prop · FV03138 · 1972-12-31 00:00:00 — Om han då på n5t awiker skulleman, om arrest inte finns att tillgå, sannoUkt tvingas att för detta sistaundanhållande döma den felande tUl fängelse. Detta skulle vara olyckligt, bl.a. med hänsyn tUl slraffmätningssynpunkter och tUl att den dömde måstehemförlovas på gmnd av straffverkställigheten. Om i stäUet arrest kantUlgripas, är denna påföljd inte bara tUlräcklig för att hävda efterlevnadenav de disciplinära reglema utan är också av flera skäl att föredra framförfängelsestraff. Det anförda ger enligt utredningens mening vid handen attarreststraffet är motiverat i vissa fall för upprätthållandet av disciplinenoch ordningen inom krigsmakten. Utredningen framhåUer vidare att den enskUdestjänstgöringsförhållanden ibland kan vara sådana att ett fritidsstraff skullebli helt verkningslöst. Om disciplinbotsstraff då anses otillräckligt, bör detvara möj- ligtatt tiUgripa arreststraff, trots att ett fritidsstraff möjligen skulle kunnavara tUlräckligt från andra synpunkter. Utredningen diskuterar härefter vissa särskUda skälför och mot förekomsten av arreststraff. Det konstateras härvid att det gjortsgällande att detta straff är mhumant och föga överensstämmande med våra dagarshumanitära gmndsyn och sttaffrättsUga principer. Mot detla påstående kan enligtutredningen invändas att korta frihetsberövanden inte är främmande förstrafflagstiftnmgen på det civUa området. Härvidlag åberopas reglerna omförvandUng av böter tiU fängelse samt vissa disciplinpåföljder enligt lagen(1964: 541) om behandling i fångvårdsanstalt. Vidare åberopas attGenévekonventionen angående krigsfångars behandling medgeratt krigsfångar som disciplinstraff får ådömas arrest i . Enligt utredningens mening måste man när det gälleratt bedöma möjligheterna att avskaffa arreststraffet beakta risken för atl detmiUtära straffsystemet urholkas så att fängelse måste tillgripas i brist på specieUamiUtära disciplinmedel. En sådan utveckling skulle med fog kunna betecknas sominhuman. Bland de värnpliktiga finns liksom på det civila området enminoritet som inte vill underkasta sig ordning över huvud taget och somäventyrar krigsmaklens effektivitet. Det är denna minoritet som skapar behovetav sådana särskUda disciplinmedel som arreststraffet. Utredningen framhåller atl samtliga länder, vilkasrättsordningar kan tjäna till ledning i detta sammanhang, lillämpararreststraff. VUka verkningar ett avskaffande av arreststraffet skulle få,måste under sådana förhållanden med nödvändighet bli antaganden utanerfarenhetsmässigt stöd. Av ett arrestraff i tillämpning föreUgger däremotlångvarig erfarenhet. Denna erfarenhet är enligt en samlad militär expertisgod. Under vissa förutsättningar, exempelvis då ettbrott är ägnat att framkalla ohörsamhet och trots hos den övriga truppen, kandet vara nödvändigt eller åtminstone av värde att kunna skUja den felande fråntruppen för att förebygga ytterUgare disciplinupplösning. Arreststraffet kan dåvara ett lämpligt medel för att nå detta syfte. För ett avskiljandei anslutning till brott lär dock de särskUda militära tvångsmedlen förvarsarrest och tagande i förvar ha större betydelse än arreststraffet. Sammanfattningsvis uttalar utrednmgen att den rentprincipiellt har sympatier för den uppfattning som går ut på att arreststraffetbör avskaffas helt och hållet. Svårigheterna att förutsäga styrkan av de negativaverkningar, som måste vara förenade med en sådan åtgärd och farhågorna för demenliga konsekvenser ett avskaffande av arreststraffet skulle kunna få, haremellertid lett till att utredningen slutligen valt att inte ta steget fullt utoch avskaffa arreststraffet. I stället har utredningen stannat föratt som en första etapp på vägen mot det ioch för sig eftersträvansvärda målel att avskaffa arreststraffet föreslå attmöjlighetema att tillämpa straffet beskärs mycket kraftigt. Sedan de föreslagnareglerna om begränsning av arreststraffets användning till-lämpats någon tid,bör underlag föreligga för att pröva om areslstraffet kan avskaffas helt.Utredningen har inte kunnat bortse från att om arreststraffet nu utan en sådanprövotid avskaffas , det finns risk för att utvecklingen skulle göradet nödvändigt att sedermera införa straffet på nytt. Detta är enligtutredningens menmg ett högst olyckligt framtidsperspektiv. Med hänvisning till del anförda föreslår utrednmgenatt arreststraff skall få åläggas endast då det är särskUt påkaUat på grund avbrottets art, disciplinen och ordningen inom krigsmakten eller den tilltaladestjänstgöringsförhållanden. Bestämmelser av detta innehåU tas upp i utrednmgensförslag tUl 4 § i en ny lag av disciplinstraff för krigsmän. En tillämpning avdessa bestämmelser kommer enligt utredningens uppfattning att nedbringaantalet arreststraff till ungefär en tredjedel av det antal som f. n. åläggs. I ett särskilt avsnitt överväger utredningenhuruvida arreststraffet bör avskaffas för de krigsmän som är fast anstäUda. Utredningen konstaterar att den fast anstäUdekrigsmannen intar en särställning i förhållande till övriga statstjänstemäninte endast därigenom att han kan ådömas arreststraff utan också därigenom attför honom uppställts ett antal särskilda straffbestämmelser, vari som påföljdupptas bl. a. disciplinstraff. Ett avskaffande av arreststraff för enbart fastanställda krigsmän synes enUgt utredningens mening kunna ske endast enligtnågot av följande två alternativ. Det ena altemativel är att hell jämställafast anställda krigsmän med övriga statstjänstemän. Det andra och tUl synesrimligare alternativet är alt för fast anstäUda krigsmän tiUämpa sammastraffbestämmelser som för de värnpliktiga som har ämbetsansvar med detundantaget att som disciplinstraff för fast anställda bör förekomma endast ettekonomiskt straff som i möjligaste mån motsvarar det för den civUestatstjänstemannen gällande bötesstraffet. Ulredningen ställer frågan om arreststraffet behövsför att avhålla fast anstäUda från att göra sig skyldiga tilltjänsteförsummelser och andra brott. Den frågan anser sig utredningen kunnabesvara nekande. Inhämtade statistiska uppgifter i fråga om brottsfrekvens,brottens art och ålagda arreststraff for olika personalkategorier ger motbakgrunden av att den fast anställde inte är tagen i anspråk med tvång utan ärverksam inom krigsmakten på grund av ett tjänsteavtal enligt utredningensmening klart belägg för att del från angivna utgångspunkt skulle varatUlräckligt om de fast anställda krigsmännen underkas- tassamma slrafformer som civUa statstjänstemän i motsvarande tjänsteställning.Samtidigt bör man enligt utredningens mening inte bortse från att arreststraffi vissa undantagsfaU kan tänkas framstå som en förmån för den fast anställdeliksom fallet kan vara för den vämplik-tige. TUlgången till arreststraff medförkanske att den brottslige i stället för fängelse ådöms ett långvarigt arreststraffvilket innebär att påföljdsfrågan "stannar inom krigsmakten". Utredningen har även övervägt frågan huruvida detmed hänsyn till principen om likhet inför lagen är motiverat att avskaffaarreststraffet för de fast anställda. Enligt utredningens mening beror svaretpå denna fråga om den fast anställda personalen skall jämföras antingen medcivila statstjänstemän eller med värnpliktiga. Begreppet likhet inför lagen ärsålunda inte entydigt. Om man jämför med förhåUandena inom den enskilda sektornkan vidare förekomsten av ämbetsstraff och av disciplinär bestraffning inom detallmännas verksamhet sägas i sig själv utgöra ett avsteg från den angivnaprincipen om likhet inför lagen. Ä andra sidan finns det även inom den enskUdasektom speciella ansvarsregler t. ex. för läkare, veterinärer och advokater.Även om det är önskvärt att få ett så enhetligt sanktionssystem som möjligt,kan förekomsten av särbestämmelser för en viss grupp i och för sig inte ansesstötande om särbestämmelserna är dikterade av elt påtagligt behov. För att fåfast anstäUda krigsmän att avhålla sig från att göra sig skyldiga tilltjänsteförsummelser eller andra brott anser utredningen som anförts intealt det behövs några bestämmelser om disciplinär bestraffning som awiker fråndem som gäller för civUa tjänstemän. Emellertid framhåller utredningen att principen omlikhet inför lagen måsle övervägas också från de värnpliktigas synpimkt. Omarreststraffet avskaffas för de fast anställda krigsmännen skulle resultatetkunna bli att den vämpliktige bestraffas med arrest medan den fast anställdeerhåller ett ekonomiskt verkande straff trots att förseelserna är identiska.Från de värnpliktigas sida skulle ett sådant förhåUande kunna betraktas somstötande. De värnpliktiga är mycket lyhörda för förhållanden som för dem kan tesig som mannamån i ansvarsfrågor. Det är fördenskull inte uteslutet att redanvetskapen om att befäl och värnpliktiga i ansvarshänseende kan behandlasolika, skulle kunna försämra förhållandet mellan befäl och värnpliktiga ochdärigenom i viss mån äventyra andan inom krigsmakten. Det måste enligt utredningens mening också beaktasatt om de stränga villkor för användningen av arrest som utrednmgen föreslagitkommer att godtas, kan det förväntas att arreststraff i praktiken inte kommeratt tUlämpas på fast anställda. Att tUls vidare i straffrättsligt hänseendejämställa de fast anställda med övriga krigsmän bör fördenskull inte medföranågra beaktansvärda ölägenheter för de fast anställda. SlutUg ställning tillfrågan hur dessa sistnämnda skall behandlas i straffhänseendebör tas först sedan slutresultatet av ämbelsansvars-kommitténs utredning omämbetsansvar och disciplinärt ansvar föreligger. Utredningen föreslår därföratt arreststraffet bibehålls tUls vidare även för de fasl anställdakrigsmännen. 4.1.3Särskilda frågor om arrest Ulredningen uttalar att det föreslagnafritidsstraffet och disciplinbotsstraffet eventuellt i kombination äravsedda att ersätta de kortvariga arreststraffen. Bl, a, med hänsyn härtiUfinns något utrymme för mycket kortvariga arreststraff. Utrednmgenföreslår därför att minimitiden för arrest bör vara i stäUet . Förslaget föranleder ändring i 32 kap. 6 § BrB. Utredningen har övervägt om inte arreststraff börförenas med skyldighet för arreslanten att under hela den tid verkställighetpågår delta i tjänstgöringen, bl. a. med hänsyn tUl att värnpliktiga inte skallgå miste om utbildning lUl följd av sådan straffverkställighet. När utredningenlikväl har stannat för uppfattningen att åtminstone första delen av straffetliksom hittiUs bör verkställas utan tjänstgöring har den bl. a. åberopat attdet med hänsyn tUl disciplinen och ordningen inom krigsmakten kan varaangeläget att den straffskyldige under den första delen av strafftideneffektivt avskiljs från den övriga tmppen. Enligt gällande lag skaU ar-restanti princip delta i tjänstgöring i den mån strafftiden överstiger tio dagar.Utredningen anser att bör kunna minskas tUl . Förslag häromhar upptagits i 5 § förslag lill lag om disciplinstraff för krigsmän. Enligt 4 § DL skall den som åtnjuter avlöning frånkrigsmakten vidkännas löneavdrag under det han avtjänar arrest, vare sigverkställigheten är förenad med tjänstgöringsskyldighet eller inte. a. till den allmänna utvecklingen inom kriminalvården och mot bakgrund avatt löneavdrag under arrest på militärt håll allmänt uppfattas som endubbelbestraffning föreslår utredningen en ändring av innebörd att endast densom till följd av arreststraff inte deltar i tjänstgöring skall vidkännaslöneavdrag. Förslaget innebär en återgång till vad som gällde årsreform. Utredningen konstaterar att mUitära bedömare harhävdat alt erfarenhetema av disciplinbotssttaffet när det gäller mindreallvarliga förseelser är goda. Enligt utredningens mening krävs inte heUernågra genomgripande ändringar av denna strafform. Med hänsyn till den föreslagnabegränsningen i möjligheten att ålägga arreststraff kan del emellertid varalämpligt att det öppnas möjlighet alt utdöma disciplinbot än dennuvarande maximitiden . motiveratmed tanke på de fast anställda krigsmännen, för vUka arreststraff antas ipraktiken komma att användas endast i sällsynta undantagsfall och beträffandevilka det föreslagna nya fritidsslraffet över huvud taget aldrig lär komma atttUlämpas. Utredningen föreslår att maximitiden för disciplmbot höjs tiU trettiodagar. Enligt utredningens mening finns det behov av attkunna kombinera disciplinbotsstraff med ett fritidsstraff. Härigenom kan kanskearreststraff i en del fall undvUcas. a. kan detta bli aktueUt isituationer då enbart ett fritidsstraff på grund av förläggningsförhållandeneller andra orsaker inte kommer att uppfattas som en tUlräckligt allvarligreaktion på förseelsen. Det föreslås att disciplinbot får åläggas jämtefritidsstraff om det finnes påkaUat för den tiUtalades tUlrättaförande eller avhänsyn tUl disciplinen och ordningen inom krigsmakten. Förslag av denna innebördär upptaget i 9 § förslag till lag om disciplinstraff för krigsmän. Som jag har nämnt i avsnUt 4.1.1 föreslårutredningen alt det införs ett nytt disciplinstraff benämnt fritidsslraff. Degrundläggande bestämmelserna om detta straff föreslås införda i 32 kap. BrB. Imotiveringen till förslaget anför utredningen följande. Förslagen om en begränsning i användningen avarreststraff (avsnitt 4.1.1) och om en höjiung av minimitiden för arrest(avsnitt 4.1.3) väntas medföra att detta straff i stort sett kommer att åläggasendast i undantagsfall. Dessa förväntningar kommer emellertid knappast attinfrias om inte vid sidan av arrest och disciplinbot införs en nydisciplinstraffform som verkningsmässigt kan antas bli accepterad såväl avmilitära myndigheter som av straffskyldiga och som även i övrigt är lämplig försitt ändamål. Utredningen har stannat för att ett nyttdisciplinstraff måste utformas som en inskränkning för den felande att frittråda över sin fritid. I fråga om utformningen av detta straff har det ansettsväsentiigt, dels att undvika ett omhändertagande av den straffskyldiges person,dels att straffet inte skall inverka menligt på värnpliktsutbUdningen, dels attaUa slraffskyldiga åtminstone värnpliktiga sådana skaU drabbas lika hårtoberoende av deras ekonomiska förhållanden, och dels att det inte skall krävassärskUda verkställighetslokaler eller stora personalresurser för kontinuerligövervakning av straffets verkställighet. A andra sidan har en förutsättningansetts vara att strafformen är så pass kännbar att den kan antas ersättaåtminstone de kortvariga arreststraffen. Utredningen konstaterar atttUlrättavisningsformerna utegångsförbud och landgångsförbud, som får åläggasför en bestämd tid av , har tillämpats ochöverlag av mUitära bedömare anses ändamålsenliga och verksamma. gångsförbud,som är längre än , skuUe enligt utredningens mening uppfylla alla dekrav som måste ställas på en ny strafform. Utredningen konstaterar i dettasammanhang att det måhända kan göras gällande alt det skulle vara enklare atthöja maximigränserna för utegångsförbud och landgångsförbud itillrättavisningens form än att laborera med en ny strafform. Emellertid bördet ifrågavarande disciplinmedlet omgärdas med samma rättssäkerhetsgarantiersom de nuvarande militära disciplmstraffen. Disciplinmedlet bör därför hakaraktären av straff och inte tillrättavisning. Utredningen föreslår fördenskullatt en ny disciplinstrafform, med bibehållande av utegångsförbud ochlandgångsförbud som tillrättavisnmgsformer, konstrueras helt efter mönster avdessa tillrättavisningsformer med den skillnaden att det nya disciplinstraffetkan åläggas även av domstol och för längre lid än tillrättavisningsformerna.Det sålunda föreslagna nya disciplinstraffet har ansetts lämpligen kunnabenämnas fritidsstraff. Mot fritidsstraffet kan enligt ulredningen riktasden invändningen att detta straff inte är lämpligt för de fast anställdakrigsmännen som till skillnad från huvuddelen av de värnpliktiga regelmässigtbor i civila bosläder utanför kasernområde o. d. Enda länkbara formen avfritidsstraff är då förbud att lämna bostaden. Sådant förbud som f, n. kanmeddelas vid tillrättavisnmg, kommer inte att bU särskilt verkningsfullt.Principiellt förefaUer det mindre välbetänkt att för de fast anställda skapaen strafform, som på förhand kan sägas inte komma att tillämpas. Med hänsyntill att hela komplexet om de fast anställdas ställning i ansvarshänseendehänger samman med ämbetsansvarskommitténs arbete anser dock utredningen att defast anstäUda f. n. inte bör ges någon särställning i fråga om fritidsstraff.Denna strafform föreslås därför bli formellt tiUämplig på alla krigsmän såvälvärnpliktiga som fast anställda. När del gäUer verkställigheten av fritidsstrafffinner utredningen att det bör skapas samma möjligheter tUl kontroU avefterlevnaden som gäller vid motsvarande tiUrättavisningsformer. a. att om kontrollen inte kan ordnas på annat lämpUgt sätt denstraffskyldige kan åläggas att anmäla sin närvaro eller fullgöra annan sådanförpliktelse (49 § MRK). Verkställigheten av tiUrättavisningar har i allmänhetinte medfört några allvarligare kompUkationer vare sig i kontrollhänseendeeller i övrigt. Den Ökning i kontrolluppgifterna som fritidsstraffet kommeratt medföra, kan enligt utredningens mening inte antas bli så betungande ipersonellt hänseende att fritidsstraffet endast på grund därav skulle varaolämpUgt. I en del fall får man räkna med att denstraffskyldige inte kommer att respektera ett ålagt fritidsstraff utan kommeratt avlägsna sig från det område inom vilket han ålagts att uppehålla sig.Genom att den som sålundabryter mot fritidsstraffet och bUr upptäckt ådöms arreststraff, kan emellertidrespekten för fritidsstraffet upprätthållas. Utredningen föreslår att minimitiden förfrUidsslraff då det gäller förbud att vistas utomkasemområde, läger eller motsvarande område eller utom bostaden eUer att lämnafartyg, skall vara . MaximUiden föreslås vara . Straffetkan då omfatta två veckoslut. Att bestämma en längre maximitid så att straffetskulle kunna omfatta tre veckoslut är enligt utredningens mening inte lämpligt.VerkstäUigheten av fritidsstraff bygger mindre på bevakning och kontroll än påförtroende för den straffskyldige. Mycket långvariga fritidsstraff skulle kunnaställa den straffskyldiges lojalitet mot den militära ordningen på alltförhårda prov och få till följd alt han i större utsträckning än vid kortarefritidsstraff skulle frestas att bryta mot förbudet att lämna visst område.När det gäller förbud att under ett bestämt antal särskilda dagar lämna fartygföreslås att minimitiden skall vara och maximitiden . Utredningen föreslår att fritidsstraffet imotsats till vad som gäller arrest i princip skall få verkställas utan hinderav alt straffbeslutet inte vunnit laga kraft. används huvudsakligenendast vid förseelser mot ordnings- och tjänsteföreskrifter. Anledningenhärtill synes främst vara att tillrättavisning enligt gällande bestämmelser (14§ DL) får användas endast för "mindre förseelser" och att de flestamiUtära befattnmgshavare som har befogenhet att meddela tiUrättavisning anseratt härmed menas rena bagatellsaker. Ofta har hinder ansetts föreligga att meddelatillrättavisning trots alt en sådan sanktion bedömts vara lämpligare än eltdisciplinstraff. En sådan ordning stämmer föga överens med grundsatserna ibrottsbalken enligt vUka den felande i princip inte bör utsättas för meraingripande åtgärder än som behövs för hans tiUrälta-förande. Kravet på attförseelsen skall vara att bedöma som "mindre" för atttillrättavisning skall kunna komma i fråga bör därför utgå. I stället föreslårulredningen en föreskrift av innebörd att tillrättavisning skall användas istället för disciplinär bestraffning om tUlrättavisning är lämpligare änstraff. En sådan bestämmelse har upptagits i 21 § förslag till lag omdisciplinstraff för krigsmän. Utredningen anser att officerare, underofficerareoch underbefäl som är underkastade ämbetsansvar såväl fast anställda somvärnpliktiga bör vara jämstäUda i fråga om vem som skall hatiUrättavisningsrätt över dem. Den tillrättavisningsrätt som tillkommer chefför kompani eller däremot svarande avdelning föreslås därför begränsad tiU attavse " Utredningens förslag utgår frånförhållandena före . 1972: 44 och SFS 1972:363. underlydande,som har högst grad eller molsvarande tjänsteställning. Skäl föreligger inte enligt utredningens mening attändra bestämmelserna om att ålagd tiUrättavisning skall gå iverkställighet. Däremot föreslås en föreskrift av innebörd atl lUlrättavisadgenast skall underrättas om hur han skall förfara om han vUl begära omprövningav tillrättavisningsbeslulet. 4.5 Avskrivningav militära mål m. m. Utredningen har uppmärksammat att enbestraffningsberättigad befälhavares möjligheter att avskriva bagatellmål ärmycket begränsade. Den grundläggande fömtsättningen för sådan avskrivningsrällär bortsett från atl straff för brottet måste kunna åläggas i disciplinmål att saken prövas vara av synnerligen ringa vikt (22 § fjärde stycket MRL). Omavskrivning inte kan ske, tvingas den bestraffningsberättigade i många fall althänskjuta målet tiU åklagaren för utredning, fastän ett sådant hänskjutande tersig ganska meningslöst. Därmed belaslas den civila ul-redningsmyndigheten medutredningar av förhållandevis bagatellartade förseelser. Varje utredning genom polismyndighetav sådana bagatellförseelser torde ske på bekostnad av resursema förutredningar av allvarligare saker och detta trots att det inte föreUgger någotegentiigt intresse vare sig allmänt eller speciellt militärt av attutredning kommer till stånd i denna ordning. Med hänsyn till det anförda anser utredningen attbestraffningsberät-ligads möjligheter att avskriva mål bör vidgas. a.föreslås sådan ändring i 22 § MRL att förulsätlning för avskrivning intelängre skall vara att saken är av "synnerligen ringa vikt." Det skallräcka alt saken är av "mindre vikt". Utredningen föreslår också vissaandra ändringar i förutsättningarna för avskrivning av militära mål. Enligt 22 § första stycket 1 MRL skallbestraffningsberättigad befälhavare genast hänskjuta nulitärt mål tUlåklagaren, om i målet finns annan målsägande än kronan. Utredningen anser attäven om det finns annan målsägande än kronan sådant hänskjutande inte skallbehöva ske under fömtsättning att målsäganden förklarar sig inte ha någotintresse av att saken handläggs vid domstol och straff för brottet eljest kanåläggas i disciplinmål. Utrednmgen finner inte skäl föreslå någon ändringav bestämmelserna i 91 § MRL om verkställighet av domstols dom eUer beslutvarigenom disciplinstraff ålagts. Såvitt gäller verksläUighet av arreststraffutgår utredningen därvid från sitt förslag om inskränkning i möjligheternaatt använda arreststraff. Med undantag för dödsstraffet finns inga särskildastraff eller disciplinmedel som är avsedda för krigsmän under krig.Utredningen menar att det fredstida disciplinsystemet i sin helhet lämpar sigför användning under krig endast inom områden, där livet även i övrigt påminnerom fredstida gamisonstjänst. På de avsnitt där strider förs måste disciplinenmanas fram med andra åtgärder än användande av disciplinmedel. Vadförst angår arreststraffet grundar sig dess verkan på att det starkt begränsarden bestraffades rörelsefrihet och möjligheter att utnyttja fritiden. Jusvårare situationer och primitivare förhållanden det dagliga livet framlevs i,desto mindre är arreststraffets betydelse. Under frontförhållanden i krig ärdärför arreststraffet betydelselöst. Den enda möjligheten att användaarreststraffet i främsta linjen torde enligt utredningen vara att uppskjutaverkställigheten till dess truppförbandet löses från sin fronttjänstgöring ochförflyttas tUl området bakom linjerna. Under den fömtsättningen kan arresteventuellt komma i fråga även när det gäller stridsförband. Vad nu sagts om arreststraff gäller också detföreslagna fritidsstraffet och tillrättavisningen utegångsförbud(landgångsförbud), vUka inskränker den felandes rörelsefrihet. Ettmera ändamålsenligt disciplinmedel för frontförhållanden är då enligtutredningens mening den form av tillrättavisning som utan att begränsa denbestraffades frihet innebär en ökning av hans arbete och plikter, nämligenextratjänst.