdi-aget har krävt. Mäj:teller, efter Kungl. Maj:ts bemyndigande, centralmyndigheten för rättshjälpenfastställer taxa som skall tillämpas när ersättning bestäms. Avsikten är atttaxor skall kunna fastställas för vissa typer av mål och ärenden, där arbetsinsatsenerfarenhetsmässigt kan beräknas vara relativt Ukartad. För varje sådan måltypskall beräknas en genomsnittstaxa, från vilken avvikelse skall kunna ske endasti den mån det är påkaUat av särskilda förhållanden i det enskilda fallet. Huvudmannaskapet för rättshjälpen skall ligga påstaten. När det gäller det allmännas advokatverksamhet skall allmännaadvokatbyråer inrättas i varje län. I första hand skall de nuvarande sextonrättshjälpsanstalterna omorganiseras till allmänna advokatbyråer. I övrigtskall uppbyggnaden och dimensioneringen av allmänna advokatbyråer ske medbeaktande av förekomsten av privatpraktiserande jurister och andraförhållanden på varje ort. Prop, 1972: 132 40 De administrativa uppgifterna på rättshjälpsområdetskall regionalt skötas av särskUda rättshjälpsnämnder. Dessa skall prövaansökningar om aUmän rättshjälp, förordna biträde samt dessutom prövaersättning till biträde i sådana mål eller ärenden som inte behandlas vidallmän domstol. Ersättning tiU biträde i mål eller ärende vid allmän domstolskall prövas av domstolen. När det gäller misstänkt i brottmål skall domstolenpröva ansökan om rättshjälp, förordna offentlig försvarare och prövaersättningen tUl denne. I rättshjälpsnämnderna skall tjänstgöra en domareoch två lekmän. I vissa fall skall dessutom tjänstgöra två advokater, varav denene skall vara verksam på allmän advokatbyrå och den andre varaprivtpraktise-rande. Huvuddelen av göromålen är avsedda att delegeras tUl enheltidsanställd tjänsteman vid varje nämnd. Verksamhetsområdet är avsett attanknytas till hovrätternas domkretsar och kansliet till hovrätts administrativaavdelning. För tillsyn över och samordning av uppgiftema inomrättshjälpsområdet skall finnas en centralmyndighet. Avsikten är attcentralmyndighetsfunktionerna skall förläggas till det bUvande domstolsverket.Om inte hinner byggas upp innan rättshjälpsreformen träder ikraft, skall dessa arbetsuppgifter handhas av domstolsväsendets organisationsnämnd(). Uppgifterna för centralmyndigheten består i första hand av tillsyn överrättshjälpsnämndernas verksamhet. I anslutning härtUl skall centralmyndighetengenom direktiv och anvisningar sörja för en riktig och enhetligrättstillämpning. skall också varafullföljdsinstans i fråga om beslut av rättshjälpsnämnden. En viktig uppgiftför centralmyndigheten är att utarbeta och fastställa taxor för ersättning tUlbiträden och offentliga försvarare. Ett väsentligt inslag i rättshjälpen ärkostnadskontrollen beträffande biträdesersättningen. Taxor och normalarvodenför biträdesersättningen kan beräknas komma att täcka det stora flertaleträttshjälpsärenden. Prövningen av biträdesersättningen skaU som nämnts ankommapå allmän domstol i sådana mål eller ärenden som handläggs där och i övrigt pårättshjälpsnämndema. Skadeståndslagen (1972: 207) innehåller bl. a.bestämmelser om skyldighet för det allmänna att ersätta skada, som vållasgenom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Enligt 3 kap. 2 § skall staten eller kommun ersättapersonskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som våUas genom fel ellerförsummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fuUgörande stateneller kommunen svarar. Med kommun likställs i förevarande avseende landstingskommun,kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet. Av särskilt intresse i detta sammanhang är debestämmelser som rör ersättning för ren förmögenhetsskada vid felaktigamyndighetsbcslut. En allmän regel i fråga om det allmännas skadeståndsansvarinnebär att ersättningsskyldighet föreligger endast om de krav har blivitåsidosatta som med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kan ställaspå dess utövning (3 kap. 3 §). Om den som lidit skada genom felaktigt beslutvid myndighetsutövning har utan giltig anledning underlåtit att föra talan omrättelse eller att använda särskilt rättsmedel, utgår ej ersättning för skadasom därigenom kunnat undvikas (3 kap. 4 §). Talan om ersättning får inte förasmed anledning av beslut av Kungl. Maj;t i statsrådet eller eller avhögsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsdomstolen, om inte beslutetupphävts eller ändrats. Sådan talan får ej heller föras med anledning av beslutav lägre myndighet mot vilket talan har fullföljts hos Kungl. Maj:t istatsrådet, högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsdomstolen utanatt beslutet upphävts eller ändrats (3 kap. 7 §). Ersättning för ren förmögerUietsskada enligt nuangivna bestämmelser omfattar också kostnader som den skadelidande har haftför att komma tUl sin rätt, när han efter en motgång i lägre instans överklagaroch får ett felaktigt beslut ändrat till sin fördel. I propositionen (1972: 5s. 354) framhålls att den skadelidandes förlust i många, kanske de allra flestafall, huvudsakligen består i att han har fått kännas vid utgifter med anledningav överklagandet. Frågan om formerna för skadereglering på detstatliga området regleras i kungörelsen (1972: 416) om statsmyndigheternasskadereglering i vissa fall. I fråga om beslutsskador skall anspråk framställashos justitiekanslern som förhandlar för statens räkning med den som kräverskadestånd och får sluta avtal, om skadestånd. Överstiger ersättningen 100 000kronor, skall dock ärendet hänskjutas till Kungl. Utredningen erinrar om att det endast på några fåområden finns bestämmelser som ger möjlighet för förvaltningsdomstol ellerförvaltningsmyndighet att förordna att den som är part i ärende inför myndighetenskall få biträdeshjälp av allmänna medel. Det är främst ärenden om frihetsberövande somavsetts, när önskemål har framförts om möjlighet till offentligt biträde iförvaltningsärenden. Närmast är det tvångsingripanden enligt NvL och BvL som idetta sammanhang har varit på tal. En jämförelse med frihetsberövanden ibrottmål har ofta skett. I fråga om brottmålen har gäUt att enmisstänkt skall ha offentlig försvarare om det på grund av sakens beskaffenheteller eljest befinns att hans rätt inte kan tas tiUvara utan biträde. Om denmisstänkte är anhållen eller häktad skall även eljest, om han begär det,offentlig försvarare förordnas (21 kap. 3 § RB). De frihetsberövanden ochandra liknande åtgärder som kan förekomma inom nykterhetsvården och bamavårdenhar visserligen inte karaktär av straffpåföljd men är lUcväl av så ingripandenatur för den enskUde att de i fråga om sina verkningar väl kan jämställas medfrihetsberövanden på grund av brott. Av de uppgifter som utredningen inhämtat frånlänsstyrelsema framgår att antalet hos dem anhängiggjordaintagningsärenden enligt NvL var 2 372. Antalet hos länsstyrelserna under 1968anhängiggjorda understäUningsärenden rörande omhändertagande för utredningoch för samhällsvård enligt BvL var 1 199. Det finns enligt utredningen anledningförmoda att åtminstone antalet ärenden enligt BvL har vuxit och1970 och alltjämt visar en ej obetydlig ökning. Även om flertalet intagnings-och omhändertagningsärenden är av den art att något behov av offentligt biträdeinte torde föreligga, måste uppenbarligen inom detta stora antal finnasåtskilliga där förordnande av sådant biträde kan vara av behovet påkallat. Utredningen påpekar att sedan lång tidhar haft sin uppmärksamhet riktad på nu berörda frågor och hemställt omåtgärder för att förbättra rättsskyddet vid administrativa frihetsberövanden.Även de tvångsingripanden som kan förekomma inom mentalsjukvården har härvidsärskilt uppmärksammats. Förslag om möjlighet att förordna offentligt biträdepå dessa områden har vidare framlagts av kommittéer som arbetat med hithörandefrågor, nämligen utredningen om administrativa frihetsberövanden (SOU 1960:19) och sinnessjuklagstiftnings-kommittén (SOU 1964: 40). Mot denna bakgrund anser utredningen det varanaturligt att dess undersökningar i fråga om offentUgt biträde i första handhar inriktats på NvL, BvL och PsykL. Även OmsorgsL hör hemma i detta sammanhang. Från de frihetsingripanden av personlig natur somkan förekomma på dessa områden är enligt utredningen steget inte långt tUlutlänningslagstiftningens regler om personers avlägsnande ur landet m. m.Ytterligare bör man enligt utredningen beröra frågan om offentligt biträde iärenden enligt UtlämnL och enligt nordiska verkställighetslagen. Utredningen diskuterar om man även utanför de nyssangivna områdena bör ha regler om offentligt biträde. I och för sig kansituationer förekomma, där förordnande av offentligt biträde kan synasmotiverat för att ta tillvara enskild rätt. Utredningen konstaterar att man då nästanalltid är inne på områden som ytterst rör rättigheter och förpliktelser avekonomisk natur. Ärendena har därigenom en annan karaktär. Med viss rätt kanen skiljelinje dras mellan dessa ärenden och de förut nämnda som berörvederbörandes egen person. Offentligt biträde på det ekonomiska området får enkaraktär av för speciella områden tillhandahållen expertis. Den experthjälp somdär kan behövas tillgodoses i stor utsträckning under den allmännarättshjälpen. Utredningen har emellertid närmare övervägt frågan om offentligtbiträde på socialförsäkringsområdet och skattelagstiftningens område. 2.3.1.2Sammanfattning av utredningens förslag Utredningen föreslår att offentligt biträde skall ifall av behov kunna förordnas i vissa ärenden som angår den personligarörelsefriheten. Det gäller följande områden och ärenden. När talan förs om intagning på sjukhus för sluten psykiatriskvård skaU nämnden, om det behövs för att tillvarata patientens rätt, kunnaförordna offentligt biträde åt denne. Detsamma skaU gälla vid talan mot beslutom kvarhållande och om slutlig utskrivning. Vidare föreslås att beslutsnämndför psykiskt utveckllingsstörda skall ha motsvarande möjlighet att förordnaoffentligt biträde, när talan förs hos myndighetsbeslut om inskrivning, oberoende av samtycke, i vårdhem eller specialsjukhus.Möjligheten skall även finnas vid talan rörande slutlig utskrivning samt vidbehandling av fråga om särskoleelevs placering utanför det egna hemmet. När fråga är om tvångsintagningeller återintagning på allmän skalllänsrätt kunna förordna offentligt biträde, om det behövs för att tillvaratadens rätt om vars tvångsintagning det är fråga. För samtliga typer av ärenden rörandeomhändertagande för samhällsvård föreslås att möjlighet skall finnas attförordna offentligt biträde, när det behövs för att tillvarata parts rätt. Detsagda gäller även omhändertagande för utredning och för fortsatt samhällsvårdsamt ärenden rörande samhällsvårds slutliga upphörande. I samtliga fall ärdock endast fråga om ärenden som underställningsvägen eller besvärsvägen anhängiggjortshos länsrätt. Förordnandet meddelas av länsrätten. Utläiiningslagstiftningen och angränsandelagstiftning. Denna lagstiftning innehåller redan nu bestämmelser omskyldighet för myndighet i vissa fall att förordna biträde åt enskUd part som ansesbehöva sådan hjälp. Utredningen föreslår på flertalet av hithörande områdenutvidgningar av möjligheten till biträdesförordnande. samordnasbestämmelsema, i den mån så kunnat ske, med reglerna om offentligt biträde påförut nämnda förvaltningsområden. Några särskilda kompetensviUkor i fråga omutbUdning el. dyl. för offentligt biträde uppställs ej. Ersättning tUl biträdetföreslås skola bestämmas av rättshjälpsmyndighet. Någon återbetalningsskyldighetför den enskilde föreslås i regel inte. Utredningen har vid genomgång av olikaförvaltningsområden övervägt fömtsättningarna för att inrätta offentligtbiträde även på andra områden än de ovan nämnda. a. har i anslutning tUl riksdagsmotionerundersökts möjligheten att åstadkomma någon form av offentligt biträde påsocialförsäkringens område. Utredningen har emellertid funnit institutetoffentligt biträde böra begränsas till ingripande avseende den personligarörelsefriheten. Remissinstansema är allmänt mycket positiva till deav utredningen framlagda förslagen om offentligt biträde. Ett genomförande avutredningens förslag anses väl komplettera rättshjälpsreformen och förvaltningsrättsreformen.Det framhålls också att förslagen innebär att många av de sedan lång tidtillbaka påtalade behoven av ökad rättshjälp och rättssäkerhet inomförvaltningsområdet blir tUlgodosedda. JK anför att starka skäl föreligger för att ge denenskUde möjligheter till biträde i förvaltningsärenden varom nu är fråga och JOanför, att de grundtankar som uppbär förslaget synes vara riktiga även om rättshjälpssystemetonekligen kompliceras av det nya institutet. Olägenheterna förefaller dockinte JO bli alltför stora. anför att en utbyggnad av möjligheterna att fåoffentligt biträde bör medverka tUl en bättre allmän insyn i handläggningen avutlänningsärenden och därmed bidra till ett större allmänt förtroende förverksamheten. Enligt åtnjuter handläggningen vid våra allmänna domstolarett helt annat allmänt förtroende än handläggningen av ärenden hos åtminstonevissa förvaltningsmyndigheter främst på grund av att förhandling inför domstoli regel är muntlig och offentlig medan handläggningen av utlänningsärenden intebara i allmänhet är skriftlig utan de handlingar vara besluten grundasregelmässigt sekretessbelagda. Den insyn i handläggningen som ett offenUigtbiträde skulle få bör därför enligt verket vara av särskilt värde iutlänningsärenden. anser att de personer, som blirföremål för tvångsåtgärder ofta är okunniga om innehåUet i och syftet med deoUka lagarna och dessutom ej sällan har svårigheter att själva argumentera motmyndigheter. finner det tillfredsställande att dessa får denföreslagna möjligheten till sakkunnig och kostnadsfri hjälp. Socialstyrelsenhar den erfarenheten att biträden som anlitas av den enskUde i regel pådennes bekostnad alltför ofta visar sig inte kunna tillvarata dennesintressen. Socialutredningenanför att frågor om socialvårdens organisation, om i vilken utsträckning åtgärder av tvångskaraktärfortfarande skall förekomma inom socialvårdens ram och om eventuellabeslutsorgan och beslutsformer är föremål för utredningens övervägande och ättutredningen ännu inte i detalj kan ta stäUning till hur frågan om samhälletsrättshjälp i de sociala förvaltningsärendena bör lösas. Kammarrätten i anför attäven om rättshjälpsreformen i avsevärd mån bidrar tiU att lösa problemet medbiträde för den enskilde, sådana situationer då biträde saknas dock med allsannolikhet kommer att föreligga trots att biträde varit önskvärt i såväl denenskildes intresse som från allmän synpunkt. Kammarrätten finner att detta urrättssäkerhetssynpunkt angelägna behov i allt väsentligt kan tillgodoses genomatt i enlighet med utredningens förslag institutet offentligt biträde införs. Liknande synpunkter framförs iyttranden av bl. a. psykiatriska nämnden, kammarrätten i ,, åtskiUiga länsstyrelser, socialuiredningen, svenskakommunförbundet, föreningen , föreningen och flera rättshjälpsaiistalter. Remissinstanserna godtar i allmänhetutredningens avgränsning av de områden där rätt till offentligt biträde börnärmare övervägas. Endast ett par remissinstanser harställt sig tveksamma till den föreslagna lagstiftningen om offenUigt biträde.Hovrätten över och finner visserligen att den tanke som liggerbakom utredningens förslag att vid administrativa frihetsberövanden part skallberedas kostnadsfri hjälp när behov härav föreligger är i hög grad beaktansvärdmen anser det inte vara ogörligt att inom ramen för den allmänna rättshjälpentillgodose det behov av rättshjälp, som föreligger i förvaltningsärenden av nuifrågavarande art. i länframhåller att av statsfinansiella skäl de mest angelägna reformerna måsteprioriteras och att man i många fall bör gå fram med successiva reformer.Länsstyrelsen finner även det av utredningen framlagda förslaget böra prövasinte minst ur statsfinansiell synpunkt. 2.3.2 Psykiatrisk vård 2.3.2.1 Nuvarande ordning Den som lider av psykisk sjukdomfår oberoende av eget samtycke under vissa i PsykL angivna fömtsättningarberedas sluten psykiatrisk vård efter ansökan eller på gmnd av domstolsförordnande i brottmål. Om intagning efter ansökan beslutar i regelöverläkaren. Efter undersökning av patienten skall överläkaren inom högst 15dagar pröva om vård kan beredas med stöd av lagen. Finnes detta vara faUetskall överläkaren besluta att patienten även i fortsättningen skall varaintagen Patient skall ofördröjligen utskrivas, om förutsättningar för hansvård inte längre föreligger och kan utskrivas på försök , med möjlighet till förlängning. Om utskrivning och utskrivning påförsök beslutar i allmänhet överläkaren. Han äger dock hänskjuta frågan tillutskrivningsnämnden. Beträffande vissa patienter skall beslut alltid fattas avutskrivningsnämnden. Den som ut-skrivits på försök kan återintagas. Härombeslutar i allmänhet överläkaren. Läkares beslut som gått patienten emot har denne iallmänhet rätt att besvära sig över hos utskrivningsnämnden. Talan motutskrivningsnämnds beslut förs hos psykiatriska nämnden. Vid sammanträde med utskrivningsnämnd skallöverläkaren och patienten samt den som må föra hans talan vara närvarande, ominte särskilda skäl föranleder annat. I ärende hos psykiatriska nämnden skallmuntlig förhandling hållas om ärendets beskaffenhet fordrar det. Förhör fåranordnas med den som kan antas ha upplysningar av betydelse att lämna. kan under vissa förutsättningarprovisoriskt omhänderta den som lider av psykisk sjukdom. En utförligare redogörelse för bestämmelserna i ochförarbetena till PsykL återfinns i betänkandet s. 8083. Utredningen anför att det varken iintagningssammanhang eller i övrigt synes lämpligt att institutet offentligtbiträde införs med avseende på läkares handläggning av ärenden enligt PsykL.Det kan med allt fog befaras att den personliga kontakten mellan läkaren ochpatienten liksom patientens förtroende för läkaren blir Udande, om läkarensställning får någon judiciell prägel. Inte heller från rättssäkerhetssynpunktsynes påkallat att offentligt biträde förordnas på ifrågavarande stadium. Pågrund av möjligheterna att dra läkarnas viktigare beslut under utskrivningsnämndsprövning och att i vissa fall överklaga sådan nämnds beslut hos psykiatriskanämnden bör övervägandena om förordnande av offentUgt biträde kunna begränsastill att avse ärenden hos utskrivningsnämnd och psykiatriska nämnden. I intagningsärenden skall ställning tas inte blotttill medicinska frågor. Av avgörande betydelse är också i många fall defaktiska omständigheter som aktualiserat vårdbehovet. Sålunda spelar dessa enviktig roU för frågan om patienten är att anse som farlig för annans personligasäkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa eller för eget liv. Redan på grundav sin sjukdom kan patienten ha svårigheter att belysa de faktiskaförhållandena och att införskaffa kompletterande utredning, som kan bidra tUlen allsidig bUd av läget. Så länge patienten vistas på sjukhus är dessutomhans möjligheter att mverka på utredningen ytterligare