prop · FV0372 · 1972-12-31 00:00:00 — Ifråga om genomförandet av förslaget om gemensam ram för bostäder ochbostadskomplement anför DFB att förslaget lättare kan genomföras, omkommunerna upprättar kommunala bostadsbyggnadsprogram där även lokalbyggandetbeaktas. Enutvidgning av innehållet i de kommunala bostadsbyggnadsprogrammen kangenomföras tidigast i de program som redovisas . Från dessaprogram kan uppgifter erhållas tUl ledning för den ramfördelning som skallgöras i mitten av och avse . Avräkning mot en gemensam ram förbostäder och bostadskomplement kan sålunda enligt DFB ske tidigast fr. o. m. år1974. Motbakgrand av dessa tidsperspektiv föreslår DFB attprincipbeslut fattas att en gemensam ram för bo- städer och bostadskomplement som uppförs med statligt stödinförs fr. o. m. , att i statsverkspropositionen tiU riksdagframläggs förslag tUl ram för projekt som skall uppföras med statligabostadslån, att som obligatorisk uppgift i de kommunalabostadsbyggnadsprogrammen fr. o. m. programmet för skallingå bedömningar av omfattningen av lokalbyggandet med statligt stöd underperioden, att får i uppdrag att utarbeta anvisningarför en redovisning i de kommunala bostadsbyggnadsprogrammen av det planeradelokalbyggandet. Remissyttrandena över DFB:s förslag De av delegationen angivna syftena med översynen av nuvarandesystem för att bestämma bostads- och lokalbyggandets omfattning - attåstadkomma en kvantitativ styrning av resurserna för lokalbyggandet, attunderlätta ett samordnat byggande av bostäder och bostadskomplement och attskapa förutsättningar för en bättre sam" ordning av den statligalångivningen och prioriteringen på kreditmarknaden - har vunnit anslutningbland samtliga remissinstanser som har uttalat sig om dessa syften. Till dessahör .socialstyrelsen, AMS, , statens nämnd församlingslokaler, länsstyrelserna i , , Göteborgs- och Bohussamt , servicekommittén, boendeutredningen, riksbanksfuUmäktige,, , ochSvenska byggnadsarbetareförbundet. anser att huvudprincipen i det framlagdaförslaget - att byggandet av bostäder och servicelokal er skall ses som enhelhet och i handläggningen behandlas som en sammanhållen problematik -hggerväl i linje med de långsiktiga mål för finansieringen som kommittén har angetti sitt betänkande Boendeservice 2. finner delegationenssyften angelägna och anser det utomordentiigt viktigt av både ekonomiska ochsociala skäl att ett samordnat utbyggande av bostäder och bostadskomplementunderlättas. hänvisar till att förbundettidigare har pekat på den bristande samordningen av krediter till bostäder ochbostadskomplement och framhållit angelägenheten av att en översyn av nuvarandesystem sker. Några remissinstanser, däribland iÖstergötlands län, ansluter sig till syftet att åstadkomma överensstämmelsemellan reglerna för statsbelåning och prioriteringsregler menställer sig tveksam tiU om införandet av en kvantitativ styrning av resursernaför lokalbyggandet är en nödvändig åtgärd. och anser att samordningen när det gäUer kreditgivningensynes välbetänkt men är tveksam om kommunens rätt att fritt fördela resursernamellan bostäder och lokaler ökar kommunens handlingsfrihet i jämförelse mednuvarande förhållanden. förordar mera långtgående samordning mellanbostadsbyggandet och dess följdinvesteringar i vidare mening, t. ex. ävenvägar, reningsverk, skolor m. m., och erinrar om de förslag som har förts frami förbundets utredning Bygg 70. Förbundet ansluter sig tiU DFB:s slutsatser attnuvarande regler för att bestämma bostadsbyggandets omfattning endast i ringagrad är ägnade att bestämma omfattningen av det lokalbyggande somfinansieras i samband med bostadsbyggandet. Liksom DFB anser vidare förbundetatt syftet med reglema - att bestämma hur stora samhällsresurser byggandet kan tiUåtasta i anspråk - blir bara delvis tUlgodosett, så länge omfattningen avlokalbyggandet inte styrs bättre än f. n. Delegationensförslag att en gemensam ram för bostäder och lokaler införs tillstyrks av aUaremissinstanserna utom ett par länsbostadsnämnder. Svenska kommunförbundetanför sålunda att fastställandet av en gemensam ram för byggande av bostäderoch bostadskomplement med statliga lån innebär påtagliga fördelar jämfört mednuvarande system. Det föreslagna systemet ger möjlighet att byta ut bostadsytamot lokalyta och omvänt inom den givna ramen och ger alltså utrymme för ökadflexibilitet i byggandet. Svenska tiUstyrker förslaget om gemensamram och säger sig dela delegationens uppfattning att kommunerna utan risk försnedvridning av proportionerna mellan byggande av bostäder och lokaler skallkunna handha denna fördelning. Också finner att förslaget öppnar goda möjlighetertiU en enkel lösning av de praktiska problem som har varit förknippade medlokalbyggande i samband med bostadsbyggande. Det är värdefuUt att fördelningenmellan bostäder och lokaler kan göras på nivå inom en given ram.Möjligheter till förbättrad planering öppnas härigenom och den enskildakommunen får bättre tillfälle att förverkliga sin målsättning i fråga omboendeservice. Samma uppfattning har servicekommittén, som betonar att engemensam ram ger kommunerna bättre möjligheter att anpassa boendemiljön tiU de boendesbehov och skapar förutsättningar för en bättre tidsmässig samordning avbostadsbyggandet och dess kompletteringsinvesteringar. Kommittén framhåUervidare att syftet med den av kommittén föreslagna särskilda lånefonden förvissa bostadskomplement tUlgodoses genom den av DFB föreslagna gemensammaramen. Riksbanksfullmäktigehar ingen erinran mot det föreslagna ramsystemet. Utöver ökadstyrningsmöjlighet torde ett ramsystem som inkluderar bostadskomplement ävenmedföra en bättre ekonomisering i byggandet. Dengemensamma ramen ger bättre flexibilitet genom att den enskUda kommunen iönskad utsträckning kan disponera sin del av den gemensamma ramen antingen tUlbostäder eller tiU bostadskomplement. Växlingen i behovet av dessa bådaelement i bostadsförsörjningen kan vid sådan ramstyrning bättre tillgodoses änvid separata ramar. Flertalethörda länsbostadsnämnder är positiva till förslaget om gemensam ram förbostäder och bostadskomplement. Till dem hör länsr bostadsnämnderna iJönköping, , och . i Stockholmslän tillstyrker förslaget med motiveringen att man om förslaget genomförs fårbetydligt större möjligheter att möta variationerna i lokalbyggandet. Någonrisk för att kommunerna i en situation med brist på bostäder annat än renttillfälligt och i rena undantagsfall eftersätter byggandet av nödvändigabostadskomplement föreligger knappast. NegativtiU förslaget är länsbostadsnämnden i , eftersom gemensammaramar bedöms medföra bl. a. väsentligt merarbete och risk för besväranderyckighet i det rena bostadsbyggandet. Nämnden föreslår i stället attprioriteringen av krediter för bostadskomplement sker genom kreditlistning.Spärr för länsbostadsnämndens list-ning kan införas genom maximerad länsram förbostadskomplement som då inte bör omfatta i bostadshus insprängda mindrelokaler. Även länsbostadsnämnden i anser att DFB:s förslaginnebär vissa väsentliga nackdelar. Nämnden syftar i första hand på denvalsituation en kommun kan komma i när efterfrågan på bostäder är stor ochservicen behöver byggas ut. Kraven på att servicen byggs ut i stortsett är både starka och legitima. Mot bakgrund av de kraftigavariationerna i lokalbyggnadsvolymen kan kommunernas valsituation bh i detnärmaste orimlig. I många kommuner med likartat näringsliv växerutbyggnadsbehovet parallellt, varför utjämning genom samråd meUan kommunernaförsvåras. Om DFB:s förslag genomförs, måste även länsramarna varieras tUlår med hänsyn till lokalbyggnadsbehovet, vilket torde vara betydligt mer svåradministreratän när det gäller fördelningen på länsplanet. Också länsbostadsnämnden iVästmanlands län framför som alternativ till rambeläggning av lokalbyggandetett system som bygger på de listor som nämnderna upprättar tiU ledning förbankernas kreditgivning. Medanledning av DFB:s påpekande om att en kombination av DFB:s ochservicekommitténs förslag i vissa faU innebär att dubbla ramar kan komma att tiUämpasanför SÖ bl. a. följande. SÖ accepterar i princip inte att den beräknadekostnaden för ett skolbygge överstiger bidragsunderlaget. Det kan tänkas rådaolika uppfattningar i länsbostadsnämnd resp. SÖ om när ett bygge är dyrt. SÖframhåller i sammanhanget sin uppgift att se till att en ökning avinvesteringsramarna inte medför ökade byggnadskostnader. Det bör emellertidenligt SÖ vara möjligtatt i gemensamma anvisningar från och SÖ reglera förhåUandet.Om så blir faUet syns inte några praktiska eller principiella hinder mot dubblaramar föreligga. Bostadsstyrelsenoch några länsbostadsnämnder har behandlat frågan om regler för bestämning av pantvärdeloka-lernasomfattning och karaktär, framför allt tilllämp-ningen av den s.k. 50 %-regeln.Sålunda påpekar att en totalram minskar motiven för en strikt tiUämpningav -regeln och hemstäUer, i enlighet med vad styrelsen föreslog i sin anslagsframstäU-ningför /72, att regeln modifieras. i Malmöhuslän anser däremot att en skärpning av regeln behövs, förslagsvis tiU avvåningsytan. Även länsbostadsnämnden i län menar att -regeln börses över eller uttryckas på ett mera koncist sätt. Vidare anser nämnden, liksomlänsbostadsnämnden i , att föreskrifterna om vilka lokaler somfår inräknas i pantvärdet bör kompletteras, bl. a. med hänsyn tiU den ökadeandelen integrerade lokaler. Ettstort antal remissinstanser tiUstyrker förslaget att uttrycka ramen i kvadratmetervåningsyta. TUl dessa hör , samtliga länsbostadsnämnder somhar tillstyrkt förslaget om gemensam ram, de länsstyrelser som har behandlatfrågan. säger sig ännu saknaförutsättningar att ta definitiv ställning till frågan om vilket mått ramenskall uttryckas i. Denna fråga omfattas av utredningens uppdrag och kommer attprövas i ett senare skede av utredningens arbete. Förslaget att uttrycka rameni kvadratmeter förefaller enligt utredningen välgrundat i nuvarande läge. Fleraremissinstanser ifrågasätter om kvadratmeter våningsyta i längden är detlämpligaste rammåttet. Enligt servicekommitténs mening bör närmare undersökasom pantvärderamar är lämpliga och ändamålsenliga. Svenska hänvisartill att boendeutredningen har tUl uppgift att bl. a. pröva ramfrågorna. Detär därför riktigt att ge boendeutredningen frihet att göra sina övervägandenoch komma med förslag i detta avseende. anseri likhet med DFB att det kan finnas avgörande skäl för att övergå till finansieUarammått men att effekterna av en sådan reform först måste noga utredas så att eventueUanegativa bieffekter kan elimineras. Liknande synpunkter anläggs av riksbanksfuUmäktige,som menar att en ram i värdetermer skulle ha betydande fördelar. Även om man avpraktiska skäl t. v. får acceptera att ramarna bestäms i kvadratmeter, börutredningsarbetet fortsätta med syfte att övergå till värdemässigtbestämda ramar. Produktionskostnadsramar är då enligt fullmäktiges mening avsärskilt intresse eftersom de skulle ge det starkaste incitamentet till kostnadsnedpressning,SBEF, Svenska byggnadsindustri- och franUiåller starkt nödvändigheten av att denvärdemässiga omfattningen av byggandet beräknas och får ligga till grund förfastställandet av ramarna. Detta är nödvändigt inte minst för att man skaUkunna göra bättre bedömning av kreditmarknadsanspråken och bättre avvägningargentemot andra sektorers behov. Även postbanken och Svenska sparbanksföreningenförordar en ram uttryckt i värdetermer framför en ram i kvadratmetervåningsyta. Många remissinstanser understryker vikten av att den gemensammaramens omfattning blir sådan att det rena bostadsbyggandet inte begränsas.Till dessa hör bostadsstyrdsen och flera länsbostadsnämnder, fleralänsstyrelser, boendeutredningen och , påpekar att denföreslagna ramkonstraktionen kan få negativa effekter på lokalbyggandet, omden totala ramen för kommunen blir otillräcklig. Flera andra remissinstanserbetonar starkt angelägenheten av att ramen inte bestäms ensidigt på grundvalav tidigare lokalbyggande utan på grundval av det faktiska lokalbyggnadsbehovet. Några länsbostadsnämnder anför vissa betänkligheter mot deav DFB framförda förslagen i fråga om ramsystemets konstruktion och bostadsbyggnadsplanen.Enligt länsbostadsnämnden i bör såväl bostads- somlokalbyggandet avräknas mot ramen vid beslutstillfället. I den mån utjämningbehövs mellan ohka år, bör den åstadkommas genom ett från länsplanet förmedlatsamråd meUan kommunerna. Vidare torde en större del av ramarna behöva sparassom reserv än vad som hittUls har skett. Motsvarande synpunkter harlänsbostadsnämnden i . i länanser att variationerna i lokalbyggnadsvolymen kan mötas endast medramutvidgningar. Systemet med samråd mellan kommunerna finner nämnden vara svårtillämpati regioner av typ , där näringslivsutveckling och därmedbostadsbyggnadsbehov löper paralleUt i de olika orterna. iÖstergötlands län föreslår att lokaler som utgör komplement till befintligservice i bostadsområden vilka har påbörjats före utgången av fårpåbörjas utan ramavräkning fram till utgången av . Styrelsen för stadshypotekskassahävdar att gällande författningsbestämmelserom stadshypo-teksinstitutens utlåninginte torde medge att lån lämnas mot säkerhet av objekt av typ skollokaler,bibliotek, samlingslokaler etc. Egendom som skaU belånas skall nämligen enligt gäUandeförordning vara bebyggd för att användas huvudsakligen till bostäder elleraffärslokaler. Detav staten stödda lokalbyggandet i bostadsområden har betydande omfattning.Lokalbyggandet i samband med bostadslångivningen uppgick tiU närmare700 milj. kr. och byggandet för behov har uppgåtttill 400-500 mUj. HärtiU kommer byggandet med särskilt statligtstöd av barnstugor, allmänna samlingslokaler, ungdomslokaler,fritidsanläggningar m. m. Det statliga stödet har tiUkommit genom en raddelreformer allt eftersom skilda behov har uppstått och kunnat tillgodoses.Behovet av större enhetlighet i fråga om både målen och formerna för statensstöd till det lokalbyggande som utgör ett komplement till bostadsbyggandet harbehandlats av servicekommittén i betänkandet Boendeservice 2. Liksom servicekommitténanser jag att stödet nu har fått sådan storlek och betydelse att det finns skälatt åstadkomma bättre samordning av de statliga insatserna och att se över reglemaför det statliga stödet till lokalbyggandet på olika områden. De allmänna måleni dessa hänseenden har jag berört i prop. 1972: I (BU. 13 s. 250), som jag fårhänvisa till. För bostadslångivningen ärlåneunderlag och pantvärde centrala begrepp. På grundval av låneunderlagetbestäms det statliga lånets storlek, medan lånesäkerhetens förmånsrättslägebestäms av pantvärdet. Vissa lokaler med nära anknytning till de boendes behovfår räknas in i låneunderlaget och kan alltså finansieras med statliga lån.Andra lokaler får inte ingå i låneunderlaget men väl i pantvärdet, vilketinnebär att de inte kan finansieras med statliga lån men att utrymme ges förbottenlån med förmånsrätt före det statliga lånet. Slutligen finns vissalokaler som inte får räknas in i vare sig låneunderlag eller pantvärde. Beträffandede regler för bostadslån som bestämmer i vilken omfattning och på vilkavillkor lokaler får beaktas i långivningen vill jag särskilt framhållabetydelsen av den s.k. 50 %-regeln. Den utvecklades i praxis redan under1940-talet och innebar att lån utgick endast för hus, vars lägenhetsyta tiUminst hälften upptogs av bostäder. Denna praxis, som syftade till attkoncentrera långivningen tiU bostadshus i egentlig bemärkelse, omvandladesgenom beslut av riksdag till en fastställd låneregel. Samtidigtöppnades möjlighet att efter prövning i varje särskUt faU göra undantag frånregeln när det gällde lokaler som utgjorde naturliga komplement tiU bostädernaoch en disposition av bebyggelsen enligt 50 %-regeln framstod som mindrelämplig från fastighetsekonomisk synpunkt. Genom beslut av riksdagfick 50 %-regeln ett i viss mån ändrat innehåU. Beslutet innebar attlångivningen (låneunderlaget) i princip skulle omfatta sådana lokaler, somutgjorde naturliga och nödvändiga komplement tUl bostäderna inom ett mindrebostadsområde, där bostäderna hade tillkommit med statiiga lån. Pantvärdetskulle få överstiga låneunderlaget med värdet av mark, byggnad eller annannyttighet som inte omfattades av låneunderlaget. Någon annan begränsning ifråga om pantvärddokalernas omfattning och karaktär skulle inte finnas än att pantvärdelokalernasyta i ett hus inte fick överstiga den sammanlagda ytan av bostadsutrymmen ochav lokaler som ingick i låneunderlaget. Härigenom fick 50 %-regeln det innehållsom den aUtjämt har. Dennu beskrivna ändringen av lånereglerna bar inneburit en anpassning dels tillbehoven av boendeservice, dels tiU en teknisk utveckling som har medfört attdet ofta har ställt sig produktionsekonomiskt fördelaktigt att bygga friståendelokalhus i stället för att som tidigare inrymma lokaler i källare eller imarkvåningen till bostadshus. Sådana produktionsekonomiskt fördelaktigalösningar har emeUertid när det gäller pantvärdelokaler ibland hindrats av 50 %-regeln.S.k. lånearkitektur har uppstått, dvs. lösningar som har stått iöverensstämmelse med lånereglerna och därmed gett finansiella fördelar harföredragits framför lösningar som har varit de mest fördelaktiga frånfunktionella, tekniska och ekonomiska synpunkter. Sålunda har regeln i en delfall lett till sammanbyggnader av olika huskroppar i syfte att i ett och samma»hus» inrymma så stor yta för bostäder och låneunderlagslokaler att erforderligtutrymme skapas för pantvärdelokaler inom ramen av av den totalavåningsytan i huset. Ocksåförhållandena på kreditmarknaden har haft betydelse för denna utveckling.Genom statsmakternas åtgärder för att prioritera krediterna tUlbostadsbyggandet i förening med restriktioner för närliggande investeringsområdenhar det blivit påtagligt fördelaktigt att finansiera lokaler i samband medbostadslångivningen framför att finansiera dem på annat sätt. Eftersomprioriteringsreglerna i viss utsträckning har varit knutna tillpantvärdebegreppet, har detta fått större betydelse än det hade tidigare.Frågan att få räkna in vissa lokaler i pantvärdet har tilldragit sig alltstörre intresse från låntagarnas sida och har skapat problem förlänsbostadsnämnderna vid tUlämpningen av nuvarande låneregler. Dessaproblem har i några fall uppmärksammats i samband med den försöksverksamhet somhar inletts i enlighet med de riktiinjer som anges i prop. 1970: 1 (bil. 13, s.215) beträffande finansiering av skoldelen i s. k. integreradeserviceanläggningar. Jag är angelägen att i detta sammanhang understryka attden integrering av lokaler för skilda verksamheter som pågår inomsamhällsbyggnadsområdet väsentiigen har till syfte att befintliga resurserskall utnyttjas bättre som de boendes behov av lokaler tUlgodoses istörre utsträckning, något som är ägnat att öka tryggheten och gemenskapen ibostadsområdena. När integreringen avser både lokaler som får inräknas ilåneunderlaget och lokaler som kommunerna vanligtvis finansierar uppkommer emeUertid frågan i vilken utsträckning de sistnämnda lokalema skaUfå imäknas i pantvärdet, dvs. få en prioriterad ställning på kreditmarknaden. Frågan vadsom i bostadslånesammanhang skaU vara prioriterat på kreditmarknaden haraktualiserats också i samband med de överenskommelser som harträffats mellan DFB och de större kreditinstituten beträffande krediter tiUbostadsbyggandet . Fristående lokalhus till vUka bostadslånkan utgå omfattas av dessa överenskommelser. I fråga om den slutliga,långfristiga belåningen har emeUertid finansieringen av sådana lokalhus inteomfattats av gäUande prioriteringar. Den långfristiga belåningen har såledesfått tiUgodoses på den icke prioriterade sektorn av kreditinstitutens utlåning.Detta har i många fall medfört svårigheter att få avlyft av byggnadskrediter, vUketi sin tur har påverkat institutens vUlighet att ge sådana krediter. Dessaförhållanden har utgjort en utgångspunkt för den översyn som DFB har gjort avnuvarande system att bestämma bostadsbyggandets omfattning. De förutbeskrivna ändringarna av reglerna för bostadslån tUl lokaler och den därmedsammanhängande utvecklingen av lokalbyggandet har aktualiserat frågan vilkalokaler som skall omfattas av prioriteringar på kreditmarknaden. I anslutning tiUDFB:s undersökningar har nu omprövat prioriteringsbestämmelserna ochderas samband med bostadslångivningen. De ändrade bestämmelser som har blivitresultatet av bankens omprövning är enligt min mening ägnade att åstadkommabättre enhetlighet och samordning i fråga om lokalfinansieringen.Bestämmelserna innebär i korthet följande. Reglerna för stadshypoteksföreningarnas ochkreditaktiebolagens utlåning har ändrats så att alltbyggande med statliga bostadslån kan inräknas bland dessa kreditinstitutsprioriterade placeringar. Det betyder i princip att bottenlån kan erhållas intebara för hus med bostäder utan även för hus som till övervägande ddinnehåUer lokaler som ingår i låneunderlag eller pantvärde för bostadslån. För sparbankerna och postbanken har i enlighet med dessainstituts tidigare inriktning av utlåningen gällt placeringskvoter. Under senareår har dessa banker i ökande utsträckning svarat för bostadsbyggandets behovav krediter . I enlighet med denna ändring av utlåningensinriktning gäller att dessa banker får övergå frånplaceringskvoter till likviditetskvoter. Detta medför att de beträffandekrediter , liksom affärsbankerna, inte är underkastade särskUdaprioriteringsbestämmelser i fråga om denna utlåning utöver vad som följer avöverenskommelsen mellan kreditinstituten och DFB. Genom dessa ändringar föreligger numera samstämmighetmellan prioriteringar och reglerna för bostadslångivningen. innebäri princip att alla hus som innefattas i pantvärdet för bostadslån fårgaranterad finansiering vad beträffar både i krediter ochslutliga, långfristiga lån. Fråganom möjligheterna att i förväg bedöma och bestämma ow/a»-ningen avlokalbyggandet utgör en väsentlig utgångspunkt för DFB:s överväganden. Fråganhar nära samband med de av genomförda ändringarna iprioriteringsreglerna. Jag vUl vidare erinra om att riksbanksfullmäktige i sittyttrande över servicekommitténs förslag har ställt sig tveksamma till denutvidgning av den prioriterade sektorn på kreditmarknaden som skulle kunna bliföljden av ett genomförande av kommitténs långsiktiga mål att bostadskomplementi lånesammanhang skall ha samma betydelse som bostäderna. Denna utvidgningskulle enligt fullmäktige kunna innebära att möjligheterna att föra en konjunk-turstabiliserandekreditpolitik begränsades. DFBhar i sin promemoria pekat på att nuvarande regler för att bestämmabostadsbyggandets omfattning endast i ringa grad påverkar omfattningen av detlokalbyggande som finansieras i samband med bostadslångivningen. Detta berorpå att den i våningsyta angivna bostadslåneramen avser endast bostadsutrymmen.Lokaler i låneunderlag och pant-varde kan alltså byggas utan rambegränsning.Medelsramen för beslut oin bostadslån avser visserligen också låneunderlagslokalermen denna ram är sekundär i förhåUande till ytramen och har inte en sådan konstraktionatt den kan utayttjas i begränsande syfte. Bostadsbyggnadsramarna tillgodosersåledes endast delvis sitt huvudsyfte, att bestämma omfattningen av desamhällsresurser som bostadsbyggandet, inklusive lokaler, kan tiUåtas ta ianspråk. Motdenna bakgrund har DFB föreslagit att en gemensam ram för bostäder och lokalerinförs. En sådan ram innebär enligt DFB att kommunerna får frihet att vägabehoven att bygga bostäder och lokaler inot varandra som byggandet avbostäder och lokaler, dvs. de samhällsresurser som detta byggande tUlåts ta ianspråk, blir maximerat. Det nya ramsystemet bör, framhåller DFB, bygga påkommunala bostadsbyggnadsprogram där även lokalbyggandet beaktas. Med hänsyntill den tid det tar innan programmen kan vidgas på detta sätt föreslår DFB attramen införs fr. o. m. . Vidare föreslås att principbeslut om införandeav ramsystemet fattas . Förslaget har vunnit allmänanslutning bland remissinstanserna.