prop · FV03111 · 1972-12-31 00:00:00 — Deskogliga beredskapsarbetena utförs i huvudsak i skogsvårdsstyrelsernas ochdomänverkets regi. Arbetena består främst av skogsvägbyggnad och röjning. 1mindre omfattning har avverkningar och hyggesrensning bedrivits somberedskapsarbeten. /67 har totalt utbetalats över 170 mUj.kr. i bidrag tih skogliga beredskapsarbeten. I tabell 5:15 och16 redovisas de statsbidrag som har betalats ut tih privata skogsägare förröjning och till domänverket för skogsvårdsarbeten. En uppskattning avmerkostnader på grund av att arbetena har utförts som beredskapsarbeten hargjorts för domänverkets del. Sådana merkostnader ingår inte i de värden som harredovisats för skogsvårdsstyrelserna. Totalt har under budgetåren1966/67-1970/71 220 000 ha skogsmark röjts i skogsvårdsstyrelsernas regi.Vidare har framför aht hyggesrensningar utförts i och Västerbottenslän. 1 bidrag har varie år . utbetalats för dessa åtgärder. 1 domänverkets regi har underbudgetåren 1967/68-1970/71 53 000 ha röjts, 8 000 ha hyggesrensats och 7 100 hastamkvistats. Förskogsvägbyggnader på skogar där skogsvårdslagen är tihämplig (främst enskildaskogar) utgår statsbidrag enhgt nämnda kungörelse med mellan och 85 %av den godkända kostnaden. /72 utgår genereht enligtämbetsskrivelse förhöjt bidrag för skogsvägbyggnaderi inland och vissa delar av . Tabell 5:15 Statsbidrag till skogsvårdsarbeten idomänverkets regi budgetåren 1967/68-1970/71, tusental kr. 1967/68-1970/71 Tabell 5:16 Statsbidrag till röjning iskogsvårdsstyrelsernas regi budgetåren 1966/67-1970/71, tusental kr. ' Exkl. merkostnad. Till skogsvägbyggnader pådomänverkets skogar utgår statsbidrag med varierande procentsats beroende påårstid och vägens allmänna nytta. 1 bidragen ingår merkostnad på grund av attarbetet utförs som beredskapsarbete. Sammanlagt har iskogsvårdsstyrelsernas regi byggts skogsbilvägar och i domänverketsregi under de sex budgetåren 1965/66-1970/71. Av tabeh 5:17 framgår den regionala fördelningen avbidragen. Tabell 5:17 Statsbidrag till skogsvägbyggnader budgetåren 1965/66-1970/71, tusental kr. ' Av totalsumman 108 051000 krutgör mellan 20 milj. kr. och 30 milj. kr. ersättning för merkostnad på grundav att arbetena utförts som beredskapsarbeten. För atttillskapa fler arbetstillfällen åt äldre, lokalt bundna skogsarbetare och föratt stimulera tUl ökade virkesuttag i inland och i vissa delar avKopparbergs län utgår statsbidrag till fullständigaåterväxtåtgärder efter avverkning som utförs på viss svårföryngrad mark. Såvälavverkningen som de efterföljande skogsvårdsåtgärderna skall utföras somberedskapsarbete. avverkade under budgetåren 1969/70-1970/71 ca115 000 m skog med anlitande av detta stöd, varav hälften i ,och utförde återväxtåtgärder till en total kostnad av ca . /71 avverkades i skogsvårdsstyrelsernas regi 108 000 m skog. Statens stöd till fisket lämnasframför allt genom prisreglerande åtgärder. Dessutom utgår lån urfiskerilånefonden, huvudsakligen till västkustfisket. Statiig kreditgarantilämnas vidare för lån tih investeringar i fiskets berednings- ochkonservindustri. Också för fiskare som råkat ut för ekonomiska svårigheter kanstatlig kreditgaranti ställas. Särskilda bidrag och lån utgår som stöd tillfiskare som drabbas av visst förbud mot sillfiske i och . Härjämtekan omställningsstöd utgå till fiskare som har behov av särskilt stöd vidövergång till annan yrkesverksamhet. Detta stöd utgår som engångsbidrag medhögst . En viss del av skatten på bensin som förbrukas i yrkesmässigtfiske restitueras till fiskerinäringen. Av tabell 5:18 framgår denregionala fördelningen av tillgängliga medel under budgetåren 1968/69-1970/71. Tabell 5:18 Regional fördelning av statens stöd tillfisket budgetåren 1968/69-1970/71 6 Utbyggnad av samhällsfunktionerna 6.1 Samhällsfunktionernas utbyggnad som medel i denregionala politiken Som framgår av avsnitt 3 finnsregionala skillnader på samhällsbyggandets område i fråga om tihgången påbostäder, kommunikationer, undervisning etc. Med samhällsbyggandet avses härhela registret av samhälleliga investeringar och verksamheter, vilka tiUsammansi hög grad präglar människornas levnadsmiljö och skapar förutsättningar förnäringshvets produktion. 1 den fortsatta framställningen kommer begreppetinfrastruktur att användas i samma bemärkelse. I samband med beslut omden aktiva lokaliseringspolitiken (prop. 1964:185, BaU 1964:48, rskr 1964:408)betonades samhällsfunktionernas betydelse för den regionala utvecklingen.Därvid pekades på det ömsesidiga beroendeförhållande som råder mellan å enasidan ställningstaganden rörande näringslivets lokalisering och å andra sidanåtgärder med lokaliserande effekt i fråga om bebyggelse, kommunikationer,utbildning, sjukvård och annan serviceverksamhet. Genom fördelningen avsamhällsfunktionernas utbyggnad i form av bl. a. bostäder, skolor, gator ochvägar samt samhällsservice i vid bemärkelse påverkas enhgt vad som uttaladesförutsättningarna för näringslivets lokaliseringar. Utbyggnaden avsamhällsfunktionerna kunde härigenom bli ett viktigt medel i regionalpohtiken. Lokaliseringen avsamhällsfunktionerna påverkar inte bara en orts eller regions allmännalokaliseringsförutsättningar. Den medför i och för sig också en inte obetydligsysselsättningseffekt. Exempel på samhällehga verksamheter som sålunda har bådeen infrastrukturen och en sysselsättningsskapande effekt är de flestaadministrativa organ, såsom länsstyrelser, arbetsförmedlingar, domstolar ochhögre utbildningsanstalter av olika slag. För fullgörandet av skildasamhällsfunktioner är landet administrativt indelat i olika regioner såsomlän, polisdistrikt, domkretsar, gymnasieregioner m.m. På grund av skillnader i bl. a. denregionala bebyggelsestrukturen får befoUcning och företag i skilda regionervarierande avstånd till olika samhällsfunktioner. Dessa visar också olikalokaliseringsmönster på grund av bl. a. skiftande efterfråge- ochkostnadsförhåUanden. Funktioner med låg utnyttjandegrad är vanligtvislokaliserade till ett begränsat antal platser i landet. Detsamma gäller anläggningaroch verksamheter vilkas tjänster är förenade med höga produktionskostnader.Funktioner som har stor efterfrågan uppvisar, särskilt om de också är förenademed låga produktionskostnader, i ahmänhet en mer spridd lokalisering. Förändringar i de samhällehgaambitionema har medfört ändrade efterfrågeförhållanden inom olUcasamhällssektorer. I vissa fall har ökad efterfrågan lett tih en utbyggnad, somhar fått en ökad regional spridning av samhällsfunktionerna tih följd. Dettahar varit fahet på utbUdningens På andra områden har förändruigar i de yttreförutsättningarna, bL a. rationalisermgssträvanden, medfört en utveckhng imotsatt riktning. Polis, domstolar och arbetsförmedlingsverksamheter är exempelpå samhällsorgan som har fått en mer koncentrerad lokalisering. meddessa omläggningar har arbetsuppgifter ofta delegerats från riks- tillregionalnivå. I fråga om en radsamhällsinvesteringar, såsom bostäder, skolor, gator och vägar, fastställsutbyggnadstakten av statsmakterna. För en del sektorer sker det i form avinvesteringsramar och byggnadskvoter, för andra genom statsbidragsramar ellerandra ekonomiska medel. Vissa investeringar är föremål för tillståndsprövningenligt lagen (1971:1204) om byggnadstillstånd m. m. F. n. är bara ett fåtalinvesteringssektorer undantagna från någon form av statliga fördelningsbeslut.Bland dessa märks vägar som behövs för visst bostadsbyggande och investeringari vatten och avlopp. Omfattningen av dessa investeringar påverkas indirektgenom fördelningen av bostadsbyggnadskvoterna. På ohka sätt fördelas desektoriella utbyggnadsresursema från central nivå via länsplanet tillkommunema. har ansvar för att fördelningen inom länen sker iöverensstämmelse med de regionalpolitiska målen. I vissa fall, såsom i frågaom bostadsbyggandet, fattar själv beslut i viss omfattning. Iandra fah kan uppgift bestå i att göra regionalpohtiskaprioriteringar mellan kommunerna eller lämna synpunkter till vägledning förandra myndigheters beslut. TiU grund för fördelnmgsbesluteninhämtas uppgifter från kommunerna om bostadsbyggnadsbehov och föreliggandeinvesteringsplaner. Det sker bl. a. genom de kommunala bostadsbyggnadsprogrammen(KBP) och insamhng av uppgifter om kommunalekonomisk långtidsplanermg (KELP). För att utbyggnaden avsamhällsfunktionema skall kunna ske enhgt målen för regionalpolitiken krävs attde olika resursfördelande sektorsorganen till grund för sina beslut har enenhetlig syn på den regionala utveckhngen. I samband med både beslutom den aktiva lokaliseringspohtiken (prop. 1964:185) och beslut om denfortsatta regionalpohtiska stödverksamheten (prop. 1970:75) underströkdepartementschefen behovet av att en sådan grundsyn utvecklas till vägledningför de olika samhällssektoremas fördelningsbeslut i syfte att få tiU stånd ensamordning av de olika samhäUsinvesteringarna och därmed åstadkomma samladeinsatser på lämpliga orter. 1 detta sammanhang spelar enligt vaddepartementschefen framhöll den regionala utvecklingsplaneringen enbetydelsefull roU. En närmare redogörelse för denna verksamhet har lämnats iavsnitt 4. Tyngdpunkten i den regionalautvecklingsplaneringen har förlagts till länen. RUisdagens beslut omriktlinjer för en partiell omorganisation av den statliga länsförvaltningeninnebar en förstärkning av länsstyrelserna för att åstadkomma en förbättradsamordning av den statUga planeringen i länen. Vid riksdagsbehandlingen avfrågan om fortsatt regionalpohtiskt stöd erinrades om att resursawägningenmellan kommunblocken är en statlig uppgift medan frågor som gäller lokaliseringav olika anläggningar inom en kommun är en uppgift. Det framhölls attvissa avsteg från denna arbetsfördelning kan bh aktuell när det gällerplanering av socialpolitiska åtgärder i till ytvidden stora och glest befolkadekommuner. 1 båda de nämnda besluten omregionalpolitiken betonas kommunernas centrala ställning i utbyggnaden avsamhällsfunktionerna. En stor del av dessa uppgifter har ålagts kommunema genomlagstiftning. Exempelvis skall kommunerna enhgt 3 § lagen (1947:523) om kommunalaåtgärder till bostadsförsörjningens främjande svara för att bostadsbyggandetförbereds och genomförs på ett ändamålsenligt sätt. Det innebär att kommunernautgör både den första och sista länken i planerings- och byggnadsprocessen. Detåligger sålunda kommunema att ta initiativ tUl investeringarna och att i olikaformer medverka i verkställigheten och driften av projekten. Genom attkommunerna har att svara för dessa uppgifter får den kommunalabebyggelseplaneringen återverkningar på de regionalpolitiska resursawägningama. Kommunernas befogenheter ochskyldigheter i samhällsutbyggnaden regleras genom kommunallagarna och en radspecieUa lagar och författningar som gäller särskilda förvaltningsgrenar.Kommunalrättskommitte'n uppskattar i sitt betänkande (SOU 1971:84) Kommunalkompetens att av kommunernas utgifter är en följd av sådanaförfattningsmäss iga åligganden. 6.2 Statligt stöd till utbyggnad av samhällsfunktionema På en rad områden stöds kommunemasutbyggnad av samhällsfunktionerna och driften av dem med speciella statligabidrag. Dessa redovisas sektorsvis i det följande. Dämtöver utgör de kommunalaskatteutjämningsbidragen enligt förordningen (1965:268) omskatteutjämningsbidrag ett viktigt stöd tih kommunernas ekonomi.Skatteutjämningsbidraget syftar tiU att jämna ut de kostnadsvariationer sområder mellan ohka delar av landet och därmed begränsa skiUnaderna i denkommunala utdebiteringen. Enhgt sammanställningar som har gjorts avskatteutjäm-ningsrevisionen i betänkandet (SOU 1972:44) Reformerad skatteutjämningrepresenterade de statliga bidragen såväl de specieUa som de aUmänna- av kommunernas inkomster. Huvuddelen av dessa eller bestod avspecieha bidrag. Skatteutjämningsbidrag utgår tillkommuner vid brist på skattekraft och hög utdebitermg. Det kan också eftersärskild prövning av Kungl. Maj:t utgå i form av ett extraskatteutjämningsbidrag. Den sistnämnda formen av bidrag utbetalas huvudsakligentiU hårt skattebelastade kommuner med stark befolkningsminskning och med högaskolskjutskostnader. Utjämningsbidrag vid brist på skattekraft utgår tiUprimärkommuner. landsting och kyrkliga samhähigheter med beskattningsrätt.Denna del av bidraget syftar tih att tiUförsäkra kommunerna ett visstskatteunderiag i förhållande tih medelskattekraften i riket. För detta ändamålär riket indelat i tre skattekraftsområden där det garanterade skatteunderiagetvarierar mellan och av medelskattekraften i riket. TiU skattekraftsområde 1, därkommunerna tillförsäkras ett skatteunderlag motsvarande avmedelskattekraften i riket, hänförs hela riket med undantag av de fyranordligaste länen samt vissa delar av , och Gävleborgslän, vilka tillhör skattekraftsområde 11. I skattekraftsområde II, somdärutöver omfattar och samt Västerbottens länskustland, garanteras kommunerna ett skatteunderlag av avmedelskattekraften i riket. 1 skattekraftsområde 111 med en garanteradskattekraft av av medelskattekraften i riket ingär ochlapplandsdelen av . Skatteutjämningsbidrag på grund avhög utdebitering utgår endast till primärkommuner. omfördelas via detkommunala skatteutjämningsbidraget drygt 1,9 mUjarder kr. Av detta belopptiUfaller . eUer primärkommunerna, 683 milj. kr.eller landstingen och ca 90 mUj. eller kyrkliga samfälligheter. Den dominerande delen av detkommunala skatteutjämningsbidraget utgår på grimd av brist på skattekraft. Är1972 utbetalas över den statliga budgeten drygt 1 670 milj. kr. eller avdet totala skatteutjämningsbidraget av detta skäl. Som framgår av följandetabell är det kommunerna i skogslänen och som får de högstabidragen. Av tabellen framgår också att bidrag vid hög utdebitering fördelarsig jämnare över landet. Tabell 6:1 Skatteutjämningsbidragår till kommunerna länsvis, kr. invånare (kr.) P. g- a. ingsbidrag per Invånare (kr.) Reformerad skatteutjämning (SOU 1972:44). 6.3 Utbyggnaden inom olika samhällssektorer 6.3.1 Rättsväsendet m. m. Polisväsendet fick sin nuvarandeorganisation genom beslut vid 1962 och riksdagar i samband medförstathgandet av bl. a. pohs- och åklagarväsendet. Reformen, som genomfördesden , innebar bl. a. genomgripande ändring avdistriktsindelningen. Antalet pohs-distrikt minskades då från 554 tUl 119.Antalet orter där pohspersonal är stationerad minskades frånomkring 980 till 520. Utgångspunkten för arbetet med distriktsindelningen varatt vaqe polisdistrikt i princip skulle ha så stor befolkning och sådanstmktur, att polisarbetet inom distriktet kunde bereda sysselsättning för enpoliskår om minst 20 man och helst upp emot 50 man. Huvuddelen av personalen iett distrikt skulle föriäggas tiU en centralort. Föratom den i centralortenplacerade huvudstyrkan skulle pohskåren bestå av arbetsgrupper av växlandeantal och struktur. Centraliseringen skulle inte drivas längre än vad som betingades av kravet på ökad slagkraft hos polisorganisationen. Av denya polisdistrikten fick 20 distrikt 10-25 polismän och 46 distrikt 26-50pohsmän. Distriktsindelningen fastställdes av Kungl. Maj:t. Varie distrikt kom i princip att bestå av ett eller flera kommunblock. Distrikten indelades ivaktområden. 1 varje vaktområde stationerades minst en arbetsgrupp. Valet avcentralort för distrikten skedde i direkt samband med distriktsmdelningen medutgångspunkt i den av fastiagda principen att distrikten skullebyggas upp kring en välbelägen huvudort. Nuvarande kansliorter i distriktenframgår av figur 6:1. Bedömningen av var arbetsgrupper inom ett distriktlämpligen skulle vara stationerade skedde huvudsakligen utifrån en bedömning av behovet av polisiär bevakning och service på skilda orter ochinom ohka områden. 1 första hand togs hänsyn till befolkningens storlek.Förekomsten av industrier, nöjeslokaler, mUitära anläggningar och anstalter avolika slag var också faktorer som påverkade bedömningen, hksom avståndet tillcentralorten och andra stationeringsorter. Det framhölls att en ändamålsenhgfördel- ning av distriktens personal var av grundläggandebetydelse för effektiviteten i pohsverksamheten och att det därför varangeläget att anpassa stationeringen tih framtida förändringar. En översyn av dennya organisationen fömtsattes ske sedan erfarenheter vunnits av dessändamålsenUg-het. Det ankommer enligt pohsinstruktionen på rikspolisstyrelsenatt besluta i fråga om distriktens indelning i vaktområden. Polisdistriktsindelningen har inteändrats om man bortser från vissa smärre justeringar avdistriktens omfattning. Antalet stationeringsorter för polispersonal hardäremot minskat ytterligare och uppgick till 440. Det är iregel små och ur polisverksamhetssynpunkt orationella enheter som har dragitsin. 1 praktiken har det främst inneburit att den polisiära övervakningen påorten sköts från annan närbelägen ort. I vissa fall hålls polisstationen öppenunder vissa tider för att kunna tillgodose allmänhetens behov avpohsiär service, pass- och tUlståndsärenden m. m. Trots att antalet polisdistriktminskade väsentligt när polisväsendet förstatligades uttalades redan dåfarhågor för att många polisdistrikt var alltför små och attarbetsorganisatoriska skäl troligen skulle tvinga fram en översyn avpolisdistriktsindelningen . Efter framställning avrikspolisstyrelsen i anslagsframställningen 1967 tillsattesen utredning, 1967års polisutredning, med uppgift att se över indelningen i polis-och åklagardistriktoch den regionala polisorganisationen. 1 sitt betänkande (SOU 1970:32) Poliseni samhället föreslog utredningen bl. a. att antalet polisdistrikt skulleminskas från 119 tUl 90. Frågan har anmälts för (prop. 1971:173, JuU1972:1, rskr 1972:19). beslut innebär att Kungl. Maj:t harbemyndigats att genomföra en distriktsindelningsreform med utgångspunkt i de ipropositionen och utskottsutlåtandet angivna riktlinjerna. Även åklagarväsendet förstatligadesden och fick då en ny organisation. Antalet åklagardistriktminskades väsentligt och kom att uppgå till 90. Varie åklagardistrikt utgjordesav ett eller flera polisdistrikt. Bestod åklagardistriktet av mer än ettpolisdistrikt stationerades minst en åklagare i varie polisdistrikt. Antalet åklagardistrikt äroförändrat . Vissa smärre justeringar av distriktens omfattninghar dock vidtagits. Vidare har i åklagardistrikt, som består av mer än ettpolisdistrikt, åklagare som var stationerade i annan ort ändistriktets centralort i ett antal fall dragits in och förlagts tiU distriktetscentralort. TUlgängliga personalresurser i distriktet har därmed kunnatutnytrias mer effektivt. Nuvarande kanshorter i åklagar-distrikten framgår av figur6:1. polisutredning föreslogatt antalet åklagardistrikt skulle minskas från 90 till 81. Frågan anmäldes förriksdagen med motsvarande fråga rörande polisdistrikten (prop.1971:173, JuU 1972:1, rskr 1972:19). beslut innebär att Kungl.Maj:t har bemyndi- gats att ändra åklagardistriktsindelningen med utgångspunkt i de i propositionen och utskottsutlåtandet angivna riktlinjer. har deallmänna underrätternas organisation varit föremål för uppmärksamhet ochöverväganden. Frågan om domkretsarnas omfattning har diskuterats vid ettflertal tillfällen , dock utan att några mer omfattandereformer har skett. Sedan kommunindelningsreformenantogs har sammanläggning av kommuner skett successivt, med inriktningpå att samtliga kommuner skall vara färdigbUdade den . Gällandelagstiftning utgår från att den judiciella indelningen anpassas tillindelningen i kommuner, så att judiciella områden sammanfaller med kommungräns.En översyn av domkretsindelningen ansågs bl. a. därför nödvändigt. betänkande (SOU 1967:4) som grund förelades år1969 en proposition angående de allmänna underrätternas organisation m. m.(prop. 1969:44) innehållande bl. a. allmänna riktlinjer för endomkretsindelning. Rikdagens beslut (ILU 1969:38,rskr 1969:283) innebär attdomkretsarna skall göras så stora att de ger arbetsunderlag för minst tvådomare, att de skah byggas upp på grundval av de kommuner som bildas efter handsom planerna för en ny kommunindelning förverkligas, att domsagokansli icentralort så långt möjligt bör bibehållas samt att det om möjligt bör undvikasatt åklagardistrikt uppdelas på flera olika domkretsar. Den nyadomkretsindelningen skulle genomföras successivt och vara slutfördhuvudsakligen . Ändringarna i domkretsindelningen skulle dock i någrafall ta . Beträffande arbetet med indelningens utformning beslutadesatt särskilda utredningar liksom tidigare, skulle göras i fråga om de lokalaförhållandena inom de domkretsar som berördes av en ändring. Dessaundersökningar skulle klargöra om indelningsändringen svarade mot det aktuellaområdets struktur och behov. Hänsyn skulle tas till avstånden och kommunikationsmöjligheternamellan bygder och orter, som skulle komma i fråga som kansliort ellertingsställe så att olägenheter inte uppstår för den rättssökande allmänheten. Antalet domkretsar den 1 januari1969 var 137. Efter beslut om domkretsindelningsreformen har beslutfattats om den judiciella indelningen av de flesta områdena i landet. Kungl.Maj:ts beslut har i varje särskilt fall grundats på särskilda utredningar.Antalet tingsrätter uppgår fr. o. m. till 104. Enligt redanfattade beslut skah ytterligare tio upphöra . Underår 1972 torde beslut komma att fattas om den judiciella indelningen avytteriigare tre områden i landet. Därefter har i huvudsak hela landetsindelning i domkretsar behandlats. Nuvarande kansliorter för tingsrätter ochtingsstähen framgår av figur 6:1. Figur6:1 Kansliorter I polis- och åklagardistrikt samt kansliorter förtingsrätter och tingsställen 1 Kansliorti polis- och åklagardistrikt 3 Kansliort för tingsrätt(er) och tingsstäl-le(n) 4 Särskilttingsställe 1 och 3 1 och 4 SI 2 och 3 B 2 och 4 Förslag till reform av samhäUetsrättshjälp har lagts fram i proposition 1972:4. Denna proposition bygger ihuvudsak på en tidigare utarbetad promemoria (Ds Ju 1970:14) med förslag tillrättshjälpslag m. m. Propositionen utgår från att var och en i princip skallha möjlighet att fritt välja biträde eher offentlig försvarare blandprivatpraktiserande jurister och tjänstemän på allmän advokatbyrå. Allmännaadvokatbyråer föreslås skola inrättas i varje län. 1 första hand skall denuvarande 16 rättshjälpsanstalterna omorganiseras till allmänna advokatbyråer.1 övrigt skall enligt rikthnjerna i promemorian allmänna advokatbyråer inrättaspå tolv platser. Departementschefen ansluter sig i princip till förslaget. Vidde närmare organisationsundersökningar som skall föregå inrättandet av byråernakan emeUertid vissa ändringar visa sig erforderhga. Vid dessaorganisationsundersökningar skall också behovet av mottagningar utanförbyråernas stationeringsorter närmare kartläggas. Departementschefen framhåller ipropositionen att det finns skäl att iaktta en viss försiktighet vidutbyggnaden av de allmänna advokatbyråerna. Utbyggnaden får inte leda tUl attförutsättningarna för en fristående advokatkår i väsentlig mån rubbas. Deallmänna advokatbyråerna bör inte ha någon monopolställning eher några fördelarpå annat sätt utan bör konkurrera med de privatpraktiserande advokaterna på hkavillkor. Dessa synpunkter bör medföra att utbyggnaden sker successivt, vUketockså torde vara nödvändigt för att kunna rekrytera kvalificeradjuristpersonal. De administrativa funktionerna inomrättshjälpssystemet skall regionalt skötas av sex rättshjälpsnämnder. Dessarättshjälpsnämnder skall kanslimässigt anknytas till hovrätterna och derasområden skall sammanfalla med hovrättsområdena. För tihsyn och samordning avuppgifterna inom rättshjälpsområdet skall finnas en centralmyndighet. AvsUctenär att centralmyndighetsfunktionerna skall förläggas till den centralamyndighet för domstolsväsendet som kommer att inrättas. Lokahseringsfrågan fördenna myndighet är ännu inte avgjord. De äldre fångvårdsanstalterna harhuvudsakligen varit föriagda till residensstädernas centrala delar. Efter handsom dessa anstalter har befunnits vara föråldrade har nya anstalter uppförts.Vid valet av lokaliseringsort för dessa har regional politiska hänsyn oftaspelat en betydande roll.