prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Om t, ex,den skada som skall ersättas skattats tiU , och skadeståndet jämkas tiU500 kr, för envar av två skadeståndsskyldiga, skaU den ersättningsberättigadeäga få , av vardera, I dylUtt faU bör av det föreslagna tUlägget ansesfölja att de skall för-plUctas att utge , var. Attvid kumulation av skadeståndsbelopp som ålagts flera för samma skada aldrigmera sammanlagt skaU utges än det belopp vartill skadan uppskattats kan ejbehöva utsägas, 5kap, 8 § Lagrådet förordar att paragrafen, med närmare anslutning till 6 kap. 5 § strafflagen, får följande lydelse: Har någonmedverkat tUl skada endast genom sådan underlåtenhet att avslöja brott somavses i 23 kap. 6 § första stycket brottsbaUcen, är han ej skyldigutge ersättning för skadan. Ävenmed denna lydelse torde det vara tydligt att en skyldighet att avslöja brottsom vUar även på annan gnmd än angivna lagrum kan medföra skadeståndsansvar, IkraftttädandetHäratinnan hänvisas till vad som anförts i inledningen. Prop.1972: 5 645 Förslagen till lagar om ändiing i sjölagen, sjömanslagenoch inftfartslagen Iremissen föreslås att nuvarande bestämmelser om jämkning av skadeståndsskyldigheti 67 § sjölagen, 50 § sjömanslagen och 10 kap, 3 § luftfartslagen skallupphävas och ersättas med en erinran om att beträffande skadeståndsansvaret förde arbetstagare som omfattas av jämkningsreglema skaU tiUämpas vad som iallmänhet gäUer om arbetstagares skadeståndsansvar, dvs, 4 kap, 1 § iskadeståndslagen. Denna erinran har utformats som en materieU bestämmelseangående skadeståndsansvaret för samtiiga de personer som de nuvarande bestämmelsemaavser. Då dessa bestämmelser i vissa faU torde kunna vara tUlämpliga även bettäffandepersoner som icke är att betrakta som arbetstagare i skadeståndslagens mening,synes ändringen av stadgandena ha gått längre än vad som åsyftats, mening bör inte i detta sammanhang ske annan ändring än attskadeståndslagens bestämmelse i 4 kap, 1 § göres tUlämpUg på personer som äratt anse som arbetstagare. LämpUgen synes detta kunna ske så att nuvarandejämkningsregler bibehåUes oförändrade och att ett nytt stycke fogas tUlifrågavarande paragrafer i sjölagen, sjömanslagen och luftfartslagen avföljande lydelse: Om skadeståndsansvaret för den som är arbetstagare gäUer vadsom sägs i 4 kap, 1 § skadeståndslagen. Förslaget tiD lag om ändring i lagen (1948:451) angåendeinförande av lagen om ändring i strafflagen m. m. DesärskUda skäl som föranlett begränsning av skadeståndsansvaret för debefälhavare och förare av krigsmaktens fartyg eUer luftfartyg, som avses i 7 §1948 års lag angående införande av lagen om ändring i sttafflagen och i 1929års lag om befrielse i visst faU för befälhavare eUer förare å luftfartyg,hörande tiU krigsmakten, från skyldighet att gälda skadestånd, torde med hänsynbl, a. tiU den tekniska utveckUngen med samma styrka i och försig kunna anföras tiU stöd för att även andra grapper av befattningshavare främst inom krigsmakten men även inom polisväsendet, brandväsendet och Uknandeområden i samma utsttäckning borde komma i åtnjutande av be-befrielse fränskadeståndsansvar. De i det remitterade förslaget upptagna reglema ombegränsning av arbetstagares skadeståndsansvar torde emeUertid vid en riktig tiUämpningi praktiskt taget aUa faU leda tUl samma begränsning av skadeståndsansvaret förde berörda befattningshavarna som föreskrives i de ifrågavarande särskUda författningama.Ehuru dessa väl formeUt innefattar en mera långtgående begränsnuig avskadeståndsansvaret än som följer av de föreslagna aUmänna bestämmelsema, vUllagrådet på grund av det anförda för sm del föreslå att de upphäves. Ursystematisk synpunkt framstår en utmönstring av dessa ganska specieUaföreskrifter också såsom fördelaktig. 1972: 5 646 Utdragav protokollet över justitieärenden, håUet inför Hans Maj:t Konungen istatsrådet på . Närvarande:statsministern , statsråden , , , , ,, , , , , , , , ,, , Chefenför statsrådet , anmäler efter beredning medstatsrådets övriga ledamöter lagrådets ytttande över förslagen tiU 1) skadeståndslag, 2) lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1), 3) lag om ändring i sjömanslagen (1952: 530), 4) lag om ändring i luftfartslagen (1957:297), 5) lag om ändring i lagen (1948: 451) angåendeinförande av lagen om ändring i strafflagen m. m., 6) lag om ändring i lagen (1944: 705) om aktiebolag, 7) lag om ändring i lagen (1948:433) omförsäkringsrörelse, 8) lag om ändring i lagen (1951: 308) om ekonomiskaföreningar, 9) lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse, 10) lag om ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker, 11) lag om ändring i lagen (1916: 312) angåendeansvarighet för skada i följd av automobUtrafik, 12) lag om ändring i . Föredragandenredogör för lagrådets yttrande och anför. Lagrådethar i aUt väsentiigt godtagit det remitterade förslaget tiU skadeståndslag odianser sig, ttots vissa betänkligheter med hänsyn bl. a. tUl pågående skadeståndsrättsUgtreformarbete, inte böra avstyrka att den föreslagna lagstiftningen genomförsnu. Under hänvisning tiU att skadeståndskommitté lagt framförslag om att en allmän jämkningsregel införs i skadeståndsrätten förordar emeUertidlagrådet, för den händelse en sådan regel införs inom närmare tid, att det fåranstå med skadeståndslagens Ucraftträdande, så att jämkningsregehi och vaddärmed sammanhänger kan inarbetas däri. Ett visst anstånd kan enUgtlagrådet också vara motiverat för att bereda myndigheter och 1972: 5 647 försäkringsanstaltertiUfälle att sätta sig in i lagens bestämmelser och dess motiv. FörslagettiU skadeståndslag utgör resultatet av ett mångårigt lagstiftningsarbete. Somjag har framhåUit vid remissen tiU lagrådet föreligger ett starkt behov avreformer på skadeersättningsområdet. Reformarbetet är emeUertid omfattande ochmåste bedrivas i etapper. De förslag som läggs fram utgör en på lämpligtsätt avgränsad första etapp och svarar mot reformönskemål som vid åtskiUiga tUlfäUenunder senare år har förts fram från sida och i den aUmänna debatten.Även lagrådet har betecknat reformerna som önskvärda. Det möter tekniskt settinte hinder att förelägga förslagen i sådan tid att skadeståndslagenkan sättas i kraft . Ett ytterUgare uppskov med genomförandet avreformerna kan under dessa förhåUanden försvaras endast om mycket starkasakskäl kan anföras. Att pågående uttednings-arbete redan har resulterat ochinom kort kommer att resultera i förslag som innebär ändringar i eUer tillägg tiUdet lagförslag som föreUgger tiU bedömande utgör inte i och för sig ettsådant skäl. Det Ugger i sakens natur att de enskUda etapperna i ettlångsiktigt reformarbete av detta slag inte kan representera slutgiltigalösningar utan tiU en del får karaktären av kortsUctiga provisorier i avvaktanpå nya delresultat av pågående uttedningsarbete. Redan vid remissen tUllagrådet föratsklckade jag f. ö, att skadeståndslagen kunde komma attsuccessivt underkastas justeringar och kompletteringar. Lagen har också fått enteknisk uppbyggnad och utfoimning som är direkt avsedd att underlätta framtidalagändringar och göra det möjligt att vidta önskvärda ändringar utan störreingrepp i lagkomplexet. Närdet gäUer behovet av anstånd för att bereda myndigheter och för-säkringsinrättnjngartiUfäUe att sätta sig in i den nya lagstiftningen vill jag framhåUa, att dereformer som föreslås har varit kända och att lagrådsgranskningeninte föranleder några sakliga ändringar av betydelse. De förändringar i ansvarsförsäkringsviUkorensom påkaUas av de nya reglema om bams och psykiskt abnormas skadeståndsansvaroch av bestämmelsema om utvidgat principalansvar för arbetsgivare är fögagenomgripande och tekniskt enkla att genomföra. Eftersom den nya lagen bUr tillämpUgbara i fråga om skadefaU som inträffar efter ikraftträdandet torde demyndigheter som berörs av bestämmelsema om utvidgat skadeståndsansvar för detallmänna i verkUgheten få avsevärd tid på sig även efter ikraftträdandet innande behöver ta ställning tiU konkreta tiUämpnings- och tolkningsfrågor. Pånu anförda skäl förordar jag att den nya skadeståndslagen får träda i kraft den1 juU 1972, Jagövergår tmrefter tiU att behandla de erinringar och påpekanden av sakUgt innehåUeUer av lagteknisk karaktär som lagrådet har framfört. Prop.1972: 5 648 har anfört i fråga om beaktande vid sakskador av skadeståndetspreventiva funktion föranleder inte någon erinran från min sida. Detsamma gäUerde aUmänna synpunkter i övrigt på förslaget som lagrådet inledningsvis haranfört, I rnissprotokoUethar jag utförUgt redovisat min syn på de allmänna utcMnobUgatoriska skadeståndsreglernas- varmed åsyftas såväl skadeståndslagens bestämmelser som de oskrivnarättsregler och grandsatser som UtbUdats eUer kan komma att utbUdas i rättstUlämpningen- allmängUtiga karaktär. Lagrådet synes i och för sig inte hysa någon awUumdemening i denna fråga. Av pedagcska skäl ansåg jag det önskvärt att denprincipiella grundsyn som sålunda bär upp lagförslaget och dess motiv kommer tiUuttryck i en inledande bestämmelse i lagen, EmeUertid synes mig lagrådets kritUcmot att i 1 kap, 1 § har getts en föreskrift om tiU-lämpning - vid sidan avskadeståndslagens bestämmelser - av allmänna skadeståndsrättsUga grundsatservara berättigad. Jag delar sålunda upp fattningen att lagen inte bör innehåUanågon sådan föreskrift och att det även utan denna bestämmelse lär vara stäUtutom tvivd att aUmänna grundsatser skaU tillämpas, I samband med atthänvisningen tiU allmänna grundsatser utgår bör inledningsorden i paragrafen avlagtdmiska skäl formuleras om på sätt som lagrådet har föreslagit. Paragrafen föriorardärmed något av sitt pedagogiska värde i nyssnänmda hänseende, men den nyalydelsen innebär självfaUet inte något ändrat ståndpunktstagande från min sidai frågan om de utomobUgatoriska skadeståndsreglernas karaktär av grundläggandeoch i princip allmängUtiga rättsnormer, Ifråga om förhåUandet meUan skadeståndslagen och skadeståndsrättsUg speciaUagstiftninghar lagrådet med anledning av vissa uttalanden som jag har gjort i remissprotokoUetbl. a. ifrågasatt om man kan få tillräckUg vägledning för lösning avuppkommande konfliktsituationer genom att söka uttöna de rättspolitiskaövervägandena bakom en viss bestämmelse. Jag vUl tiU detta uttalande och de resononanglagrådet utvecklar i anslutning härtiU först framhåUa, att min hänvisning tUlde rättspoUtiska övervägandena utgör endast en erinran 1972: 5 649 entydigrättspoUtisk motivering tiU en bestämmelse ofta inte står att finna, lär de rättstiUämpandeorganen inte kutma undandra sig att i de enskilda fallen söka sig fram tiU en rättspoUtiskvärdering av bestämmelsen i överensstämmelse med de ändamålssynpunkter somytterst måste antas ha varit vägledande för lagstiftaren. Menäven med dessa utgångspunkter kan jag naturUgtvis instämma i lagrådetsuttalande, att i faU då det är önskvärt att skadeståndslagens regler skaU tiUämpasmen dessa inte går att förena med det nuvarande innehåUet i speciaUag sådantdet kan faststäUas med tiUämpning av gängse tolkningsregler, besked måste finnasför rättstiUämpningen. Det bör emeUertid enUgt min mening i första hand skegenom att specialbestämmelsen ändras eUer upphävs. Däremot skuUe det interimma väl med den grundsyn på förhåUandet meUan skadeståndslagen ochskadeståndsrättslig speciaUagstiftning som jag har utvecklat i remissprotokoUetatt i skadeståndslagen införa särbestämmelser av innebörd att den ena eUerandra av lagens regkr skall tiUämpas utan hinder av avvikande föreskrifter i speciaUagstiftningen.Leder tolkningen av en sådan föreskrift tiU att den ej överensstämmer medskadeståndslagens motsvarande regler och anser lagstiftaren att en tiUämpningav bestämmelsen i överensstänmielse med denna tolkning för tiU sakUgt sett otillfredsstäUanderesultat, finns enUgt min uppfattning ingen annan godtagbar lagteknisk lösningav problemet än att specialbestämmelsen upphävs eUer ändras. Frånnu angivna utgångspunkter föranleder mig lagrådets uttalanden om tiUämpningenav den skadeståndsrättsUga speciaUagstiftningen att anföra avvikande meningendast i ett hänseende. Enligt lagrådets mening ger den föreslagnaskadeståndslagen inte utan uttryckligt stadgande därom tydligt vid handen attlagens bestämmelser i 2 kap. 2 och 3 §§ samt 4 kap. 1 § om begränsning i vissa faUav skadeståndsansvaret på grund av eget vållande bUr tillämpliga även på sådanaregressanspråk som grundas pä uttryckUga regler i speciaUagstiftningen om rättför den som enligt sådan lagstiftning svarar för skada på annan grund än eget vållandeatt återkräva skadeståndet av den som våUat skadan. Som exempel på sådanaregressregler anför lagrådet 11 § järnvägsansvarighetslagen, 11 §bilansvarighetslagen, 4 § lagen om tillsyn över hundar, 20 §atom-ansvarighetslagen. Lagrådet förordar på nu anförda skäl, att i 5 kap.skadeståndslagen tas upp en särskUd föreskrift av innebörd att lagensnyssnämnda bestämmelser om begränsning av skadeståndsansvar på grund av egetvållande skaU, utan hinder av vad som föreskrivs i 1 kap. 1 §, tillämpas när etUigtvad därom är stadgat i annan lag utgivet skadestånd sökes åter från den som våUatskadan. Somframgår redan av vad jag har anfört i remissprotokoUet får de ifrågavaranderegressreglerna enligt min mening ses endast som en erinran om den numeraallmänt erkända grundsatsen att den som bär skade- 42- Bihang till protokoll 1972. 1972: 5 650 ståndsansvarpå objektiv grund i princip har rätt tUI återkrav - dvs. inträder i denskadelidandes rätt - mot den som enhgt allmänna regler svarar för skadan pågrand av eget våUande, Däremot synes det mig saknas grund för antagande attlagstiftaren genom regressreglerna åsyftat att med avvikelse från aUmännaskadeståndsregler åstadkomma en särreglering av våUandeansvarets omfattningför rättssubjekt som inte själva är underkastade det strängare ansvaret. Detlär inte heUer kunna anföras exempel på att domstolarna gett någon av dessaregressbestämmelser en sådan innebörd. TiUkomsten av den nya skadeståndslagen synesinte heller kunna föranleda att denna tolkningsfråga skulle besvaraspå annat sätt än hittiUs. Något förtydligande anser jag därför inte vara behövUgtvare sig i skadeståndslagen eUer i speciaUagstiftningen, Aandra sidan kan det hävdas att den subrogationrincip dessa regressbestämmelserger uttryck för numera är så allmänt erkänd att bestämmelsema inte längre fyUernågot självständigt ändamål och följaktUgen skuUe kunna upphävas, ett altemativsom också lagrådet synes ha räknat med. En sådan åtgärd anser jag emeUertidböra föregås av en mera noggrann genomgång och kartläggning av befintUgaregressregler i speciaUagstiftningen än som kan ske inom ramen för förevarandepropositionsarbete, Skadeståndskominittén lär i samband med uppdraget att seöver bestämmelserna om försäkringsgivares regressrätt få anledning att kommain på frågan om flera skadeståndsskyldigas ansvarighet och fördelningen meUandem inbördes av skadeståndsansvaret. Det synes mig lämpligt att frågan omupphävande eUer ändring av de nu ifrågavarande regressreglema tas upp tiU en fömtsättningslösprövning i det sammanhanget. Jag är imder dessa förhåUanden inte beredd att nulägga fram några förslag i berörda hänseenden. har uttalat i anslutning tUl 1 kap. 2 § och 2 kap. 1 § i detremitterade förslaget föranleder inte någon erinran från min sida. Jagkan i aUt väsentUgt instämma också i vad lagrådet har anfört i anslutning tiU2 kap, 2 och 3 §§ i det remitterade förslaget. I princip godtar jag de skällagrådet har åberopat tiU grund för förslaget att i 2 kap. 2 § tas in enuttrycklig hänvisning tiU ansvarsförsäkring på bamets sida som en omständighetatt särskilt beakta vid skälighetsbedömningen. EmeUertid synes dessa skälmotivera att en motsvarande hänvisning tas in också i 2 kap, 3 §, Som lagrådethar framhåUit är visserUgen den praktiska betydelsen av ansvarsförsäkringväsentligt större när det Uer bams skadeståndsansvar. Med hänsyn tUl att debåda paragraferna i övrigt har en helt Ukartad uppbyggnad och för att undgåoberättigade motsatsslut bör emeUertid enhgt min mening ett tillägg rörandeansvarsförsäkring göras i båda lagrummen. I lagtekniskt hänseende anser jagdetta lämpUgen kunna ske genom att ansvarsförsäkring särskUt nämns iuppräkningen av de omständigheter som skaU beaktas vid skäUghetsprövningen.Sålunda bör i 2 kap. 2 och 3 §§ i det remitterade förelaget orden»föreliggande ekonomiska förhåUanden och övriga omständigheter» ersättas med »föreUggandeansvarsförsäkring och andra ekonomiskaförhållanden samt övrigaomständigheter». Lagrådetsförslag tiU ändrad lydelse av rabriken tiU 3 kap. skadeståndslagen anser jagböra godtas. Vadangår omfattningen av den krets av personer som under beteckningen»arbetstagare» skaU omfattas av bestämmelsen om principalansvar i 3 kap. 1 §synes lagrådet i sak väsentUgen ansluta sig tiU mina uttalanden vid remissen tiUlagrådet. I stor utsträckning måste den närmare avgränsningen av personkretsenöverlämnas tiU rättstUlämpningen att avgöras på grandval av deändamålssynpunkter som bär upp lagstiftningen i denna del. Att göra någotbestämt och allmängiltigt uttalande om hur t. ex. den av lagrådet särskilt berördagruppen av s. k. beroende uppdragstagare bör bedömas vid lagens tiUämpninganser jag inte vara möjligt. Jag anser mig dock böra vidhåUa den principieUauppfattning som jag har gett uttryck åt vid remissen tiU lagrådet och sominnebär att beroende uppdragstagare som regel bör ådra uppdragsgivarenprincipalansvar. Jaghar inte någon erinran mot lagrådets förslag att omfattningen av den berördapersonkretsen preciseras i lagen genom ett tiUäggsstadgande i 5 kap.beträffande dem som i varje faU inte omfattas av det civU-rättsUga arbetstagarbegreppet,dvs. främst vämpliktiga och andra som fuUgör lagstadgad tjänstgöring, elevervid skolor e, d. samt intagna på olika anstalter och andra som utför arbeteunder omständigheter Uknande dem som råder i anstäUningsförhåUanden. Den avlagrådet föreslagna utformningen av bestämmelsen bör godtas med ett par språkUgajusteringar, Ifråga om tillämpningen av 25 § försäkringsavtalslagen när fråga är omförsäkringsgivares återkrav mot arbetsgivare eller det allmänna som svarar förskada uteslutande på grund av 3 kap. 1 eUer 2 § skadeståndslagen har lagrådetförordat att regress skall vara tiUåten endast när arbetsgivaren själv eUer,för juridiska personer, befattningshavare i organ-stäUning har varit våUandeoch att en uttryckUg bestämmelse härom införs i 25 § första stycketförsäkringsavtalslagen. Jag kan i sak biträda lagrådets ståndpunkt. Eftersomemellertid 3 kap. 2 § skadeståndslagen omfattar även faU då staten eUer kommunbär s. k. organansvar, dvs. när staten eUer kommunen skaU anses svara på grundav eget våUande, bör den av lagrådet föreslagna tilläggsbestämmelsen i 25 §försäkringsavtalslagen erhålla en formulering som tydUgt anger att regress ärutesluten endast när ansvar enUgt 3 kap, 1 eUer 2 § föreUgger på grund avannans våUande, LUcsom övriga föreskrifter i 25 § första stycket föreäkringsav-talslagenär tiUäggsbestämmelsen dispositiv. AwUtelse frän bestämmelsen kan sålunda skegenom villkor i försäkringsavtalen om längre gåen de regress. 1972: 5 652 i anslutning tiU 3 kap. 2 § har uttalat rörande möjUghetema för densom förhandlar om skadeersättning med en skadereglerande myndighet attöverklaga myndighetens besked om dess partsståndpunkt i skadeståndsärendet eUeratt genom anmälan eUer annan formlös klagan bringa ärende av detta slag under Kungl.Mai:ts prövning synes -även om den ståndpunkt lagrådet har intagit i dennafråga godtas som ett riktigt uttryck för gäUande rätt - inte behöva föranledanågot ändrat ståndpunktstagande i frågan vilken ordning som bör gäUa förstatens och kommunemas skadereglering. Detta synes även vara lagrådets uppfattning.Lagrådets uttalanden i denna del ger mig därför inte anledning tUl några ytterUgarekommentarer. Lagrådethar förordat att uttrycket »näringsverksamhet» i 3 kap. 5 § skadeståndslagenges den innebörd som det vanUgen har i annan lagstiftning, dvs. att hänmderinbegrips varje yrkesmässigt bedriven verksamhet av ekonomisk art, oavsett omverksamheten är inrUctad på vinst eUer inte. Det kan anföras goda skäl förlagrådets ståndpunkt. Det krav på yrkesmässighet som därmed uppstäUs kommer visserUgenatt från tUlämpningsområdet utesluta vissa faU då ren förmögenhetsskada uppkommiti en mera tUlfäUigt bedriven ekonomisk verksamhet som inte är av affärsmässigkaraktär men väl kan ha ett uppenbart vinstsyfte. Som lagrådet har uttalatskulle dock möjligheterna att tiUämpa lagrummet i fall av denna art sannolUctfå mycket Uten praktisk betydelse. Med hänsyn härtiU och då önskemålet att intege ett och samma, i lagstifttungen ofta använt begrepp olika innebörd i skUdalagar så långt möjUgt bör tUlgodoses, viU jag ansluta mig tiU lagrådetsuttalanden i denna del. har anfört tiU stöd för förslaget att begränsningsregeln i 3 kap. 7 §skadeståndslagen inte görs tiUämpUg i fråga om beslut av försäkringsdomstolenföranleder mig mte att frångå den ståndpunkt jag har intagit vid remissen tiUlagrådet. I övrigt föranleder lagrådets uttalanden i anslutning tiU dennaparagraf inte något yttrande från min sida. Denjustering av ordalydelsen i 3 kap, 8 § första stycket skadeståndslagen somlagrådet förordat bör vidtas. Vidare bör andra stycket i nämnda paragraf i enUghetmed vad lagrådet har föreslagit brytas ut tiU en särskild paragraf, betecknad 9§, I samband därmed bör 9 § i det remitterade förelaget erhåUa betecknmgen 10 §,Som lagrådet har framhålUt bör sistnämnda paragraf bringas i överensstämmelsemed den ändring av 2 kap. 2 § som trädde i kraft den 1 januari1972 Oag 1971:1060), uttalanden om förhåUandet mellan den särskUda bestämmelsen omarbetstagares skadeståndsansvar i 4 kap, 1 § skadeståndslagen samt speciella skadeståndsbestämnielseri annan lagstiftning eller i koUektivavtal eller tjänsteavtal kan jag instämma.Vad särekilt angår frågan om det s.k. redogöraransvaret bittäder jag uppfattningatt besrämmelsen i 4 kap. 1 § skadeståndslagen blir tiUämplig i fråga omsådant ansvar, i den mån inte särskUda avvikande föreskrifter finns eUermeddelas. Det bör emeUertid framhåUas, att själva det förhåUandet att enredogörare normalt intar en särekUd förtroende-ställning med avseende påförvaltningen av de medel som anförtrotts honom ofta utgör en omständighet som tiUsammansmed de övriga förhåUanden under vilka en redovisningsbrist uppkommit - bl, a,givetvis graden av oaktsamhet från redogörarens sida - bör föranleda att hanåläggs fuUt eUer jämkat skadeståndsansvar. Givetvis medför inte den nyaskadeståndsregeln för arbetstagare någon ändring i förhåUande tiU vad som gäUeri fråga om skyldighet för den som anförtrotts medel under redovisningsansvaratt genom verifikationer eUer på annat godtagbart sätt redogöra för hur medlenhar använts. Detsynes mig mera säUan föreUgga skäl att visa större stränghet mot vämpliktigaoch andra krigsmän i fråga om deras ersättningsskyldighet för förkommen eUerskadad materiel än som är avsedd att i motsvarande hänseende tiUämpas gentemotarbetstagare i det civila arbetsUvet. Att ersättningsdcyldighet i sådanthänseende kan åläggas krigsman av befattningshavare vid krigsmakten lär intekunna föranleda något annat bedömande. Förhållandena kan dock vara mycketvarierande och preventiva synpunkter kan motivera att man stäUer förhåUandevishöga krav på aktsamhet från den miUtära personalens sida när det gäUer vård ochtiUsyn av vapen eUer annan dyrbar materiel.