prop · FV03109 · 1972-12-31 00:00:00 — Nägonmotivering för utvidgningen av skyldigheten att inge karta har icke anförts.Alt pä föreslaget sätt ett klarläggande sker av vad expropriationen innebär närrättighet tillskapas eller begränsas synes kunna vara av värde. Däremot kanknappast finnas anledning att kräva att karta upprättas, med de kostnader detmedför, i de fall dä rättighet av nu nämnt slag skall upphävas. Då den iförslaget upptagna bestämmelsen om utmärkande av ny gräns icke fär nägonlillämpning i andra fall än dä fastighetsindelningen ändras genomexpropriaiionen. synes lämpligt att paragrafen uppdelas i två stycken. 1 förstastycket torde därvid böra upplagas bestämmelser om karta med beskrivning och omutmärkande av gräns fördel fall att område av fastighet exproprieras medäganderätt. Andra stycket kan ges innehållet, att om expropriationen innebärall nyltjanderätt eller servitut bildas eller begränsas, vad i första stycketsägs om karta med beskrivning skall äga motsvarande tillämpning. Bestämmelsernai paragrafen är tillämpliga icke endast när expropriationstillständet avserdel av fastighet. Även i de fall dä tillständet avser hel fastighet men denexproprierande begränsat sin talan vid fastighetsdomstolen lill ätt avseendast visst omräde av fastigheten eller återkallat sin talan lill viss delblir bestämmelserna att tillämpa. Kvalificerat förhandstillträde som avserviss del av fastighet inverkar enligt vad förut sagts pä fastighetsindelningen.Förevårande paragraf lorde vara alt första så att karta skall upprättas ochutmärkande av gräns ske även innan frägan om sädant tillträde prövas. Förebilden till stadgandet i första stycket anges vara 18kap. 9 S JB. Denna paragraf innebär alt talan om bättre rält lill fast egendomkan med 26 Riksdaeeii 1972. t saml. laga verkan väckas mot den som. när rättegången inleds, pågrund av beviljad eller sökt lagfart framstår som senaste ägare, även om hanöverlåtit egendomen. En följd av lagfartens legitimerande verkan enligt nämndastadgande är att domens rättskraft i mäl om bättre rätt till en fastighetkommer att omfatta varje överlåtelse, utan att lagfart sökts, som kan härledasfrän den för vilken lagfart senast är beviljad eller sökt. Däremol har en sådandom inle rättskraft mot tidigare ägare. Om man, som här skett, i förslaget använder sammakonstruktion som i JB kan regeln icke rimligen ges vidsträcktare innebörd ellerannars annan betydelse än den har i JB. Detta innebär alt den som icke längrehar lagfart pä fastigheten men som likväl är dess rätte ägare blir om vetskapom det verkliga förhållandet ej föreligger all anse som en okänd sakägare.Och om verkan mol honom av en dom i mål, till vilket endast den lagfarne ägarenstämts, kommer att gälla vad lagrådet uttalat vid 6 S. Vill man säkerställa, att domen blir bindande mot denokände rätte ägaren finns två sätt att gä lill väga. Det ena är att i förslagets förevarande paragraf stadgaatt talan i expropriationsmäl alltid kan med laga verkan riktas mot den förvilken lagfart senast är beviljad eller sökt. Au göra lagfartens legitimerandeverkan sä vidsträckt torde vara en nyhet i svensk rätt. Fören sädan regel talaratl del vid expropriation är meningen att dess verkan skall gälla mot varjeägare av den fastighet expropriationen gäller. Det är alltså inte fråga om allsåsom i en process om bättre räll lill fastighet avgöra vem av tvä parter somär fastighetens rätte ägare. Nackdelen med en sådan regel är att den verkligeägaren av en fastighet vid expropriation kan bli helt ställd ät sidan, ulan attha beretts något tillfälle att inträda som sakägare. Tillägges lagfarten sådanlegitimerande verkan som här förutsatts, kan ifrägasättas huruvida icke stateni likhet med vad som gäller enligt 18 kap. JB bör vara skyldig utge ersättningför skada som uppstår genom att annan än rätte ägaren har lagfart. Det andra sättet är atl behålla förslagel i förevarandedel och såsom närmare angivits av lagrådet vid 6 S göra kungörelsedelgivningmed okända sakägare obligatorisk. Såväl enligt gällande rätt som enligt förslaget ärhuvudregeln i expropriationsmäl att den exproprierande skall svara förexpropriatens rättegångskostnader vid första domstolen. Det är med denna regelnaturligt om expropriaten ej visar äterhållsamhet beträffande anskaffande ochförebringande av utredning. Vad i detta lagstiftningsärende förekommit gerdock ej något otvetydigt belägg för att expropriaterna mera allmänt belastarexpropriationsmålen med material som helt eller väsentligen saknar betydelseför bedömningen av föreliggande tvistefrågor. hur härmed mä förhälla sig. är i oth för sig av värde omman genom särskild processuell anordning kan motverka sådant missbruk vartillhuvudregeln om ansvaret för rätiegångskostnaderria vid fastighetsdomstolen kaninbjuda. Detremitterade förslaget upplager i nu angivet syfte vissa regler. Så skälldomstolen under förberedelsen verka för att utredningen får den inriktning ochomfattning som är lämplig med hänsyn till målets beskaffenhet. Vidare skalldomstolen regelmässigt pä ett tidigt stadium under förberedelsen genom särskiltutredningsbeslut meddela parterna vilken utredning som enligl domstolens meningbör förebringas. Slutligen skall kostnaden för utredning som sakägareförebringar vid fastighetsdomstolen i strid mot utredningsbeslutet varaersättningsgill endast i den mån utredningen haft betydelse för utgången' imålet. Dessa regler ger domstolen möjlighet atl pä ett vida mer aktivt säu änvad eljest gäller beträffande frågor av dispositiv natur söka styra parterna. Vidareinnebär den föreslagna ordningen att styrningen väsentligen skall rikta sig motparterna på ena sidan, sakägarna, lät vara att detta är betingat av innehålleti den grundläggande rättegångskostnadsregeln. Det avsteg från eljest gällandegrundregler om domstols handlande som förslaget sålunda innefattar inger visstveksamhet. Härtill kommer, att om utredningsbeslutet säsom avsikten är skallmeddelas pä ett tidigt stadium under förberedelsen, domstolen ofta kan hasvårt att överblicka hur utredningsarbetet bör inriktas. Det kan vidare länkasatt domstolen omedvetet blir bunden av etl pä tidigt stadium meddelatutredningsbeslut, ehuru det senare visar sig att innehållet i beslutet ej ärhelt välgrundat. Även omsålunda den föreslagna ordningen icke kan anses helt invändningsfri. kan ejbestridas att, som redan förut antytts, behov kan föreligga att kunna ingripamot avarter som den grundläggande rättegångskostnadsregeln möjliggör. Försådant ändamål får anordningen anses i och för sig väl lämpad. Lagrådet anserdärför att den bör godtagas och kan införlivas medexpropriationslagsliftningen. Med hänsyn till de vanskligheter som pä sättförul antytts mäste anses förenade med de nu berörda reglernas tillämpning kanman räkna med att domstolarna kommer au iakttaga betydande försiktighet.Domstolen fär sålunda självfallet ej ge mera detaljerade anvisningar ominriktningen av utredningen förrän klarhet vunnits om de bedömningsgrunder sombör vara avgörande. Det ligger i sakens natur, att sedan den exproprierandeframlagt utredning i visst hänseende, exempelvis angående ortspriset, domstolenicke får utforma utredningsbeslutet sä att det ej avser ortspriset ochdärigenom betager sakägaren möjligheten att pä den exproprierandes bekostnadförebringa motbevisning rörande detta. Vidare må framhållas, att om i måletgöres gällande att den s.k. presumtionsregeln skall vinna tillämpning vid värderingenoch att följaktligen bevisbördan rörande orsaken till viss prisstegring ligger på sakägaren, domstolen självfallet ejskall ge sådan anvisning om utredningen atl bevisning om nämnda orsak uleslutes.Att närmare än som gjorts exemplifiera situationer där återhållsamhet frändomstolens sida krävs synes ej påkallat. Här mä endast beröras den situationsom uppkommer vid fullföljd lill högre rätt. Mot utredningsbeslut kan ej talanföras särskilt utom i fall som avses i 49 kap. 6 S RB. Emellertid kan talan motbeslutet föras i samband med domen. Skulle högre rätt därvid finnafastighetsdomstolens utredningsbeslul oriktigt, ligger i fall, då sakägaren pågrund av beslutet ej förebragt den av honom önskade ulredningen, äierförvisningav målet närmare lill hands än eljest: endast genom äierförvisning kansakägaren nämligen med säkerhet fä ersättning förden utredningfastighetsdomstolen ej medtagit i sitt utredningsbeslul. Kan domstolen under förberedelsen uppnå enighet mellanparterna om den utredning som skall förebringas, så atl målet inriktas pä vadsom är av vikt och betydelse, är detla naturligtvis frän processuell synpunktav stort värde. Den nu föreslagna anordningen kan uppenbarligen vara etl brahjälpmedel för domstolen i dess verksamhel för att nä sädan enighet. Även vidbegagnande av regeln i detta syfte lorde dock viss försiktighet böra iakttagas. Vad så angår den närmare innebörden av reglerna iförevarande paragraf må framhållas, au stadgandena i första stycket fär ansesutgöra ett tillägg till främst föreskrifterna i 42 kap. 8 S andra stycket RB.Delta stadgande ger anvisningar att vid förberedelsen skall tillses atlfrågeställning eller bevisning som kan bli aktuell i målet ej förbises, medanbestämmelserna i förevarande första stycke inskärper au frågeställning ochbevisning som är irrelevant skall föras åt sidan, Frägan om i vad mån erbjudenbevisning skall avvisas under förberedelsen är såsom föredragande statsrådetanger alt bedöma enligl 35 kap, 7 S RB, Vad i förevarande paragrafs förstastycke stadgas kan ej medföra all angivna lagrum fär annat innehåll såvittgäller expropriationsmål än eljest. Avgörande angående enkelt förhandstillträde träffas genombeslut under rättegången eller beslul som meddelas i samband med domen. Närkvalificerat förhandstUlträde medges, innebär del etl avgörande av en del avsjälva saken och avgörandet skall alltså ske genom dom. 1 gällande räll framgårdenna skillnad i avgörandenas natur direkt av lagtexten. Det är i klarhetensintresse av värde atl vad nu angivits framgår redan av förevarande paragraf.Lagrådet förordar därför atl i första och andra punkterna i första slyckelframför ordet "medge" inskjutes genom beslut" respektive 'genomdom". Stadgandet i tredje stycket om enkelt förhandstillträdesinverkan pä rätten att utöva äldre särskild rätt i fastigheten avser efterordalydelsen all sådan särskild rätt. Tydligt är emellertid att stadgandetskall gälla endast sädan särskild rätl som enligt I kap. 3 och 4 SS rubbasgenom expropriationen. 1 klarhetens intresse torde därför stadgandet böra fådel innehållet, att om medgivande lill enkelt förhandstillträde utnyttjas,innehavare av sädan särskild rätt till fastigheten som enligt 1 kap. 3 och 4 SSrubbas genom expropriationen icke längre är berättigad atl ulöva rättigheten, iden män den avser egendom som omfattas av medgivandet. Av vad som anföres i specialmotiveringen framgår attavsikten är. att förordnande om utnyttjande av förhandstillträde innan beslulelvunnit laga kraft skall kunna meddelas endast om den exproprierande har ställtsäkerhet för skadestånd som kan komma att utgå. Denna innebörd av stadgandettorde komma till bättre uttryck, om del stadgas i en första punkt, attfastighetsdomstolen får förordna all medgivande till enkelt förhandstiUträde färutnyttjas ulan hinder av all beslulel därom icke har vunnit laga kraft, och ien andra punkt, atl förordnande får meddelas endast under förutsättning att denexproprierande hos ställt säkerhet för det skadestånd som kankomma att utgå, om domstolens beslut ändras. 7 S iredje stycket RB äger hovrätten, om besvär anförls mot underrättsbeslut, , dvs. utan att motparten höres, förordna att vidare åtgärdför verkställighet av beslutet ej må äga rum. Denna beslämmelse är tillämpligpå fastighetsdomstols förordnande enligt första stycket av förevarandeparagraf, om icke särskild bestämmelse meddelas. Dä det knappast kan ansespåkallat atl upptaga en bestämmelse om att hovrätten får utan atl kommunikationskett upphäva ett förordnande enligt första stycket, torde den i paragrafensandra stycke föreslagna bestämmelsen böra utgä. Särskild talan motförordnandet om utnyttjande av förhandstiUträde innan beslutet vunnit lagakraft fär. såsom framgår av 22 S. icke föras. I ExL har i 38 S upptagits etl stadgande som direkiutsäger att. innan beslut meddelas i fräga om enkelt förhandslilllräde ochdärmed sammanhängande spörsmål, parterna skall erhålla lillfälle yttra sig.Enligt remissprotokollel anses av allmänna processuella regler följa all såskall ske. varför del nämnda stadgandet icke har motsvarighet i förslaget.Väl är hörandel av motpart en allmänt gällande grundsats, men med denuppbyggnad RB har finns ej någon uttrycklig regel som i fall som det förevarande säkerställer att motpart erhåller tillfälleyttra sig. En uttrycklig regel därom är enligt lagrådets mening päkallad. Av de spörsmål som behandlas i 17 20 SS är det endastmedgivande till kvalificerat förhandslilllräde som är av beskaffenhet att skolalämnas genom dom. Övriga avgöranden träffas genom beslut. För besluts fattandekrävs enligl RB ej huvudförhandling. Huvudförhandlingen är däremot den normalaformen för den handläggning som föregår ett avgörande som har karaktär av dom.Den i första stycket upptagna regeln bör därför begränsas all gälla fräga omkvalificerat förhandstillträde. Med hänsyn till vad nu anförts förordar lagrådet attförsta sivcket erhåller följande lydelse: 'Före avgörande av fråga som avses i17 20 SS skall parterna erhålla tillfälle att yttra sig. Fråga omkvalificerat förhandslilllräde fär avgöras utan huvudförhandling." Enligl bestämmelsen i andra stycket av förevarandeparagraf får talan mot hovrättens avgörande beträffande kvalificerat förhandslilllrädeej föras. Atl beakla är att ett medgivande till kvalificerat förhandstillträdeinnefattar att själva saken till viss del avgöres. Medgivandet lämnas ju ocksägenom dom. Lämnas ej medgivande till kvalificerat förhands-tillträde, kommerden fräga som skulle slutligen avgjorts genom ett sädant medgivande i ställetatt prövas genom den slutliga domen och då gäller ej begränsning av fullföljdsräiten.Den omständigheten att viss tvistefråga t.ex. om innebörden i expropriationslillståndet avgöres genom dom om medgivande till kvalificerat förhandslilllräde i ställetför genom dom i ordinär väg synes ej utgöra skäl för att fullföljdsräiten skallvara olika. Möjliga tvistefrågor av denna art torde i expropriationsmål välvara begränsade. Men reglerna äger genom hänvisningar i annan lagstiftning t.exbyggnadslagen tillämpning även pä andra rättsområden och därvid ankommerfrågan huruvida lösningsrätt föreligger pä domstolen. Självfallet finnsmöjlighet att, i likhel med vad som gäller enligt 140 S byggnadslagenrörande enkelt förhandstillträde, i lag föreskriva att förhandstillträde fårske först sedan laga kraft ägande dom om lösningsrätten föreligger. Anmärkasmå att förslag till följdändringar i byggnadslagen och åtskilliga andra lagarav intresse i detta sammanhang ännu icke överlämnats till lagrådet. Oavsett omföljdändringar av nu angiven innebörd genomföres, kvarstår emellertid för expropriationsmålensdel de principiella skälen mot den föreslagna ordningen. Med hänsyn till vad nuanförts bör den föreslagna fullföljdsbegränsningen ej omfatta medgivande lillkvalificerat förhandstiUträde. Den i andra stycket upptagna regeln torde därförböra gälla ej hovrättens 'avgörande " i fräga som avses i 17 20 SS utanhovrättens "beslut' i sädan fråga. Videxpropriation frän samfällighel är såsom framhållits vid 1 kap. 1 S föremåletför expropriationen i själva verkel de skilda fastigheternas andelar i samfäUigheten.Denna omständighet synes ej utgöra hinder mot den i andra stycket föreslagnaordningen, dock endast under den ytterligare förutsättningen au expropriaiionenavser samtliga delägares andel i samfäUigheten. Denna förutsättning brister t.ex.i fall då staten ingår bland delägarna eller då en kommun, som exproprierar,själv äger fastighet som har del i samfäUigheten. För att stadgandets nuangivna innebörd skall tydligt framgå kan stadgandet lämpligen erhålla dennalydelse: 'Avser expropriation samtliga delägares andel i samfällighel eller delav denna och finns .... gemensam ersättning för delägarna i den mån ....'. Bestämmelseni fjärde stycket av förevarande paragraf har samband med bestämmelsen i 6 kap.I S andra stycket. Där stadgas atl reglerna om nedsättning ej gäller ersättningtill innehavare av särskild rätt, om rättigheten upphör eller begränsas utanalt fastigheten eller del av fastigheten avstås. Såväl i förevarande paragrafsom i 6 kap. 1 S andra stycket torde med uttrycket alt fastigheten eller del avfastigheten avstås åsyftas endast det fall atl fastigheten eller del av den tagesi anspråk med äganderätt. Nedsättning av ersättning till innehavare av särskildrätt liksom inskränkning i avtalsfriheten rörande sådan ersättning är alltså enliglförslaget begränsad till de fall dä äganderättsexpropriation sker eller medandra ord dä den särskilda rättens stäUning rubbas enligt 1 kap. 3 S. 1 dessafall är alltså säkerställt atl ersättning till innehavare av särskild rätt, somhar sämre läge i förmånsrältsordningen än panthavare, om det behövs tillfaller,ej rättighetshavaren utan panthavaren och att ersättning ej genomöverenskommelse kan eftergivas lill panthavarens nackdel. När däremot särskild rätlrubbas genom atl faslighet genom expropriation tages i anspråk med nyltjanderätieller servitutsrätt dvs. den situation som avses i 1 kap. 4 S torde enliglförslaget den ersättning som utgår på grund av rubbningen av rättigheten alltidtillfalla rällighetshavaren och full avtalsfrihet råda rörande ersättningen.Även i detta fall kan emellertid panthavarens ställning rubbas genom expropriationen.Som exempel må blott nämnas den situation att i en fastighet, belastad avsärskild rätt med förmånsrätt efter inteckningarna, genom expropriationtillskapas en särskild rätt med samma innehåll som den förut upplåtna. Genom expropriationenhar sistnämnda räll i realiteten upphört, medan den nya rätten har förmånsrättföre panthavaren. Det synes svårt finna nägon hållbar grund varför icke även idenna situation den för rättighetshavaren bestämda ersättningen i princip skalltillkomma panthavaren och varför ej avtalsfriheten skall begränsas. Nedsättning enligl 6 kap. 1 S och inskränkning i avtalsfrihet enligt denna paragraf börföljaktligen galla även i dessa situationer eller med andra ord-de som avses i1 kap. 4 S. Nedsättning och inskränkning i avtalsfriheten är däremol obehövlignär enligt 1 kap. 1 S andra punkten genom expropriation särskild rätt tillfastigheten upphäves eller begränsas: bortfallet eller minskningen avbelastningen på fastigheten kan aldrig lända panthavaren till skada. Med hänsyntill vad nu anförts bör undantagsregeln i förevarande paragrafs fjärde styckeoch 6 kap. 1 S andra stycket anges gälla då rättigheten upphör eller begränsasutan att fastigheten eller del av fastigheten tages i anspråk med äganderätt, nytijanderäueller serviiuisrätl. Tillfogas må endast att nedsättning även i den situationvarom 1 kap. 4 S handlar självfallet blott skall avse den del av ersättningentill rättighetshavaren som angives genom reglerna i 24 S. Dessa regler svnesså utformade att de ger ledning även i denna situation. Av skäl som anförts vid 5 kap. 25 S bör undanlagsregeln iandra stycket anges gälla det fall au räuigheien upphör eller begränsas utanatt fastigheten eller del av fastigheten tages i anspråk med äganderätt,nyttjanderätt eller servitutsrätt. Den förenkling av betalningen av expropriationsersättningensom den föreslagna regleringen i fråga om nedsättning innebär föranleder ingenerinran. Domstolens kontroll av att föreskrivna medgivanden lämnats lordeemellertid knappast kunna göras sä enkel som antydes i specialmotiveringen. Ennoggrannare prövning än vad där anges fär anses päkallad. Anteckning om innehavav pantbrev kan icke utgöra nägon säkerhet för alt den som är antecknad sominnehavare är den panträttshavare som skall lämna medgivande. Det synes äventveksamt om domstol bör underlåta att kräva att pantbrev företes enbart av detskälet att bank uppger sig vara panträtlshavare. Om domstolen utan nöjaktigkontroll godtager medgivande från någon som ej är innehavare av pantbrev och beslutaratl nedsättning ej skall ske. torde panträtlshavare som lider skada härigenomkunna vända sig med skadeståndsanspråk mot staten (3 kap. 2 och 3 SSskadeståndslagen, 1972:207). Till vad som anförts om alt fastighetsägaren skall visaupp pantbrev må anmärkas, att enligt förslaget avgörandet huruvida nedsättningskall ske eller ej är oberoende av om fastighetsägare lämnat medgivande,bortsett från vad som gäller på grund av hänvisningen till bestämmelserna om Lydelsen av paragrafens första punkt täckericke det fallet, an ingen borgenär finns som har panträtt men fastighetsägareninnehar pantbrev som utfärdats på grundval av inteckning i fastigheten. Det fåremellertid anses självklart, att om fastighetsägaren begär att nedsättning ejskall ske och visar att han innehar alla utfärdade pantbrev. nedsättning ej börföreskrivas. 1 förevarande paragraf anges utgångspunkten för den tidinom vilken nedsättning av expropriationsersättning och anmälan om att den erlagtsskall ske. Under specialmotiveringen till paragrafen sägs att nedsättning elleranmälan skall ske från det målet i dess helhet blivit avgjort.Om i mälet förekommer flera avgöranden, skall tiden räknas frän den dag dä detsista avgörandet vinner laga kraft. Uttrycket i motiven att målet i sin helhetavgjorts kan möjligen inge viss tvekan om därmed av ses atl även frågan om rättegångskosinadernaskall vara slutligt avgjord. Rimligen bör så inte vara fallet. Avsikten måstevara att endast samtliga frågor i saken skall vara avgjorda. Detta hör kommatill uttryck i lagte.Men. Det avgörande som sålunda avses skola ligga till grund förberäkning av fristen framgår enligt lagrådets mening ej klart av orden 'måletslutligt avgjordes'. Detta uttryck betyder nämligen i lagspråk genomgående attett lagakraftägande avgörande föreligger. Med hänsyn till vad i det föregåendeanförts bör i paragrafen anges att fristen räknas från "det att dom. sommedfört att samtliga frågor i saken avgjorts, vunnit laga kraft". Motsvarande uttryckssätt förekommer även i 8. 9 och 15 SS.Det förordas, att i dessa paragrafer ordet 'mälet' ersattes med orden"samtliga frågor i saken". Lagrådet fär hänvisa till vad som anförts vid 7 S. 1 paragrafen bör. såsom förordats vid 7 S. uttrvcket'målet' ersättas med orden 'samtliga frågor i saken'. Under hänvisning till vad som anförts vid 1 kap. I Sförordas, att i förevarande paragraf i ett andra stycke upptages ett stadgandeav innehåll att. om tillbehör till fastighet exproprieras med äganderätt,tillbehöret efter expropriationens fullbordan upphör att höra till fastigheten!även om det ej skiljes frän denna. 1 detla stycke torde vidare, såsom anförtsvid 5 kap. 10 S. även böra upptagas ett stadgande om expropriationensfastighetsbildande verkan. Såsom anförls vid 5 kap. 10 S lorde i förevarande paragrafböra upplagas ett stadgande om au bestämmelsen i 9 S om expropriationensfastighetsbildande verkan äger motsvarande tillämpning, när egendom övergåttpä den exproprierande enligt förevarande paragraf. Stadgandet torde lämpligenfä omfatta även vad i 9 S sägs om tillbehör till fastighet. 11 och 12 SS 1 enlighet med vad nu gäller upptages i förslaget en regelom att expropriationsrätten är förverkad om den exproprierande inte betalar expropriationsersättninginom den tid och pä del säu som är föreskrivet, såvida inle fastigheten redanövergått på honom på grund av kvalificerat förhandslilllräde eller på annalsätt. Denna verkan skall i motsats till vad som gäller vara definitiv förden exproprierande. Han skall alltså enligt förslaget inle efter medgivande avfastighetsägaren kunna begära att expropriaiionen skall fullbordas utan hinderav hans försummelse. Däremot skall enligl förslaget fastighetens ägare liksomnu kunna påfordra all expropriaiionen skall fullbordas.