prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — förslag att i lagen ta upp också en bestämmelse om skadeståndsansvaretför den som genom försummelse i vården om sinnessjuk eller därmed jämställdperson har medverkat till en skada som den sjuke orsakat har inte riktatserinringar under remissbehandlingen. anför dock omjämkningsmöjligheten för denna kategori av värdnadshavare attskadeståndsskyldigheten för anhöriga tUl sinnessjuk eller sinnesslö person, somhar vållat skada, visserUgen kan drabba hårt men att kraven på bevisning omvållande får antas vara ännu större, när det gäller tiUsynen av en sådanperson, än i fråga om vården av minderåriga bam. Vad beträffar personal vidanstalter kommer såsom också kommittén anfört dess skadeståndsskyldighetatt prövas i samband med frågan om arbetstagares skadeståndsansvar. Hovrättenfinner sig således inte heUer beträffande värdare av psykiskt abnorma personerkunna tillstyrka kommitténs förslag om en särskild jämkningsregel. Jämkning av skadeståndsansvar vid ringamedverkan. Den bestämmelse om solidariskt skadeståndsansvar för fleraersättningsskyldiga som kommittén har föreslagit, har lämnats utan erinran avremissorganen. Riksåklagaren ifrågasätter dock, om inte det nuvarandeundantaget i 6 kap. 5 § SL för sådan medverkan till brott som avses i 23 kap. 6§ första stycket BrB bör tas upp även i den nya skadeståndslagen. Den föreslagna jämkningsregeln för den som har medverkattiU en skada i endast ringa mån har i princip tillstjrrkts eller lämnats utanerinran av flertalet remissinstanser. anser skälen för jämkning idessa fall vara av väsentligt annan art än de som kunnat anföras för de övrigajämkningsreglerna i kommitténs förslag. Stockholmsrådhusrätt däremot hyser betänkligheter mot den föreslagna jämkningsregeln. Medutgångspunkt från kommitténs uttalande om svårigheterna att urskUja hur långten viss handUng eller underlåtenhet kan sägas ha medverkat på ett sätt somuppfyller kraven på adekvat orsaksam-manhang och efter att ha understrukit attdet då kan finnas behov att på rimligt sätt begränsa skadeståndsansvaret förden som har medverkat i bara ringa mån, anför rådhusrätten. Med hänsyn tUl att det i varje situation, där påståttvåUande skaU prövas, måste avgöras om adekvat kausaUtet föreligger eller inte,är kommitténs uttalande på denna punkt ej fullt tydligt. Rådhusrätten villhärjämte framhålla, att vad kommittén sålunda och i övrigt anfört tUl stöd förinförande av en jämkningsregel sådan som den föreslagna skulle kunna åberopasäven såvitt gäUer jämkning av skadestånd i fall där en person är ensamvållande. Kommittén uttalar, att det funnits önskvärt att domstolarna finge enallmän befogenhet att jämka skadeståndsansvar med hänsyn tUl ömmande och andraomständigheter, men att frågan om införande av en allmän jämk- Maj:ts proposition nr 1972 ningsregel inte är aktuell. Det anförda ger rådhusrättenanledning ifrågasätta, huruvida bärande skäl föreligger för att redan nuinföra en helt ny jämkningsregel för det speciella faUet att skada vållats av tvåeller flera. Två av rådhusrättens ledamöter har dock i en reservationförklarat sig inte ha någon erinran mot att jämkningsregeln nu införs. Föreningen framhåller, atteftersom lagförslaget inte i övrigt tar upp någon allmän jämkningsregel, somens i någon mån begränsar den skadelidandes intressen, det torde vara mestkonsekvent att inte heller i fall då flera är medvållande tillåta jämkning avskadeståndsansvaret för någon av de medverkande, om därmed risk skulleföreligga att den skadelidande inte får hela sin skada ersatt. Ansvarets fördelning mellan fleraskadeståndsskyldiga. Mot den av kommittén i 7 § av dess förslag upptagna fördelningsregeln har i allmänhet inte riktats erinringar. uttalar sin tiUfredsstäUelse med att en uttryckUg regel blir lagfäst och förklarar sig inte ha någon erinran mot att bestämmelsen blir tillämplig också i förhållandet mellan barn eller sinnes sjuka och deras värdnadshavare. Även fångvårdsstyrelsen tUlstyrker uttryck ligen förslaget under framhåUande av att den nuvarande regressregeln i 6 kap. 6 § SL är alltför sträng mot vårdnadshavarna. Sveahovrätt uttalar däremot betänkligheter mot att regressbestämmelsen i 6 kap. 6 §SL, såvitt den angår återkravsrätten för barn mot deras värdnadshavare,slopas. Hovrätten framhåller, att det förhållandet att domstolsavgörandenrörande barns regressrätt enligt 6 kap. 6 § SL inte aUs eller endast sparsamtförekommer, inte får föranleda slutsatsen att det skulle sakna betydelse hurfrågan regleras, samt att de föreslagna jämkningsreglema bör anses skapatUlräckliga garantier för att föräldrar inte oskäUgt betungas medskadeståndsansvar. Hovrätten anför vidare. Det torde vara mera sällan som föräldrar överhuvud kanhåUas för ansvariga för skador vållade genom utslag av verklig kriminaliteteller grövre skadegörelse från barnets sida. För skadeståndets preventivaverkan kan den nuvarande ovUlkorliga regressrätten förmodas ha en icke ringabetydelse, eftersom föräldrarna, men däremot icke barnen, kan förväntasiakttaga större försiktighet i den mån risken att ekonomiskt få bära skadanökar. De fördelar som kan vinnas genom införande av en möjlighet att iregressväg göra en uppdelning mellan barns och föräldrars andel i skadansbärande kan förmodas vara av mindre betydelse än de olägenheter som kan följadärav. Hovrätten anser därför att den nu gällande ovillkorliga regressregelnbör bibehållas. Ersättning för lidande vid vissa brottsligagärningar. Kommitténs förslag, att den bestämmelse i den nya lagen, som närmast skall motsvara stadgandet i 6 kap. 3 § första stycket SL om ersättning för lidande vid brott mot den personliga friheten och vid ärekränkande gärning, skall få ett vidgat Maj:ts proposition nr 1972 153 tillämpningsområde genom att »annat ofredande» nämns vidsidan av brott mot personliga friheten, har lämnats utan erinran avremissinstanserna, Verkan av skadeståndsberåttigads död i fråga omersättning för ideell skada. Kommitténs förslag i denna del lämnas utan erinraneUer tillstyrks uttryckligen av bl. a. , hovrätten över ochBlekinge, försäkringsinspektionen, och . Justitiekanslem anser det lämpUgt att en regel iförevarande hänseende tas upp i den nya lagen och betecknar med framhållandeav svårigheterna att finna någon helt invändningsfri lösning den föreslagnaregeln som en avgjord förbättring i förhållande till vad som gäller, faständen i vissa fall kan komma att leda till obilliga resultat. Hovrätten förVästra finner den förordade ändringen i och för sig välmotiverad. Från andra håll reses emellertid invändningar motförslaget. understryker, att den nuvarande regeln att görasuccessionsrätten beroende av om dom meddelats inte kan ansestiUfredsställande samt att rätten till succession i princip inte bör anknytastill ett förhållande, varöver den avlidne inte kunnat råda, utan lämpligen börgöras avhängig av att den skadelidande framställt krav. Men i motsats tillkommittén anser hovrätten, att som förutsättning för rätt till succession irätten till ersättning för ickeekonomisk skada bör fordras, att denskadelidande före sin död väckt talan eller framställt yrkande i rättegång omatt utfå skadestånd. Yrkande om skadestånd bör enligt hovrättens meninguttryckligen avse skadestånd i ifrågakomna hänseende. rådhusrätt erinrar om att i 4 § lagom ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda m. fl. föreskrivs,att om den ersättningsberättigade avlider innan ersättningen blivit bestämd,dödsboet äger föra talan om ersättning bara för förlust eller kostnad somtillskyndats den avlidne men inte för det lidande som frihetsförlusten harmedfört. Rådhusrätten anför vidare. Ersättning för ideell skada har till syfte att gottgöraden skadelidande för lidande och obehag, som han haft, och ersättningen ärsåledes av personlig natur. Enligt rådhusrättens mening saknas anledning attlåta de efterlevande tillgodogöra sig den avlidnes lidande och obehag i andrafall än då ersättningen härför bestämts genom åtagande från skadevållaren ellergenom dom redan i den skadelidandes livstid. Följaktligen föreligger enligtrådhusrättens mening inte behov att genom lagstiftning utvidga den rätt tillden avlidnes anspråk på ersättning för icke ekonomisk skada som enUgträttspraxis redan tillkommer de efterlevande. erinrar om attenligt gällande rätt en allmän utfästelse av skadevållaren att utge ersättningi de hänseenden som det här gäller inte torde vara tillfyllest för att rättentill ersättning Maj:ts proposition nr 1972 skall övergå på de efterlevande. Utfästelsen måste haavsett ett fixerat belopp. Förbundet påpekar, att kommitténs förslag innebären radikal ändring av gällande rätt och anför vidare. Rätten till ersättning för ideell skada har av gammaltansetts skilja sig från annan rätt till skadestånd genom sin personliga natur.Denna speciella natur har ansetts kräva beaktande ur framför allt tvåsynpunkter. Den ena är ändamålet med ersättningsskyldigheten. I fråga om alhastörsta delen av området för ideeU skada måste ersättningen antagas åtminstonefrämst avse att sätta den skadelidande i stånd att som gottgörelse för de olustkänslorsom smärtan, Ijet, den äreröriga tillvitelsen etc. vållat honom skaffa sigmotsvarande mått av tiUfredsstäUelse. Sedan den skadade avUdit kan vad somsålunda är ändamålet med ersättningen inte längre tillgodoses; de U-danden ochobehag som skulle gottgöras har icke drbat de efterlevande. Den andrasynpunkten är att med hänsyn till rättighetens personliga natur den skadeUdandesjälv och enbart han bör bestämma huruvida och med vilket belopp ersättning ipenningar skaU begäras för den ideeUa skadan. Båda synpunkterna torde Ugga tillgrund för gällande svensk rätts ståndpunkt. De av kommittén anförda motiven har enligt förbundet ringaverklighetsunderlag och utgör inte i och för sig tilhäckliga skäl att radikaltändra den gällande ordningen. Förbundet anser, att den föreslagna ändringeninte bör genomföras, såvida det inte anses bäst överensstämma med billighet attde efterlevande i största möjliga utsträckning får dra ekonomiska fördelar avde lidanden och obehag som tillfogats den skadeståndsberättigade. Förbundethävdar, att flertalet insiktsfuUa bedömare torde vara ense om att deefterlevandes anspråk i förevarande hänseende i varje fall inte hör till demera behjärtansvärda. Förbundet uttalar sammanfattningsvis, att frågan omrätten till ersättning för ideell skada bör bli föremål för ingående diskussioni nordiskt samarbete samt att spörsmålen om rättigheternas övergång genom arvoch om förutsättningarna för att sådana anspråk skall få överlåtas lämpligenbör behandlas i ett sammanhang. avstjrrker också att den föreslagna bestämmelsen blir lagfäst samtanför, att frågan om rätten till ersättning för ideell skada bör bli föremålför en ingående diskussion i samband med en allmän översyn avskadeståndsrättens hela problematik, innan några detaljreformer genomförs. Grundläggande bestämmelser omskadeståndsansvar utanför kontraktsförhållanden, s. k. utomobligatorisktskadeståndsansvar, finns f. n. i 6 kap. SL den enda del av 1864 årsstrafflag som efter ikraftträdande ännu är ikraft. Kapitlet innehåller bestämmelser om skyldighet för den som har orsakatskada genom brott att ersätta skadan och om jämkning av skadeståndet Maj:ts proposition nr 1972 155 på grund av den skadelidandes medvållande (1 §), vidareregler om skyldighet att vid kroppsskada utge ersättning för »hinder ellerbrist i den skadades näring» och för sveda och värk samt eller annatstadigvarande men (2 §), om ersättning i vissa fall för lidande som tillfogasnågon genom brott mot den personUga friheten eller genom ärekränkande gärningoch i anslutning därtill en föreskrift om skyldighet för den som döms förärekränkning att bekosta tryckning i tidning av dom i målet (3 §), bestämmelserom rätt för efterlevande till den som blivit dödad att i erforderUg och skäligomfattning få ersättning av den brottslige för mistat underhåll (4 §), omsolidariskt ansvar när flera har medverkat till samma skada (5 §) samt omskyldighet för bam under och psykiskt abnorma personer att ersätta skadasom barnet eller den sjuke orsakat, i den mån det finnes skäligt med hänsyntill omständigheterna och med rätt för den skadevållande att återkrävaersättningen av försumlig värdnadshavare (6 §), Slutligen finns en föreskriftom rätt för målsägande att kräva skadestånd utan hinder av att straff rättsligpåföljd för den skadevållande handlingen har preskriberats (7 §).Bestämmelserna är enligt sin lydelse tillämpliga bara i fråga om skadestånd pågrund av brottslig gärning, men de tillämpas i vidsträckt omfattning analogisktvid andra skador utanför kontraktsförhållanden. En närmare redogörelse förbestämmelserna och för de skadeståndsrättsliga principer som utbUdats irättspraxis har lämnats i det föregående (avsnitten 1.1.1.1. och 2.1.1.1.) ochjag hänvisar i övrigt till framställningen i dessa avsnitt. Kommittéförslaget och remissyttrandena.Skadeståndskommitténs förslag tiU lag med allmänna bestämmelser om skadeståndupptar de nya bestämmelser om barns och föräldrars skadeståndsansvar somkommittén har utarbetat med anledning av sitt ursprungUga utredningsuppdrag ochinnehåUer i övrigt bestämmelser som, med vissa smärre sakUga ändringar och med redaktionellajämkningar, motsvarar övriga stadganden i 6 kap. SL. Förslaget upptar först vissa bestämmelser om ersättningför person- och sakskada samt därefter en allmän regel om ansvarighet förekonomisk skada, som någon utan samband med person- eller sakskada åsamkarannan genom brott, dvs. vad som här benämns »ren förmögenhetsskada». Förslagetinnebär därigenom bl. a. en kodifiering av den allmänna culparegeln sådan denf. n. tUlämpas i svensk rätt. I förhållande till gällande rätt innebärlagförslaget sakliga ändringar av betydelse i följande hänseenden. Enligt förslaget införs för vissa särskilda fall nyabestämmelser om möjlighet att jämka skadeståndsansvar. Detta gäller till enbörjan i fråga om skadeståndsansvaret för ungdomar mellan , vilketskall kunna jämkas, om skadeståndet skulle bU oskäUgt betungande. En liknandejämkningsregel föreslås för den som genom försummelse i vården om barn Maj:ts proposition nr 5 år1972 eller psykiskt abnorm person är vållande till skada sombarnet eller den sjuke orsakat. Vidare skall enligt förslaget skadeståndetkunna jämkas för den som i endast ringa mån har medverkat till en skada. Rättenatt få ersättning för lidande tiU följd av vissa brottsliga gärningar föreslåsbli utvidgad, så att ersättning skaU kunna utgå också vid »annat ofredande».Slutligen föreslås en ny bestämmelse om verkan av skadeståndsberättigads död ifråga om rätten tiU ersättning för ideell (icke-ekonomisk) skada. I övriga delar överensstämmer kommittéförslaget till sittsakliga innehåll väsentiigen med gällande rätt. I förslaget tas visserligeninte upp motsvarighet tiU regeln i 6 kap. 7 § SL, att målsägande har rätt tiUskadestånd med anledning av brott, även om åtalspreskription har inträtt, mendetta följer enUgt kommittén av allmänna grundsatser. På några punkter, därlagbestämmelser f. n. saknas, innebär förslaget en kodifiering av rättspraxis.I motiven till lagförslaget har kommittén i två hänseenden rekommenderatändrad rättstillämpning i fråga om skadeståndsansvar för bam under . Dettagäller dels betydelsen av att skadeståndsansvaret är täckt avansvarsförsäkring, dels metoden för bestämmande av skadeståndets storlek. Dessabåda spörsmål berörs närmare i det följande vid behandUngen av frågan om barnsoch ungdoms skadeståndsansvar. Under remissbehandlingen har i allmänhet inte riktatsnågra erinringar mot det huvudsakUga innehållet i eUer den allmännautformningen av kommitténs lagförslag. I vissa yttranden hemställs att ocksåvissa andra allmänna skadeståndsfrågor än de som berörs i 6 kap. SL regleraseller åtminstone behandlas i detta sammanhang. I fråga om barns och psykisktabnormas skadeståndsansvar har några remissorgan ifrågasatt en annan ordning änkommittén har föreslagit, t. ex. ett objektivt ansvar för värdnadshavare ellerobUgatorisk ansvarsförsäkring. Viss kritik har riktats mot de av kommitténföreslagna nya jämkningsreglerna. Uttalanden i övrigt om de enskilda bestämmelsernai förslaget berör jag i det följande. Som jag har sagtfinner jag det för egen del och i Ukhet med kommittén och remissinstansernavara naturligt, att reglerna om skadestånd på grund av eget våUande nu överförstiU en skadeståndslag av civiUags natur. Jag har i det föregående ocksåframhållit, att jag inte anser det möta hinder att man nu genomför sådana reformerav begränsad räckvidd på det beståendes grund som syftar till att anpassaskadeståndsrätten till den tekniska, ekonomiska och sociala utvecklingen. Frånsådana synpunkter anser jag att de överväganden som skadeståndskommittén hargjort och de lagregler den har föreslagit med få undantag är väl ägnade attläggas tUl grund för lagstiftning. Som kommittén har föreslagit bör den allmänna culparegelnnu lagfästas. I övrigt bör innehållet i en ny lagstiftning väsentUgen motsvaradet Maj:ts proposition nr 1972 157 nuvarande 6 kap, SL med sådana sakliga ändringar ellertillägg och formella justeringar som betingas av önskemålet att anpassa reglernaefter den rättsutveckUng som har ägt rum och tiU den moderna tidens krav i övrigt.Jag delar kommitténs uppfattning att någon motsvarighet tiU 6 kap. 7 § SL intebehöver tas upp i en ny lag. Det bör här särsldlt påpekas, att kommittéförslaget inteinnebär någon ändring i vad som gäUer i fråga om ersättningsskyldighet förekonomisk skada som vållas utan samband med person- eUer sakskada, »renförmögenhetsskada». Som tidigare nämnts utgår f. n. ersättning enligtculparegeln för sådan skada i princip endast när den ansvarige har vållatskadan genom brott. Dessutom förekommer vissa särskUda lagbestämmelser somföreskriver ansvar för sådan skada även vid icke brottsliga handlingar,framför aUt inom immateriahätten. För egen del anser jag att goda skäl talarför gäUande rätts ståndpunkt. Frågan om en utvidgning av skadeståndsansvaretenUgt culparegeln för ren förmögenhetsskada är f. ö. ett svårlöst problem, somunder aUa förhållanden skulle fordra en ingående utredning. Jag finner emellertidinte skäl att f. n. ta initiativ till någon sådan utredning. De förslag jag nulägger fram utgår från gällande rätt på denna punkt. Med den ståndpunkt jag har intagit i denna fråga anser jagdet inte finnas skäl att som en remissinstans har ifrågasatt med avvikelsefrån kommittéförslagets terminologi använda termen »skada» i stället för uttrycket»person- eller sakskada», som är så allmänt vedertaget i juridisktspråkbruk, att det inte bör möta betänkligheter att använda det ilagstiftningen. Det förutsätter i sin tur, att frågan om ersättning för renförmögenhetsskada genom brott på sätt som kommittén har föreslagit reglerasgenom särsldld bestämmelse. Till enskildheterna i kommitténs reformförslag återkommerjag. Med anledning av vissa remissuttalanden av mera allmän innebörd vill jaganföra följande. De nuvarande bestämmelserna i 6 kap. SL avser enligt sinlydelse endast skada på grund av brott men har i praxis kommit att reglera ävenannan skada utanför kontraktsförhållanden. De regler om ansvar för eget vållandesom nu föreslås är avsedda att i detta hänseende ha samma tiUämpningsområdesom 6 kap. SL. Det betyder, att den nya lagstiftningen kommer att behandlafrågor om skadeståndsansvar i utomobligatoriska förhållanden. I ett parremissyttranden har frågor om lagstiftningens på detta sätt begränsaderäckvidd berörts, och det har därvid framhåUits, att den föreslagna lagtexteninte ger besked om att lagen inte är tillämpUg i kontraktsförhållanden ochinte heller reglerar frågor om objektivt ansvar. Dessa re-missuttalanden germig anledning att något närmare beröra frågan om de utomobUgatoriskaskadeståndsreglernas förhållande till kontraktsrättsliga regler och tillskadeståndsrättslig speciallagstiftning. Den principiella utgångspunkten bör enligt min meningvara, att de aU- Maj:ts proposition nr 1972 manna reglerna om skadeståndsansvar utanförkontraktsförhållanden alltid s. a. s. »Ugger i botten», dvs. är tiUämpUga i denmån inte avtalsrättsliga regler eller regler i skadeståndsrättsUgspeciallagstiftning medför modifikationer i en eller annan riktning. Vidprövningen av vilket som helst skadeståndsanspråk bör man med andra ord utgåfrån, att tvisten skall avgöras enligt de allmänna utomobligatoriska reglernaoch att avvikelse från dessa skaU ske bara i den mån kontraktsrättens reglerfinnes vara tUlämpUga och för till ett annat resultat eUer anspråket avser ettskadefaU som faller under särskUda lagregler om utomobUgatorisktskadeståndsansvar och dessa regler innebär avvikelse från de allmänna reglerna.Med ett sådant betraktelsesätt är det inte helt riktigt att säga, att deallmänna lagregler om utomobligatoriskt skadeståndsansvar som föreslås inteär tillämpliga i kontraktsförhållanden eller att frågor om objektivt ansvarfaller helt utanför. Man ger en korrektare bild av läget, oon man säger att deallmänna reglerna gåUer, i den mån annat inte är särskilt föreskrivet eUerföranleds av avtal eUer i övrigt följer av regler om skadestånd iavtalsförhåUanden. Det skuUe enligt min mening vara en fördel från pedagoskasynpvmkter, om den nya lagen inleds med en allmän bestämmelse av detta innehåU.Till utformningen av en sådan bestämmelse återkommer jag i det följande (avsnitt5.1.1.1. Vissa remissinstanser har påpekat, att den föreslagnalagen på intet sätt är uttömmande och att åtskilUga betydelsefuUa frågor avallmän natur inom den utomobligatoriska skadeståndsrättens område ocksåframgent måste lösas i rättstillämpningen med utgångspunkt i allmänna grundsatser.Det är redan med hänsyn tiU det begränsade utredningsunderlaget nödvändigt attden nya lagen på detta sätt får en begränsad räckvidd. I och för sig kan jaginstämma med de remissorgan som har beklagat, att ett flertal svårlöstaproblem därigenom inte bUr klarlagda, men jag finner det dock inte lämpligt attnu föregripa den noggranna prövning av problem med principiell räckvidd som jagförutsätter skaU kunna ske successivt inom ramen för ett fortsatt reformarbete. Jag anser mig emellertid böra i det här sammanhanget taupp ett specieUt problem av principiell natur, som hovrätten för VästraSverige har varit inne på i sitt remissjdtrande och som kommer att få särskUdaktualitet vid min behandling i det följande av frågan om det allmännas skadeståndsansvar.Det gäller frågan om kretsen av de ersättningsberättigade. Problemet har tvåaspekter. Den ena rör frågan om rätt för den som endast »indirekt» eller»medelbart» har lidit en ekonomisk förlust som följd av att annan person hardirekt tillfogats en person- eUer sakskada eller en ren förmögenhetsskada attfå skadestånd. Man brukar här något oegent-Ugt tala om »tredjemansskada».Den andra sidan av problemet avser spörsmålet vilka ekonomiska intressen somåtnjuter skydd av de hand-Ungsnormer som culparegeln vilar på. Maj:ts proposition nr 1972 159 Som exempel på »tredjemansskada» kan nämnas det tidigareberörda fallet att en arbetsgivare lider ekonomiskt avbräck till följd av attpersonskada har tillfogats hans arbetstagare, eller det fall att någon gårmiste om en vinstgivande affär genom att den som har utfäst sig att låna honompengar blir frånlurad sin förmögenhet genom bedrägeri. Såvittgäller det förstnämnda fallet, dvs, när allmän förmögenhetsskada uppkommer somen följd av en integritetskränkning, är svensk rätts principiella ståndpunktklar. Huvudregeln är, att den som har vållat en person- eller sakskada inte ärskyldig att ersätta den förmögenhetsförlust som »tredje man» kan lida tillföljd av skadan, utan bara de förluster som drabbar den person vilken har liditden primära person- eller egendomsskadan. Undantag anses gälla bara försärskilda fall. Det viktigaste undantaget framgår av regeln i 6 kap. 4 § SL omefterlevandes rätt tUl ersättning för mistat underhåll, när någon har blivitdödad.