prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Det synes förbundet egendomUgt och från systematisk sjmpunkt otillfredsställandeatt i lag ge en regel om jämkning av en skyldighet som är bara sedvanerättsligtnormerad. Även på andra punkter kommer den föreslagna lagen att hänga i luftentill följd av att på skadeståndsrättens centrala områden finns endast oskrivensedvanerätt. Detta leder enligt förbundet till att lagstiftningsarbetetlämpligen bör inriktas på en allmän lag om skadestånd, som i ett sammanhang förverkUgarbåda lagförslagen i »Skadestånd I» och »Skadestånd II». Endast härigenom kan ensystematisk godtagbar lösning nås. Också hovrätten för Nedre betvivlar lämpUghetenav att frågoma om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar brjis uttiU särskild lagstiftning. För att undvika oklarheter är det enligt hovrättensmening angeläget att detta speciella rättsområde inte görs till föremål förlagstiftning annat än i samband med den grundläggande allmänna skadeståndsrätten.Försvarets civilförvaltning ifrågasätter, om inte lagförslagen i 1958 årsbetänkande, »Skadestånd I» och »Skadestånd II» bör sammanföras tiU en lag.Enligt civilförvaltningen bör bestämmelsema förslag i modifieradform kunna inarbetas i lagen om arbetsgivares och arbetstagaresskadeståndsansvar såsom specialregler beträffande allmän förmögenhetsskadaeller skada av icke-ekonomisk art, uppkommen i samband med renodladmjmdighetsförvaltning. Även i anser att bestämmelserna i de båda förslagen bör kunnasammanföras. Maj:ts proposition nr 5 år1972 De tre utredningsförslag som ligger till grund för denlagstiftning jag nu föreslår innebär, att tre särskilda lagar skall genomföras,nämligen en lag med allmänna bestämmelser om skadestånd, en lag med vissabestämmelser om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar samt en lagom skadestånd i offentlig verksamhet. Fastän lagförslagen i stor utsträckningrör skadeståndsrättsUga frågor av allmän natur, vUka är gemensamma för deområden av skadeståndsrätten som behandlas, har frågan om en lagteknisksamordning av regelsystemen inte närmare diskuterats under utredningsarbetet. Denna fråga har däremot uppmärksammats underremissbehandUngen av »Skadestånd II». Flera remissinstanser bland demjustitiekanslem har, med utgångspunkt från att målet på för detskadeståndsrättsliga reformarbetet bör vara att samla de grundläggandebestämmelserna om skadestånd i utomobligatoriska förhållanden i en allmänskadeståndslag, förordat att man redan på detta stadium skapar stommen till ensådan lag genom att sammanföra de i »Skadestånd I> föreslagna reglema omskadestånd på grund av eget vållande med sådana allmänna bestämmelser omarbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar som avses medskadeståndskommitténs förslag i »Skadestånd II». Dessa remissinstanser har däremot med endast ett par undantag inte berört frågan om lämpligheten av enlagteknisk samordning av förslag och förslaget i »Skadestånd II». Desynes närmast ha förutsatt att särskild lagstiftning om det allmännasskadeståndsansvar skall genomföras, sedan lagstiftning om det aUmännaprincipalansvaret har skett. I ett flertal andra jrttranden över »Skadestånd II» har emellertid betonats det närasambandet mellan de frågor som behandlas betänkande och i»Skadestånd II» ochhar understrukits vikten av att de båda lagstiftningsfrågorna blir lösta i ettsammanhang. Härvid har från några håll ifrågasatts om inte särregler omskadestånd i offentiig verksamhet kan inarbetas i en lag om skadeståndsansvarför arbetsgivare och arbetstagare i allmänhet. En av remissinstanserna,nämligen försvarets civilförvaltning, har i det sammanhanget fört fram tankenpå ett sammanförande av lagförslagen förslag, »Skadestånd I» och»Skadestånd II» enda lag. Det finns enligt min mening åtskiUiga vägande skål somtalar för en lagteknisk samordning av skadeståndsreglerna på de områden som nuär aktuella. Allmänt sett är det ett självklart önskemål att lagstiftningen påett så vidsträckt område som skadeståndsrättens bUr så överskådUg och lättillgängligsom möjligt. Strävanden i sådan riktning har karakteriserat de lagstiftningsarbete på andra centrala rättsområden. Det harerbjudit påtagliga fördelar att på t. ex. familjerättens område kunnagenomföra sådana systematiskt genomarbetade lagkomplex som Majtts proposition nr 1972 423 föräldrabalk och ärvdabalk. Jagförutsätter att det pågående reformarbetet på exekutionsrättens område och ettsmåningom intensifierat lagstiftningsarbete på de områden som ursprungligenreglerades i bandelsbalken lag skall resultera i lagkomplex avliknande slag. Att man i det skadeståndsrättsliga reformarbetet måste gåfram på de partiella reformernas väg hindrar enligt min mening inte att manredan på ett tidigt stadium tillrättalägger lagstiftningstekniken efter en merlångsiktig målsättning. Även om en skadeståndslag måste få karaktären aven i många stycken ofullbordad byggnad med många tomma utrjmimen, bör den kunnages en sådan utformning i systematiskt och lagtekniskt hänseende, att man utanalltför djupgående ingrepp kan bygga vidare på den , efter hand somreformarbetet framskrider. Det är för tidigt att nu sia om vad som framdelesbör ingå i en allmän skadeståndslag. I vUken mån sådana skadeståndsregler somidag återfinns i skadeståndsrättslig speciallagstiftning småningom kanintegreras i en aUmän lag måste bli beroende på resultatet av det framtidareformarbetets olika etapper. Det kan däremot inte råda tvekan om attskadeståndsregler som är av grundläggande natur eller i övrrigt av allmän karaktärhar sin givna plats i en sådan lag. Med dessa utgångspunkter finner jag det naturligt ochföljdriktigt att lagstiftning på de tre områden av skade&tåndsrätten somnu är aktueUa sker genom att bestämmelsema på dessa områden sammanförs i enskadeståndslag. De regler om förutsättningarna för utomobligatorisktskadeståndsansvar som föreslås har det gemensamt att de rör ansvar på grund avvållande. Såväl de bestämmelser som motsvarar innehållet i 6 kap. SL som denya reglerna om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar är avgenerell natur och hänför sig inte tUl särskUda verksamhetsområden ellerspeciella skaderisker. En lagreglering av frågan om det allmännasskadeståndsansvar får visserUgen i högre grad karaktären av enspeciaUagstiftning, eftersom det hår delvis rör sig om en särreglering förvissa rättssubjekt och dessutom blir fråga om en reglering av ansvarigheten vidett visst slag av verksamhet, nämligen sådan som avser utövning av offentligmyndighet. Den offentliga sektoms expansion har å andra sidan medfört att dennaverksamhet sträcker sig över vidsträckta områden av samhällslivet. Från densjmpunkten har frågorna om skadestånd vid myndighetsutövning allmän karaktär.Som framgår av vad jag har anfört i det föregående vid min behandling av fråganom det allmäimas skadeståndsansvar (avsnitt 2.3.6.3.) skaU dessutom allmännaskadeståndsregler, bl. a. just de regler om skadestånd på grund av eget våUande de särskUda bestämmelsema om arbetstagares skadeståndsansvar inbegripna och om principalansvar som jag nu föreslår, i avsevärd omfattning tiUämpas iden offentliga verksamheten, även i den del av denna som avsermyndighetsutövming. Det är i och för sig naturligt att frågan om det allmännasskadeståndsansvar i dess helhet blir reglerad inom ramen för Maj:ts proposition nr 5 år1972 en enda lag. Med den utformning som en lagstiftning pådetta område får enligt mitt förslag blir det inte heller fråga om någonsärreglering på myndighetsutövningens område av samma detaljerade slag som i1958 års förslag. Lagstiftningen får i stället karaktären av enramlagstiftning som knäsätter grundläggande principer men överlämnardetaljutformningen av regelsystemet åt rättstillämpningen eller en framtidaspecialreglering för särskilda grenar av den offentliga verksamheten. Frånsystematiska synpunkter är det under dessa förhållanden naturligt att reglernasammanförs med sådana allmänna skadeståndsbestämmelser som det här i övrigt rörsig om, I enlighet med dessa överväganden förordar jag, att de nyareglerna om skadestånd på grund av eget vållande, om arbetsgivares ocharbetstagares skadeståndsansvar och om det allmännas skadeståndsansvar tas uppi en gemensam lag. Jag skaU i det följande i korthet beskriva hur en sådanlag enligt min mening lämpligen bör byggas upp i systematiskt och lagtekniskthänseende. Det är naturligt och med tanke på en framtida påbyggnadav lagen nödvändigt att denna delas upp i avsnitt. Föreskrifter som rörlagens till-lämpningsområde eller innehåller definitioner o, d. bör placeras iett inledande avsnitt. I fråga om de grundläggande bestämmelserna om skadeståndsansvaretsförutsättningar ligger det nära till hands att behandla frågor om skadeståndpå grund av eget vållande för sig och ansvarighet för annans våUande för sig.I anslutning tUl de grundläggande ansvarsreglerna på dessa båda områden bör iprincip också tas upp de särbestämmelser som för olika faU modifierarskadeståndsansvaret enligt dessa ansvarsregler. Vissa avsteg härifrån är dock påkallade.Bestämmelserna om arbetstagares skadeståndsansvar har sådan räckvidd och sånära samband med principalansvarsreglerna och reglerna om det allmännasskadeståndsansvar att de lämpligen bör placeras i ett särsldlt avsnitt efter desistnämnda reglerna. Som jag redan har framhållit i olika sammanhang råder ettnära samband meUan de nya principalansvarsreglerna och bestämmelserna om detallmännas skadeståndsansvar vid skada genom offentlig myndighetsutövning. Detsynes mig därtör lämpligt och torde också från laglekniska synpunkter varafullt möjligt att sammanföra dessa regelkomplex i ett gemensamt avsnitt. Jagvill i detta sammanhang ta upp ett par speciella samordningsproblem avlagteknisk art som anmäler sig vid utformningen av detta avsnitt. Avsnittet bör lämpligen inledas med en grundläggandebestämmelse om arbetsgivares principalansvar för person- och sakskada. En sådanbestämmelse blir i överensstämmelse med vad jag har utvecklat utan vidaregällande i sådan offentlig verksamhet som inte avser myndighetsutövning. I ochför sig skall staten och kommunerna bära principalansvar även för person- ocbsakskada som de i allmän tjänst anställda vållar vid utövning av offentligmyndighet. På detta område skall emellertid gälla vissa Maj:ts proposition nr 1972 425 särbestämmelser om inskränkningar i skadeståndsansvaret(standardregeln, passivitetsregeln). Härtill kommer att det allmänna kommer attbära skadeståndsansvar för person- och sakskada genom myndighetsutövming ocksåi vissa fall då sådan skada vållas av någon som inte intar sådan ställning atthan kan ådra det allmänna principalansvar (t. ex. när skada av detta slagvållas av ett privaträttsUgt subjekt som har anförtrotts offentlig myndighetsutövming).Under dessa förhållanden anser jag det mest följdriktigt att frågan omförutsättningarna för statens och kommunernas skadeståndsansvar inommyndighetsutövningens område regleras i en enda gemensam bestämmelse. Dengrundläggande bestämmelsen om arbetsgivares principalansvar skaU aUtså intevara tUlämplig inom detta område. En erinran härom bör ske i omedelbaranslutning tUl denna bestämmelse. Vid min behandling av frågan om undantag från reglerna omdet allmännas skadeståndsansvar för skada som vållas av lots genom fel ellerförsummelse vid lotsning har jag uttalat, att en sådan undantagsbestämmelsebör vara genereU, dvs. gäUa oavsett om skadan har vållats genommjmdighets-utövming från lotsens sida eller inte (avsnitt 2.3.6.6.). Undantagetbör därför hänföra sig tiU såväl den grundläggande bestämmelsen omarbetsgivares principalansvar som regeln om skadeståndsansvar för det allmännaför skada vållad vid utövning av offentUg myndighet. På motsvarande sätt bör den undantagsregel som jagförordar i fråga om sådan skada i följd av trafik med motorfordon för vilkenersättning skall utgå enligt trafikförsäkringslagstiftningen (avsnitt 2.2.4.7. )hänföra sig tUl båda de nyssnämnda ansvarsreglerna. Slutligen vUl jag erinra om att den regel om möjlighet attjämka principalansvar som jag föreslår (avsnitt 2.2.4.6.) enligt vad jag harutvecklat vid min behandling av frågan om det allmännas skadeståndsansvar(avsnitt 2.3.6.14.) skall vara tillämplig också på staten och kommun i fråga omansvaret för skada vid offentUg mjmdighetsutövning. Även denna jämkningsregelbör alltså hänföra sig till båda de ansvarsbestämmelser som jag harberört. Bestämmelser som är gemensamma för allt skadeståndsansvarsom grundar sig på den nya lagen bör sammanföras och placeras i ett särskiltavsnitt i slutet av lagen. Hit hör först och främst vissa bestämmelser som nuåterfinns i 6 kap. SL och som genom analogisk tillämpning har blivit gäUandeockså inom den utomobligatoriska skadeståndsrätten i övrigt. Det gäller till enbörjan reglerna om verkan av den skadelidandes medvållande (6: 1 andra punktenSL) om skadeståndets beräkning vid personskada (6:2 SL), om ersättning tillefterlevande för mistat underhåll när någon blivit dödad (6:4 SL) och omsolidariskt ansvar för flera skadeståndsskyldiga (6: 5 SL). Genom att den allmänna culparegel som enligt mitt förslagskall lagfästas avser bara person- och sakskada blir det som jag harframhållit (avsnitt 2.1.4.3.) nödvändigt att i en särsldld bestämmelse i dennya lagen 426 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 ta upp motsvarighet tUl 6 kap. 1 § första punkten SL tUlden del lagrummet avser skadeståndsansvar för ren förmögenhetsskada orsakadgenom brott. Eftersom de nya principalansvarsreglerna i enUghet med vad jag harutvecklat i det föregående (avsnitt 2.2.4.5.) skaU bU tUlämpliga också i frågaom ren förmögenhetsskada som en arbetstagare i tjänsten vållar genom brott, ärdet också här fråga om en bestämmelse med generell giltighet inom den nyalagens tUlämpningsområde. Den bör därför placeras i det nyssnämnda avsnitt somskall innehålla gemensamma bestämmelser. Frågan om det allmännasskadeståndsansvar för ren förmögenhetsskada avses dock bli exklusivt regleradgenom de särskilda bestämmelser härom som jag har diskuterat i det föregående(avsnitt 2.3.6.) och den aktueUa bestämmelsen bör därför inte avse de fall somomfattas av reglerna om det aUmännas ansvar. Ilikhet med den särskilda bestämmelsen om ansvarighet för ren förmögenhetsskadaorsakad genom brott bör den regel som skall motsvara föreskriften i 6 kap. 3 §SL om ersättning för psykiskt lidande och om skyldighet att i vissa fallbekosta tryckningskostnad placeras bland de gemensamma bestämmelserna (jfravsnitt 2.2.4.5.). Detsamma gäller i fråga om den bestämmelse om frihet frånansvar för skada genom underlåtenhet att avslöja brott som enligt vad jagtidigare har sagt (avsnitt 2.1.4.7.) skaU tas upp i den nya Isigen och skaU isak motsvsura 6 kap. 5 § SL tiU den del lagrummet föreskriver sådanansvarsfrihet. TiU de gemensamma bestämmelserna är slutligen också atthänföra den nya bestämmelse om vad som är ersättningsgUl skada vid sakskada somjag föreslår (avsnitt 2.1.4.9. Frågan om den nya lagens detaljutformning i systematisktoch lagtekniskt hänseende kommer jag att beröra närmare vid min behandling avde enskilda bestämmelserna (avsnitt 5.1. Maj:ts proposition nr 1972 427 FÖLJDÄNDRINGAR I ANNAN LAGSTIFTNING Den lagstiftning jag nu föreslår ger anledning attöverväga frågan om behovet av följdändringar i gällande lagstiftning. Reglerna om skadestånd på grund av eget vållande(behandlade i avsnitt 2.1.) iimebär med endast ett fåtal jämkningar utanprincipiell räckvidd en kodifiering av gällande rätt och påkallar inte någrasärskilda överväganden i detta hänseende. Jag har tidigare berört frågan om förhållandet meUan denya bestämmelserna om arbetsgivares principalansvar och redan existerandelagstiftning om principalansvar eUer rent objektivt ansvar för arbetsgivare(avsnitt 2.2.4.7. ), och jag kommer att gå in närmare på vissa hithörandespörsmål vid min behandling av de enskUda bestämmelserna (avsnitt 5.1.3.1.). Idenna del ger emeUertid den nya lagstiftningen inte upphov tiU några följdändringari gällande lag. Den nya lagstiftningen om det allmännas skadeståndsansvarger anlednmg att ta upp frågan om ett upphävande av 1899 ärs lag om ersättningav allmänna medel i vissa faU för skada som förorsakats av ämbets- eUertjänstemän m. fl. (redogörelse för lagen har lämnats i avsnitt 1.1.1.3.). Intenågon av de existerande lagar eller författningar i övrigt som innehållerbestämmelser om skadeersättning av aUmänna medel bygger på skadeståndsrättsliggrund och de bör därför fortfara att gäUa i oförändrat skick också efter detatt den nya lagstiftningen har genomförts. Vidareföranleder den nya lagregeln om lindring av skadeståndsansvaret förarbetstagare särskUda överväganden rörande behovet att upphäva eUer ändraexisterande jämkningsregler för bl. a. vissa kategorier arbetstagare. Det gäUerjämkningsbestämmelserna i sjölagen, sjömanslagen och luftfartslagen, despeciella skadeståndsreglerna för befälhavare på eUer förare av krigsmaktensfartyg eUer luftfartyg, jämkningsreglema i en del arbetsrättsliga lagar samtvissa jämkningsbestämmelser inom associationsrätten. Jag har redogjortför dessa bestämmelser (avsnitt 1.1.1.1. och 2.4.1.2.). Därjämte påkallar denya bestämmelserna ett ställningstagande tiU frågan om behovet av en ändring iregeln i 3 § bUansvarighetslagen om fördelningen av skadeståndsansvaret enligt2 § denna lag mellan ägare och förare av motorfordon. Vid min behandling av frågan om förfarandet för prövningav skadeståndsanspråk mot det allmänna på grund av fel eUer försummelse vid utövningav offentiig myndighet (avsnitt 2.3.6.16.) har jag förordat en särskUdbestämmelse om att skadeståndstalan mot staten i vissa faU skaU väckas i högstadomstolen eller i hovrätt. En hänvisning av samma slag som finns i 2 kap. 2§ andra stycket RB bör därför införas i regeln i 3 kap. 3 § RB om forumprivilegiatum i högsta domstolen för vissa högre Maj:ts proposition nr 5 år1972 Jag återkommer till denna fråga vid minbehandling av de enskUda bestämmelsema (avsnitt 5.2. I förevarande avsnitt kommer jag att behandla årsnyssnämnda lag, särskUda jämkningsregler för arbetstagare, jämknmgsregler iassociationsrätten och fördelningsregeln i 3 § bUansvarighetslagen. lag om ersättning av aUmänna medel i vissafall 4.1.1. Kommittén angående det aUmännas skadeståndsansvar föreslårsom jag har nämnt (avsnitt 2.3.2.6.) att i den nya lagstiftningen omskadestånd i offentlig verksamhet tas upp en genereU regel om det aUmännas ansvarighetför omhändertagen egendom. Den regel kommittén föreslår innebär, att i dettahänseende skall tiUämpas vad som gäller angående enskUt förvar (12 §).Bestämmelsen blir enligt sin lydelse tiUämplig bl. a. när skada har uppkommitpå egendom som har mottagits för exekutiv åtgärd. Kommittén föreslår medhänsjm härtiU att lag om ersättning av aUmänna medel i vissa fall förskada, som förorsakats av ämbets- eller tjänstemän m. fl., upphävs och attfrågan om ersättning för skada med anledning av förskingring av tjänsteman inomexekutionsväsendet i fortsättningen behandlas enligt den föreslagna nyalagstiftningen. 4J..2. Kommitténs förslag om upphävande av lag har intemött några invändningar under remissbehandlingen. lag om ersättning av allmänna medel i vissa faUför skada, som förorsakats av ämbets- eller tjänstemän m. fl., avser skadefaUdå egendom som befattningshavare inom utsökningsväsendet har tagit om hand fördet allmännas räkning har gått förlorad tUl följd av brottsligt förfarande itjänsten av sådan befattninghavare. EnUgt kommittéförslaget skall dessaskadesituationer underkastas en särskUd reglering i den föreslagna lagen omskadestånd i offentlig verksamhet av innebörd att det allmänna i dessa faU blirersättningsskyldigt enligt de regler som gäUer om depositaries ansvar. Ianslutning härtUl föreslår kommittén att lag upphävs. Detta förslaghar allmänt godtagits under remissbehandlingen. Av skäl som jag har utvecklat i det föregående (avsnitt2.3.6.10.) skall någon särskUd bestämmelse om det allmännas ansvarighet förskada på omhändertagen egendom inte tas upp i den skadeståndslag som jagföreslår. Jag har härvid förutsatt, att allmänna regler om depositariesskadestånds- Maj.-ts proposition nr 1972 429 ansvar kan komma att bli direkt eUer analogiskt tiUämpligai åtskUliga hithörande fall. Det gäller även sådana fall som f. n. omfattas av1899 års lag. Meu oavsett hur rättsbUdningen i det hänseendet kommer attgestalta sig är det tydligt att ersättningsskyldighet för detaUmänna i samtliga de fall som f. n. regleras lag i varje fallkommer att inträda enligt den huvudregel om ansvar för stat och kommun förskada vållad genom fel eller försummelse vid myndighetsutövming som jagföreslår. Ersättningsskyldigheten kommer undantagslöst att ha samma omfattningsom enligt bestämmelserna lag, eftersom standardregeln uppenbarligeninte kan leda tUl inskränkning i det allmännas ansvarighet när skada har vållatsgenom uppsåtiigt handlande i tjänsten av ämbets- eller tjänsteman och inteheller de övriga särbestämmelser om inskränkningar i det allmännasskadeståndsansvar som föreslås kan bli aktuella i hithörande fall. Under dessaförhållanden bör, i enlighet med vad kommittén har föreslagit, lagupphävas. SpecieUa jämkningsrler för arbetstagare 42.1. Den reglering av förhåUandet mellan arbetstagare ocharbetsgivare resp. meUan arbetstagare och tredje man som skadeståndskominitténföreslår är enligt kommittén allmängUtig och således mte begränsad till vissaslags anställningar. Kommittén har därför övervägt, huruvida de särskUda jämkningsreglerför arbetstagare som finns i bl. a. sjölagen, sjömanslagen och luftfartslagenbör upphävas eUer jämkas tiU närmare överensstämmelse med kommitténs förslag.Det kan enligt kommittén inte påvisas några sakUga skäl för att behandlaanställda på annat sätt inom sjörättens och lufträttens områden. Kommittén hartrots detta inte ansett det nödvändigt att ändra nämnda bestämmelser, eftersomdess förslag får anses innefatta en principiell reglering av allmän räckviddför olika slags anställningsförhållanden. Lydelsen av de äldrejämkningsreglerna utgör enligt kommittén inte hinder mot att anpassatUlämpningen tUl de principieUa synpunkter som ligger tUl grund för kommitténsförslag låt vara att tUlämpningen av jämkningsreglerna alltid kräver hänsyntUl anställningens art. Om man bortser från vissa jämkningsbestämmelser iassociationsrätten vilka behandlas i ett följande avsnitt (4.3.) harkommittén inte heller i övrigt funnit anledning att föreslå ändring i ellerupphävande av existerande speciella jämkningsregler för arbetstagare. I denmån gällande jämkningsbestämmelser är förmånligare för en arbetstagare änförslagets regler bör enligt kommittén de äldre bestämmelserna tUlämpas. Såkan enligt kommittén bli fallet beträffande reglerna om bortfall avskadeståndsansvaret i vissa fall för förare och befälhavare på krigsmaktensfartyg eller luftfartyg. Maj:ts proposition nr 5 år1972 ståndpunkt har i aUmänhet godtagitseUer lämnats utan erinran under remissbehandlingen. i Stockholmslän har dock ansett den logiska slutsatsen av kommitténs ställningstagandevara, att de särskUda jämkningsreglerna på sjörättens och lufträttens områdenupphävs. Kommittéförslagets jämkningsregler för arbetstagare är avgenerell natur. De skall enligt kommittén tillämpas på alla arbetstagare. Ensådan tillämpning anser kommittén möjlig inom ramen för de speciellajämkningsregler som finns för vissa kategorier av arbetstagare. Existerandespeciella jämkningsregler behöver därför enligt kommittén inte upphävas ellerändras. I den mån sådana regler är förmånligare för arbetstagarna än de nyareglema skall de äldre bestämmelserna tillämpas. En remissinstans har förordat att jämkningsreglema inomsjö- och lufträtten upphävs. I övrigt har kommitténs ståndpunkt godtagits. För egen del har jag inte några sakliga erinringar mot desynpunkter som kommittén har anfört beträffande tiUämpningen av den nyaregleringen av arbetstagares skadeståndsansvar i fråga om sådana arbetstagaresom enligt specieUa jämkningsregler kan få jämkning av sittskadeståndsansvar med anledning av vållande i tjänsten.