prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Fastän de föreslagna reglema hade generell karaktär, utgickskadeståndskommittén från att de skulle bli tillämpUga påarbetstagare i allmän tjänst bara inom sådan offentUg verksamhet som är attjämställa med enskild och att det endast kunde bli fråga om analogisktillämpning när skada våUas i myndighetsutövning. har lämnat en utförlig motivering försitt förslag. Den framhåUer, att även en arbetstagare i underordnad ställningofta riskerar att vålla skador som inte står i proportion till graden av hansvållande. Kommittén betonar också, att arbetstagarens möjUgheter att självbestämma över sina arbetsförhållanden är begränsade och att han normalt saknarnödvändiga ekonomiska resurser att bära skadeståndsansvaret, i synnerhet somhan i allmänhet inte kan skydda sig genom ansvarsförsäkring. Enligt kommitténär det naturligt, att skadeståndsbördan i första hand Maj:ts proposition nr 1972 405 i stället läggs på arbetsgivaren, som kan bära utgiftensom en kostnad i rörelsen, närmast i form av försäkringspremier. Dessasynpunkter gäller enligt kommittén också när arbetstagaren direkt hartillfogat arbetsgivaren skadan. Preventionen kan enligt kommittén upprätthållasgenom disciplinära åtgärder och i viss utsträckning genom straffansvar. påpekar, att de skadelidandes intressen tillgodoses genomde föreslagna reglema om utvidgat ansvar för arbetsgivaren. Flertalet av remissinstanserna har ställt sig i princippositiva tiU en lagstiftning enligt de riktlinjer som kommittéerna har angett.Det har visserligen rått delade meningar om hur långt man bör gå i fråga omatt begränsa arbetstagarnas personliga skadeståndsansvar. Från arbetstagarorganisationernassida har man fört fram önskemål om ett ännu mera långtgående skydd änkommittéerna har föreslagit. De remissorgan åter som företräderarbetsgivarintressen har kritiserat särskilt skadeståndskommitténs förslagfrån utgångspunkten, att preventiva hänsyn måste vinna beaktande i störreutsträckning än detta förslag medger. Kritiken tar emellertid siktehuvudsakligen på de föreslagna reglernas utformning men innebär inte ett underkännandeav kommittéernas principiella ståndpunkt, att skadeståndsansvaret förarbetstagare bör kunna Undras. Några remissinstanser har uttalat tveksamhet,huruvida jämkningsreglema i fråga om privatanställda arbetstagare bör varatillämpliga också vid vällande av ren förmögenhetsskada. Slutligen har i någrayttranden förslag uttalats sjrmpatier för en reglering sominnebär, att skadeståndsansvaret för offentlig funktionär mot tredje man skallkunna jämkas bara när det allmänna svarar för skadan. Som jag har nämnt i detföregående kommer att föreslås, att den nu sittandeskadeståndskommittén får i uppdrag att utreda frågan om att införa en generellmöjlighet att jämka skadestånd. I detta läge har jag ansett, att man inte börföregripa utredningsarbetet genom att nu införa speciella regler om jämkningav skadeståndsansvar för vissa kategorier skadevållare eller för särskildatjrper av skadefall, om man inte kan åberopa mycket starka skäl, som t. ex. attbehovet av en lindring av skadeståndsansvaret är särskilt framträdande pä ettvisst område och att man inte kan räkna med att detta behov kan tillgodosesgenom en allmän jämkningsregel. Ett annat skäl kan vara att man genom enlagreglering som begränsar vissa skadevållares ansvarighet kah bidra till attåstadkomma en socialt önskvärd och samhällsekonomiskt rationell fördelning avkostnaderna för skadeersättning. Eftersom en allmän jämkningsregel företrädesvis lär kommaatt avse det allmänna culpaansvaret är det naturligt att man ställer sigsärsldlt kritisk till förslag som går ut på att speciella jämkningsregler skaUinföras inom culparegelns område. Jag har därför i det föregående avvisattanken 406 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 på att nu lagfästa regler om jämkning avskadeståndsansvaret för värdnadshavare eller för andra som har medverkat skada i endast ringa mån. Däremot har jag ansett hinder inte möta mot attdet nu införs en möjUghet att jämka arbetsgivares principalansvar. Arbetstagares skadeståndsansvar grundar sig påculparegeln. Bestämmelser som ger möjUghet att lindra detta ansvar skulle bliav betydligt mera generell karaktär än de särskUda jämkningsregler som nufinns för vissa avgränsade kategorier av arbetstagare. Sådana allmännabestämmelser kan således inte motiveras med hänvisning till speciellaskaderisker eUer i övrigt särpräglade förhållanden på ett visstverksamhetsområde eUer i fråga om vissa tjrper av skadefaU. Trots detta anser jag, att de argument som kommittéernahar anfört för sina förslag i denna del är bärande också i det nuvarande läget.I allt väsentligt kan jag instämma i de synpunkter som enligt skadeståndskommitténkonstituerar ett särskilt behov att kunna lindra skadeståndsansvaret för densom vållar skada i sin tjänst som arbetstagare. Den ökade utbredningen av ansvarsförsäkringar förarbetsgivare, främst s. k. företagsförsäkringar, som bereder också arbetstagareett långtgående skydd mot att slutligen drabbas av skadeståndsskyldighet vidvållande i tjänsten, har visserUgen medfört, att arbetstagares personligaskadeståndsskyldighet alltmer sällan tas i anspråk. Det lär också höra tillsällsynthe-terna att en enskild arbetsgivare riktar ersättningskrav mot någonav sina arbetstagare, om inte denne har förfarit särsldlt klandervärt. Detsagda betyder dock inte, att en lagregel som möjliggör begränsning avskadeståndsansvaret skulle vara utan praktisk eller ekonomisk betydelse förarbetstagarna. För det första är det inte en tillfredsstäUande ordning attarbetstagarna för sin trygghet i detta hänseende skall vara beroende avförsäkringsgivarnas praxis i fråga om regressvillkorens utformning ochtillämpning eller av en skönsmässig bedömning från arbetsgivarens sida,huruvida han vill göra arbetstagarens ansvarighet gällande. Lagstiftningen bör,som skadeståndskommittén har framhållit, ge uttryck för vad som är önskvärtoch lämpligt. Man kan inte heUer bortse frän att vissa arbetsgivare trots alltsaknar ansvarsförsäkring eUer att en sådan försäkring kan visa sig otUlräckligoch att en arbetsgivare kan vara insolvent för det skadestånd som han har attbetala enligt principalansvarsreglerna. För det stora antalet arbetstagare somär anställda hos staten eller andra självförsäkrare finns över huvud taget intedet skydd som regressvillkoren i ansvarsförsäkringen f. n. erbjuder. Vidare ärdet inte bara fråga om arbetstagares direkta skadeståndsansvar ellerregressansvar för skada som drabbar tredje man och som täcks av arbetsgivarensansvarsförsäkring, utan jämkningsfrågan aktualiseras också när det gällerskador som arbetstagarna direkt vållar arbetsgivarna. Visserligen kanarbetstagaren vid sakskada undgå skadeståndskrav, om skadan är täckt avobjektsförsäkring och förutsättningar för re- Majtts propositiöh nr 1972 407 gresskrav från försäkringsgivaren saknas, men ocksä ifråga om skadefall av denna art får man räkna med åtskilliga fall därarbetsgivaren saknar försäkringsskydd, även inom den enskilda sektorn. Det föreligger sålunda enligt min mening ett klart behovav lagregler som lindrar arbetstagares skadeståndsansvar. Detta behov anser jagdock inte kunna tillgodoses inom ramen för en allmän regel om jämkning avansvar på grund av eget vållande. En sådan regel måste ha som utgångspunkt,att fullt skadeståndsansvar i princip föreligger, och kan inte gå längre än attge möjligheter till nedsättning av skadeståndet, när positiva skäl av en ellerannan art kan åberopas för jämkning. De sociala skäl som jag förut harredovisat talar emellertid för att man bör gå betydligt längre när det gällerarbetstagares ansvarighet för skador som de vållar i sin tjänst. Utgångspunktenbör enligt min mening vara, att ersättningsskyldighet över huvud taget skallföreligga endast om det med hänsyn till omständigheterna i det enskilda falletföreligger mycket starka skäl att arbetstagaren själv helt eller delvis skallgottgöra skadan. Seddisolerad skulle en reform i denna riktning i åtskiUiga fall innebära enförsämring av de skadelidandes ställning och därför kunna inge betänkligheter.Dessa betänkligheter viker emellertid, i den mån ersättningsansvaret flyttasöver på arbetsgivaren. Av skäl som jag har utvecklat i det föregående (avsnitt2.2,4,3.) föreslår jag också att så sker genom att regler om ett allmänt och iprincip oinskränkt principalansvar för arbetsgivare blir lagfästa. Det kanvisserligen tänkas fall då rätten till skadestånd av arbetsgivaren saknarekonomiskt värde eller då principalansvaret jämkas enligt de regler härom somjag föreslår. För sådana fall kan emellertid de skadelidandesreparationsintresse åtminstone i princip tillgodoses genom att det lämnasutrymme för särskilt hänsynstagande till den skadelidandes intresse vidtillämpning av reglema om arbetstagares skadeståndsansvar. Av nu anförda skäl förordar jag, i likhet medskadeståndskommittén och majoriteten av remissinstansema, att särskilda reglersom inskränker arbetstagares skadeståndsansvar blir lagfästa i dettasammanhang. Debestämmelser som kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar föreslogär naturligt nog med hänsyn tiU utredningsuppdragets karaktär av begränsadräckvidd och avser bara arbetstagare i det allmännas tjänst. Bestämmelserna iskadeståndskommitténs förslag däremot åir av mer generell natur och avser enUgtsin lydelse arbetstagare i aUmänhet. Trots detta men utan att det kommer tiUuttryck i lagtexten tänkte sig kommittén, enligt vad som framgår av dessmotiv, att bestämmelserna skulle bli direkt tillämpliga bara i fråga omarbetstagare i enskild tjänst och sådana arbetstagare i det allmännas tjänstvilka är sysselsatta i verksamhet som kan jämstäUas med ensldld eUer sominnefattar moment vilka år jämförliga med moment i ensldld verksamhet. I frågaom arbetstagare i sådan offentUg verksamhet som innefattar mjmdighetsutöv- Majtts proposition nr 5 dr1972 ning skulle bestämmelserna enligt kommittén bli analogiskttillämpliga i viss omfattning, företrädesvis vid myndighetsutövming som tar siguttryck i handgripliga åtgärder mot person eller egendom, men däremot i principinte när det gäller ren förmögenhetsskada som orsakas genom felaktigamjmdighetsbeslut. Utgångspunkten för kommitténs ställningstagande var, attsärskild lagstiftning om skadestånd i offentlig verksamhet inte genomförs ochatt de principalansvarsregler som kommittén föreslog inte skulle bli ensanalogiskt tiUämpUga i fråga om ren förmögenhetsskada genom felaktigmyndighetsutövming. Enreglering av frågan om arbetstagares skadeståndsansvar bör enligt min meningsåvitt möjligt bli av generell karaktär och således i princip omfatta varjearbetstagare, oavsett hos vem eller i vad slags verksamhet han är anställd. Ilikhet med skadeståndskommittén anser jag, att man härvid i princip bör utgåfrån det civihättsliga arbetstagarbegreppet. Det finns då inte skäl att göranågon åtskillnad meUan arbetstagare i enskild och offentUg tjänst. Iarbetsrättsligt hänseende har genom bl. a. tillkomsten av 1965 årsstatstjänstemannalag och därmed förhandlingsrätt för så gott som samtligastatsanställda skett en utjämning av de olikheter som har beståttmellan dessa båda kategorier av arbetstagare. Den särställning som ämbets- ochtjänstemän ännu intar i straffrättsligt hänseende på grund av de särskildareglerna om ämbetsansvar torde också komma att utjämnas. I direktiven tillambetsansvarskommittén (riksdagsberättelse, JU: 63, s, 93) har som enriktpunkt för utredningsarbetet angetts, att man så långt möjligt böråstadkomma likställighet mellan arbetstagare i enskild och offentlig tjänst. Ikommitténs tidigare omnämnda principbetänkande »Ämbetsansvaret» föreslåsockså, att det straffrättsliga ämbetsansvaret begränsas avsevärt i förhållandetill vad som gäller f. n. Från de enskilda arbetstagarnas sjmpunkt är f. ö.skälen för en be-gråinsning av deras personliga skadeståndsansvar minst likastarka när det gäller anställda hos staten eller en kommun som i fråga omarbetstagare i enskild tjänst. Det bör slutligen framhållas, att de specieUaproblem som för skadeståndskommitténs del följde av ovissheten, huruvida enlagreglering skuUe komma att ske beträffande det allmännas skadeståndsansvar,inte föreUgger , när frågorna om det allmäima principalansvaret och skadeståndsansvaretför den som utövar offentlig verksamhet bUr lösta genom lagstiftning i ettsammanhang. Det sagda hindrar inte, att man kan bli tvungen att tahänsyn till den offentliga verksamhetens specieUa karaktär och tUl de olikhetersom även enligt iriitt förslag kommer att finnas i fråga omskadeståndsansvarets omfattning när det gäller enskilda arbetsgivare, ä ena,och de offentUgrättsUga subjekten, dvs. staten och kommunerna, å andra sidan.Men det bör inte ske genom att man inför olika regelsystem för skildakategorier arbets- Maj:ts propositiöh nr 1972 409 Man bör i stället söka sig fram till en gemensamnämnare och därefter undersöka, om de särskilda hänsyn som är påkallade inomden offentliga sektorn kan tiUgodoses genom en varierande rättstUlämpning inomramen för generellt utformade bestämmelser eUer om särregler måste tiUfogasför de anställda i allmän tjänst i fråga om vissa typer av skadefall. Jagåterkommer tiU den frågan i skilda sammanhang i det följande. Det framgårredan av vad jag har sagt tidigare, att de regler om en mera långtgåendebegränsning av arbetstagares skadeståndsansvar som skadeståndskommittén harföreslagit har mina sjrmpatier framför sådana jämk-ningsbestämmelser av mertraditionell tjrp som togs upp förslag. Jag finner det därförnaturUgt att lägga skadeståndskommitténs förslag till grund för mina fortsattaöverväganden. I det följande behandlar jag frågan till en början med tankeenbart på person- och sakskada. I överensstämmelse med systematiken ikommitténs lagförslag vill jag först ta upp spörsmålet om arbetstagarensregressansvar mot arbetsgivaren. 2.4,5.4, Regressansvar mot arbetsgivaren. Som jag redanhar sagt bör den principiella utgångspunkten vara, att det ekonomiska ansvaretför skador som vållas i en arbetsgivares verksamhet skall slutligt bäras avarbetsgivaren. Från den sjmpunkten kan jag ansluta mig tiU skadeståndskommitténsallmänna uppläggning av förslaget i denna del. Under remissbehandlingen haremellertid skilda meningar kommit till uttryck i frågan, vilka kriterier somskall grunda regressrätt. a. från arbetsgivarnas sida har förts framönskemål om en mera »neutral» utformning av regressregeln, som tar störrehänsjm till preventionssjmpunkter. Företrädare för arbetstagarintressena återvill att återkravsrätten uttryckligen begränsas till fall av mycket graverandeförsummelser från arbetstagarnas sida. Jag harredan i annat sammanhang (avsnitt 1.5.2.) deklarerat, att jag inte anserpreventionssynpunkter kunna tillmätas avgörande betydelse vid utformningen avregler om skadeståndsansvar på grund av eget vållande. I likhet medskadeståndskommittén tror jag, att behovet av prevention väsentUgen kan ochbör tillgodoses på annat sätt. Å andra sidan anser jag det inte lämpUgt attlagfästa en regel enligt vilken arbetstagaren undantagslöst bär regressansvarnär han har handlat uppsåtUgen eller grovt vårdslöst eUer i berusat tillstånd.I vissa sådana fall bör hans ansvar kunna begränsas eller helt falla bort. Detbör inte heller vara uteslutet att regress får utövas även vid vållande avlindrigare art, om andra omständigheter, t. ex. arbetstagarens ställning ellerde föreliggande ekonomiska förhållandena med särskild styrka talar för det.Vad jag nu har anfört om regressansvarets omfattning kommer enligt min meningbäst till uttryck genom en regel om att skadestånd kan återkrävas avarbetstagare endast i den mån det med hänsyn till omständigheter av angivetslag föreligger sjmner- Maj:ts proposition nr 5 år1972 liga skäl till regress. Till frågan om den närmareutformningen av regressbestämmelsen återkommer jag vid min behandling av deensldlda bestämmelserna (avsnitt 5.1.4.1. 2.4.5.5.Det direkta skadeståndsansvaret mot arbetsgivaren. Det ärnaturligt att behandla frågan om arbetstagares skyldighet att ersätta person-eller sakskada som han dhekt tiUfogar arbetsgivaren i omedelbar anslutning tillfrågan om regressansvaret. De skäl som kan åberopas för en långtgåendebegränsning av regressansvaret har giltighet ocksä när det gäller det direktaskadeståndsansvaret. Jag viU emellertid inte bestrida, att preventionssynpunkterhär kan göra sig gällande med större styrka. Men om man utformarregressbestämmelsen så, att den lämnar rum för en sådan skäUghetsbedömning,som jag angav, bör samma regel kunna göras tiUämplig i fråga om detdirekta skadeståndsansvaret mot arbetsgivaren. Det behov av prevention somtilläventyrs kan påvisas lär kunna tillgodoses inom ramen för en sådanbestämmelse. 2.4.5.6.Skadeståndsansvaret mot tredje man. Från den enskUdearbetstagarens synpunkt framträder skälen för en begränsning av hans skadeståndsansvarmed samma styrka, när den skada han har våUat drabbar en arbetskamrat eller enutomstående tredje man som när han har tiUfogat arbetsgivaren skada. Men i deförstnämnda fallen träder den skadelidandes intresse av att få ersättning försin skada mer i förgrunden. Även om detta intresse i flertalet fall blir tillgodosettgenom att den skadelidande kan vända sig mot den skadevållandes arbetsgivareenligt de regler om arbetsgivares principalansvar och om skadestånd i offentUgverksamhet som jag föreslår, ger dock dessa regler inte den skadelidande enfullständig trygghet i samtliga fall. När det gäller person- och sakskada skallvisserligen principalansvaret för både enskilda arbetsgivare och deoffentUgrättsUga subjekten ha samma tillämpningsområde som det allmännaculpaansvaret, vilket betyder, att den som tillfogas person- eller sakskadagenom en arbetstagares vållande i tjänsten och det är bara närska-devållandet har skett i tjänsten som en begränsning av arbetstagarens personligaskadeståndsansvar kommer i fråga i princip aUtid har rätt att få skadeståndav arbetsgivaren. I den mån denna rätt har ekonomiskt värde bör arbetstagareninte bli ersättningsskyldig mot den skadeUdande. Men det kan bli fråga omjämkning av principalansvaret, och i varje fall inom den ensldlda sektorn framför allt när det gäUer arbetsgivare som inte driver ekonomisk verksamhet måste man räkna med att den skadelidandes reparationsintresse äventyras av enoförsäkrad arbetsgivares insolvens och att således rätten att få ersättning avarbetsgivaren kan visa sig ba ringa ekonomiskt värde. Det kan göras gällandeatt man i sådana fall bör tillämpa regeln om begränsning av arbetstagaransvaretmed en Kungl Maj:ts proposition nr 1972 411 I flertalet situationer är detemellertid sociala skäl som motiverar en begränsning av detta ansvar. Vid enavvägning mellan å ena sidan arbetstagarens behov av skydd mot bördan av ettskadeståndsansvar och å andra sidan den skadelidandes intresse att fåersättning för skadan bör ofta arbetstagarens skyddsbehov lämnas företräde.Undantag kan dock tänkas när förhållandena på den skadelidandes sida ärsärsldlt ömmande, eller när arbetstagaren har en särskilt god ekonomiskbärkraft. Också i de fall som jag nu syftar på kan det hävdas att synnerUgaskäl föreligger att arbetstagaren åläggs ersättning. Jag anser följaktligen attden angivna ansvarsregeln kan göras tillämplig även i fråga om skadeståndtUl tredje man. I en situation av det slag som jag nu har berört bör emellertidsärskild hänsyn kunna tas tUl den skadelidandes intresse. Jag förordar därföratt, i viss överensstämmelse med vad som har skett i skadeståndskommitténsförslag, den skadelidandes intresse uttryckligen anges som en av deomständigheter som skall beaktas vid bedömande av om det föreligger synnerligaskäl att ålägga arbetstagaren skadeståndsansvar. Inom den offentliga sektorn skall enligt mitt förslag tiUlagstiftning om det allmännas skadeståndsansvar gälla vissa särskilda regler ominskränkningar i arbetsgivaransvaret, som medför att det inte kommer att föreliggafull kongruens i fråga om arbetsgivarens och arbetstagarens skadeståndsansvar.Det finns därför anledning att i detta sammanhang särskilt undersöka, omspeciella regler är påkallade när det gäller de i allmän tjänst Anställdasansvar för person- eller sakskada. Den s. k. standardregel som jag föreslår och som innebär,att det allmänna skall svara för skada uppkommen vid myndighetsutövning endastom de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn tiU verksamhetens art och ändamålskäUgen kunnat ställas på dess utövning, torde inte få någon nämnvärd praktiskbetydelse på integritetskränkningarnas område. Inom det området torde nämligenkraven på »skälig standard» väsentligen sammanfalla med de aktsamhetskrav somligger tiU grund för den allmänna culparegeln. Man kan därför räkna med att entiUämpning av standardregeln bara i rena undantagsfall leder till att detallmänna befrias från ansvarighet för en skada som medför skadeståndsansvarför den tjänsteman som har vållat skadan. Praktiskt mer betydelsefullainskränkningar i det allmännas skadeståndsansvar följer däremot av bestämmelsenom att en skadelidande, som inte för talan om rättelse av det beslut som harorsakat skadan, i princip inte har rätt till ersättning av det allmänna förskada som han på det sättet hade kunnat undvika, om han inte har giltig anledningtill sin underlåtenhet. Det är emellertid tydligt, att om den skadelidandespassivitet bedöms som en försummelse som betager honom rätten att få ersättningav det allmänna, det knappast möter betänkligheter att låta försummelsen gå utöver honom själv också i förhållandet till den skadevållande arbetstagaren. Ivarje fall bör hans intressen kunna bli till- Maj:ts proposition nr 5 dr1972 räckligt tillgodosedda genom regeln att hänsyn skall tastill den skadelidandes intresse vid bedömningen, om synnerliga skäl finns attålägga arbetstagaren skadeståndsansvar. Min slutsats blir således, att några särskilda regler förbefattningshavare i allmän tjänst inte är påkallade, när det gäller derasansvarighet mot tredje man för person- eller sakskada. har föreslagit, att en arbetstagare,som har betalat skadestånd till tredje man, skall kunna rikta krav mot sinarbetsgivare på att få tillbaka så stor del av ersättningen som svarar mot vadarbetsgivaren enligt de tidigare berörda reglerna om arbetsgivarens regressrättmot arbetstagaren bör slutligen bära. Denna fråga får med utformningen av mittförslag ringa praktisk betydelse, eftersom enligt detta förslag arbetstagareni praktiken blir ersättningsskyldig bara i den mån arbetsgivaren inte kanbetala skadeståndet. Även bortsett härifrån anser jag det inte nödvändigt attnågon bestämmelse i ämnet lagfästs. Det åsjrftade resultatet uppnås nämligenredan genom en tillämpning av allmänna grundsatser om fördelning avskadeståndsansvar meUan flera skadeståndsskyldiga (avsnitt 2.1.4.8.). Det äruppenbart att man även utan uttrycklig lagbestämmelse härom vid en sådanfördelning skall lägga lika stor del av skadeståndet på arbetsgivaren somdenne skulle ha fått bära om han själv hade ersatt skadan och regressvis sökttillbaka beloppet av arbetstagaren. Enligt min mening är det därför överflödigtatt ta upp någon bestämmelse härom i lagtexten. Arbetstagaresansvarighet för ren förmögenhetsskada. En arbetstagare kan redan enligtgällande rätt drabbas av skadeståndsansvar för ren förmögenhetsskada. Inom denenskilda sektorn kan ett sådant ansvar inträda i tre typsituationer. För detförsta har man att räkna med ett sådant ansvar enligt kontraktsrättsligaregler, när arbetstagaren med åsidosättande av sina förpliktelser enligttjänsteavtalet direkt tiUfogar arbetsgivaren en förmögenhetsförlust. Somexempel kan nämnas att en medelsförvaltare gör sig skyldig till felräkning av pengareller att en arbetstagare med stäUningsfullmakt i strid mot givnainstruktioner beviljar en insolvent kund kredit. Ett annat typfall har sambandmed kontraktsförhållanden, där arbetsgivaren är avtalskontrahent.