prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Annan än advokat böralltså i princip inte kunna utses. Företräde bör ges sådan advokat som vidrätten brukas som rättegångsombud. återbetalningsskyldighetför försvararkostnaden liksom för andra kostnader som bestritts av aUmännamedel enligt bestämmelser i bör vara beroende av utgången i målet med möjlighetför rätten alt vidta de jämkningar som kan anses påkallade med hänsyntUibrottels art eller den tilltalades personliga och ekonomiska förhållanden.Det sagda är avsett att innebära ett ökat utrymme för kriminalpolitiskabedömningar vid bestämmande av återbetalningsskyldigheten. De ytterligare rättshjälpsförmåner som bör tUlkommaden misstänkte bör regleras inom ramen för den allmänna rättshjälpen och bör iprincip vara desamma som vid rättshjälp i allmänhet. Den i detta sammanhangviktigaste förmånen torde från denna utgångspunkt bli alt tUl-talads kostnadför bevisning och förskott på sådan kostnad utgår av allmänna medel. En annanförmån blir att ersättning för resa och uppehälle i samband med inställelseinför rätten skall kunna utgå. Somredan har nämnts bör avgift inte utgå för rättshjälp i brottmål. I gengäld börden liUtalades betalningsförmåga kunna tas i anspråk för att täckarättshjälpskostnaderna om han döms för brottet enligt samma gmnder som nyssangetts beträffande ersättning till offentlig försvarare och för utredning sombekostats av allmänna medel. I detta avseende sker alltså en samordning mellanden allmänna rättshjälpen och regelsystemet i RB. Innebörden av samordningenblir att kostnad som i mål om allmänt åtal utgått av allmänna medel behandlaslika, vare sig kostnaden utgått enligt RB eller på grand av beviljad rättshjälp.Frikänns tilltalad som åtnjutit rättshjälp, får kostnaden för rättshjälpenliksom t. ex. kostnaden för offentlig försvarare i princip stanna på statsverket.Om den tilltalade döms för brottet, skall han åläggas att betala såvälrättshjälpskostnaden som övrig kostnad som utgått av allmänna medel i den månjämkning av återbetalningsskyldigheten inte sker. Inom ramen för den angivnasamordningen tiUgodoses också i viss mån i skUda sammanhang framställdaönskemål om en vidgning av frikänd tilltalads rätt tiU ersättning förrättegångskostnad. Beträffandefrågan om omfattningen av den tilltalades återbetalningsskyldighet motstatsverket anförs i promemorian följande. När bestämmelsen i 31 kap. 1 § RBfick sin nuvarande utformning underströks särskilt att den tilltalade inte böråläggas en betalningsskyldighet som inte är rimlig i förhållande till hansekonomiska vUlkor. Det ansågs därför påkallat att jämkningsmöjligheten vidgadesnågot. Som tidigare framhållits finns det skäl att överväga en ytterligareliberalisering av reglerna om återbelalningsskyldighet. Av bådekriminalpoli-tiska och processekonomiska skäl torde det emellertid i flertaletfall vara påkallat alt ta den dömdes betalningsförmåga i anspråk. Den nuvarandehuvudregeln bör därför inte ändras. De undantagsregler som har nämnts bördäremot ges en ändrad avfattning. Somriktiinje vid utformningen av dessa regler bör gälla att dom- stolarnanär de bedömer om och i vilken mån ersättningsskyldighet bör komma i frågaskall ha möjlighet att anlägga kriminalpolitiska synpunkter så altbetalningsskyldigheten ses som ett led i samhällets reaktionssystem.Betalningsskyldigheten och påföljden bör tillsammans utgöra en från olikasynpunkter lämplig reaktion på brottet. Vad som sagts nu innebär attåterbetalningsskyldigheten skall bedömas mot bakgrund av de påföljder sombestämts för den aktuella brottsligheten. Vid denna bedömning får särskiltbeaktas alt den tilltalade inte åläggs en återbelalningsskyldighet som kanförsvåra återanpassningen till samhället. I enUghet härmed förordas attjämkningsregeln i 31 kap. 1 § RB utformas så att jämkning skall ske om skälhärför föreUgger med hänsyn till brottets beskaffenhet eller den tilltaladespersonliga och ekonomiska förhållanden. Med en sådan utformning avjämkningsregeln synes det ej nödvändigt att särskUda bestämmelser gäller beträffandeungdomar och i fråga om gärningar som begåtts under inflytande avsjälslig abnormitet. För dessa kategorier bör jämkningsregeln sålunda medföraalt ersättningsskyldighet kommer i fråga endast i undantagsfall. En annan fråga är om någon av de kostnadsposter somf. n. avses i 31 kap. 1 § bör kunna generellt stanna på statsverket. Det kannämnas att delta har skett beträffande synekoslnad enligt lagen (1969:22) om ändring i RB. Alt göra ytterligare undanlag synes inte f. n. påkallat. I detta sammanhang anförs i promemorian i fråga omrättshjälp under förundersökning att liksom offentlig försvararegivetvis skall kunna förordnas redan under förundersökningen. Under förandersökningenåligger det förandersökningsledaren att beakta inte bara de omständigheter somtalar emot den misstänkte utan även dem som är gynnsamma för honom. Bevis somär till hans förmån skall sålunda tillvaratas. I sista hand kan rätten beslutaom komplettering av förundersökningen. Något behov av rättshjälp i fråga omutredningskostnader under förundersökning föreligger sålunda inte. I vissafall kan under förandersökning bevisupptagning ske inför domstol. I sådanafall kan utredningskostnader komma att drabba den misstänkte. I de förhållandevissällsynta fall då sådan bevisupptagning förekommer synes det rimligt attkostnaderna alltid får utgå av allmänna medel. Frågan om vem som slutligenskall svara för kostnaden bör avgöras enligt reglerna i 31 kap. RB. Kostnad för inställelse vid förandersökning ibrottmål kan under vissa föratsättningar ersättas av allmänna medel enligtkungörelsen (1969: 590) om ersättning vid förundersökning i brottmål. Enöversyn av dessa ersättningsbestämmelser bör göras under det fortsatta lagstiftningsarbetet.Därvid bör övervägas om inte rätt tUl ersättning i vissa fall bör införas ävenför den som är skäligen misstänkt för brottet. 1972: 4 154 Med hänvisning tUl det anförda uttalas ipromemorian att rättshjälp i brottmål bör avse ersättning till offentiigförsvarare för biträde under förandersökning och inför domstol samt, i frågaom övriga kostnader, endast sådana som uppstår vid domstol sedan åtal väcktsför brottet. Förslaget i promemorian att den rättshjälp sombestår i att offentlig försvarare kan förordnas i princip skall lämnas orabbadoch att ytterligare rättshjälp åt misstänkt i brottmål bör utgå endast tiU deminst bemedlade godtas allmänt av remissinstanserna. Endast i ett fåtal yttrandengörs invändningar. Rådhusrätten i anser att den ytterligarerättshjälpen inte bör begränsas till de minst bemedlade. Socialstyrelsenuttalar att bestämmelsen som anger vem som är berättigad till rättshjälp börgöras mindre kategorisk. Även andra omständigheter än inkomst,försörjningsplikt, förmögenhet och skuldsättning borde få beaktas. FöreningenSveriges rättshjälpsjurister anser att större hänsyn borde få tas tillförsörjningsplikt vid bedömningen av om rättshjälp skaU beviljas. Denföreslagna bestämmelsen om behörighetskrav för offentlig försvarare godtaseller lämnas utan erinran i det stora flertalet remissvar. I några yttrandenifrågasätts dock om inte annan än advokat bör kunna komma i fråga som offentiigförsvarare. Uttalanden av denna innebörd görs av bl. a. rådhusrätten i Borås.Enligt rådhusrätten borde övervägas att öppna möjlighet att i vissutsträckning tUl offentlig försvarare förordna även jurist som inte är advokatmen som är anställd på allmän advokatbyrå eller hos privatpraktiserandeadvokat. Fördelen härmed skulle vara att de biträdande juristerna på detta sättskuUe få erfarenhet av försvar i brottmål genom att uppträda i icke alltförkomplicerade mål innan de såsom advokater kan åla sig mål av alla slag.Liknande uttalanden göras av rådhusrätten i och stadsrättshjälpsanstalt. TCO framhåller alt det är naturligt att ett förbundsmedlemmar för det faU de blir åtalade eller utsätts för skadeståndskrav harett särskUt förtroende för förbundsjuristernas förmåga att tillvarata derasintressen i dessa sammanhang. TCO har med beaktande av detta svårt att förståvarför inte förbundsjurister skulle kunna förordnas som offentliga försvarareför en medlem som t. ex. är åtalad för våUande lill annans död i samband med enarbetsplats-olycka eller mål rörande tjänstefel. Häradshövdingen iÅngermanlands norra domsaga framhåller att offentlig försvarare men intebiträde enUgt LFR f. n. måste vara advokat och hemställler att denna skillnadundanröjs. Som skäl anförs bl.a. att det skulle vara önskvärt av praktiskaskäl i orter med få advokater. Förslaget att avgift inte skall utgå vid rättshjälpåt misstänkt i brottmål godtas eUer lämnas utan erinran i samtiiga remissvar.Med något undanlag godtar remissinstansema också förslaget att återbetalningsskyldighetmot statsverket i princip skall föreligga för den som döms för brottet. Att ensamordning sker mellan den allmänna rättshjälpen och rättshjälpen enligt RB pådet sättet att samma regler för återbelalningsskyldighet bUr tillämpUga godtasockså allmänt. TUl dem som tiUstyrker eller inte har någon erinranmot förslaget i nu berörda delar hör bl. a. JK, RÅ, justitierevisionen, Sveahovrätt, , hovrätten för Nedre , hovrätten för ,, Föreningen och stadsdomare ochAdvokatsamfundet. I några yttranden förordas att återbetalningsskyldighet iprincip inte bör komma i fråga vare sig för försvararkostnad eller annankostnad. Dessa yttranden har avgetls av Föreningen ,länsåklagaren i och socialvårdsstyrelsen i . Förslaget att möjligheterna tUl jämkning avåterbetalningsskyldighet skall vidgas godtas allmänt av remissinstansema. Iflera yttranden uttalas tUlfredsstäUelse över promemorieförslaget RÅ uttalarsålunda bl. a. alt förslaget innebär att domstolarna får vidgade möjligheteratt anlägga kriminalpolitiska synpunkter på återbetalningsskyldigheten, så attdenna ses som ett led i samhällets reaktionssyslem. Det utgör en klarförbättring i förhållande till nuvarande regler. Länsåklagaren i länframhåller att det som också skett i förslaget bör observeras vilkasvårigheter som uppkommer för den dömdes återanpassning omåterbetalningsskyldighet för kostnader som utgivits av allmänna medel bliralltför betungande för den dömde. Understundom uppgårskade-ståndsersättningarna tUl så höga belopp att möjligheten för den dömde attfullgöra återbetalningsskyldigheten framstår som orimlig. Men även relativt småskadeståndsersältningar kan motverka resocialiseringsarbe-tel. Det är sålundatUlfredsstäUande att ökat utrymme för kriminalpolitiska bedömningar skapas vidbestämmandet av återbelalningsskyldighet. I några yttranden kommenteras promemoriansmotivering till den ändrade avfattaingen av 31 kap. 1 § RB. Länsåklagaren iUppsala län delar uppfattningen i promemorian att frågan om och i vilken mån ersättningsskyldighetbör komma i fråga skall kunna vara ett kriminal-poUtiskt instrament.Betalningsskyldigheten och påföljden skaU tiUsammans utgöra en lämpligreaktion på brottet. Jag utgår från att påföljden är den fixa ochbetalningsskyldigheten den rörliga komponenten. Rådhusrätten i anförbl.a. följande.. Om meningen är att återbetalningsskyldigheten i regel inte börefterges helt men alt domstolen skall ha en vidsträckt möjlighet att jämkabeloppet där så finnes önskvärt, har rådhusrätten ingen erinran att göra. ungdomarnabör enligt rådhusrättens mening återbetalningsskyldigheten i stor utsträckningefterges i mål där erkännande föreligger och offentlig försvarare förordnalsväsentligen med hänsyn till den tilltalades ungdom. I övrigt kan ungdomarnasekonomiska situation och inkomst-möjligheter ofta vara sådana attåterbelalningsskyldighet är motiverad. Rådhusrätten kan därför inte heltansluta sig till uttalandet i promemorian att återbetalningsskyldighet förungdomar bör komma i fråga endast i undantagsfall. Hovrätten för att den givetvis inte har anledning att motsätta sig, attåterbetalningsskyldigheten ytterligare uppmjukas. Det är en riktig synpunkt attden dömdes återanpassning i samhället inte bör försvåras genom att alltförstor återbetalningsskyldighet åläggs honom. Vad man hoppas kunna åstadkommamed den ådömda påföljden får således inte äventyras av en för kraftigttilllagen återbelalningsskyldighet. Den i promemorian anlagda synpunkten attbetalningsskyldigheten och påföljden bör tillsammans utgöra en lämplig reaktionpå brottet måste dock avvisas som principiellt oriktig. Det är nödvändigt attskilja ut vad som är påföljd för brottet. Dit hör icke rättegångskostnader. Hovrättenhar dock ingen erinran mot den föreslagna lagtexten. Rådhusrätten iHelsingborg gör liknande uttalanden. Vad som inte kan godtas är enligtrådhusrätten förslaget alt återbetalningsskyldigheten tillsammans med påföljdeni övrigt skall utgöra en lämplig reaktion på brottet, i all synnerhet som olikaskäl till jämkning skall föreligga. Det är i skilda sammanhang nödvändigt attveta vad som är brottspåföljd, exempelvis vid undanröjande av påföljd ochdömande till annan. Föreningen och sladsdomare anseratt den nya avfattningen av 31 kap. 1 § egentligen inte ger bestämmelsen annatinnehåll än den har . Motivutlalandena är ofullständiga. Av ordalagen i bestämmelsentorde följa att den påföljd som valts enligt eller ettförpliktande för den tUltalade att betala skadestånd kan medföra att dentilltalade inte skall åläggas att betala rättshjälpskostnaderna. Det äremellertid oklart, om domstolen kan underlåta att döma lill böter, när dennapåföljd kan kombineras med annan påföljd enligt , och i ställetålägga den tilltalade att betala rättshjälpskostnaderna. Om skyldigheten attbetala rättshjälpskostnaderna skall ingå som ett led i en samlad bedömning avpåföljden på sätt som sist har angivils, synes bestämmelsen höra hemma ibrottsbalken. Överåklagaren i anför att motiven till förslagetframkallar allvarliga betänkligheter. Ett genomförande av förslaget på sättsom angetts i denna del innebär i praktiken att man på ett för svenskt rättsväsenhillills okänt och föga tUltalande sätt ändrar bestämmelser omvad som förstås med påföljd. Frågan ställs hur samhällets reaktion på brottetskall bedömas i del fall tilltalad har privat försvarare. Prop.1972: 4 157 Promemorians ståndpunkt att rättshjälp inte börutgå i fråga om utredningskostnader under förandersökning har i allmänhetgodtagils eller lämnats utan erinran av remissinstanserna. I ett par yttrandenredovisas dock en annan mening. rådhusrätt uttalar sålunda alt deninte kan dela uppfattningen att behov av rättshjälp i form av utredningskostnaderunder förandersökningen inte föreligger. Även den mest objektiveförandersökningsledare kan omedvetet låta sig influeras av sin personligauppfattning om en misstänkts skuld när det gäller tillvaratagande ochredovisning av omständigheter som talar i annan riktning. Ytterligare börframhållas att en tUl själva rättegången koncentrerad rätt lill ersättning förutredning lätt blir illusorisk. I mera omfattande mål är ju gången den attåklagaren ofta erhåller anstånd med väckande av åtal och attnär åtal sedermera väcks myckel obetydlig tid står till försvarets förfogandenär det gäller att anskaffa självständig utredning. Länsåklagaren i Värmlandslän framhåller att situationen kan vara sådan att den misstänkte och försvarareni den misstänktes intresse finner att utredningen måste företas på annat sättän genom hänvändelse till undersökningsledare eller domstol. Om särskUt skäl iden misstänktes intresse sålunda föreligger t. ex. på grund av risken för attframkomna uppgifter blir till väsentiig nackdel för honom, bör rättshjälp äveni fråga om sådan utredningskostnad utgå. Förslaget att kostnad för bevisupptagning underförundersökning alllid skall utgå av allmänna medel godtas eller lämnas utanerinran. 10 Frikänd tilltalads rättegångskostnad 10.1 Nuvarande ordning De kostnader, som uppstår för den tilltaladesförsvar i brottmål, skall, om den tUllalade inte har fri rättegång, i principbestridas av den tilltalade själv. Det finns dock åtskiUiga undanlag. Kostnad för försvarare får den tUltalade betalasjälv. Har han inte utsett försvarare eller avvisas av honom utsedd försvarareoch finnes på grand av sakens beskaffenhet eller eljest hans rätt inte kunnatillvaratas utan biträde, skall emellertid offentlig försvarare förordnas förhonom. Är den misstänkte anhållen eller häktad, skall även eljest, om han begärdet, offentlig försvarare förordnas. Har rätlen förordnat offentligförsvarare, utgår ersättning lill denne av allmänna medel. Beträffande kostnad för bevisning, som påkallats avden tUltalade, gäller följande. Den tilltalade får själv betala vittneskostnad.Genom framställning till rätten kan han emellertid ibland åstadkomma att rättenfinner sig böra självmant föranstalta om vittnets hörande. I sådant fallbestrids vittneskostnaden av statsmedel. Även kostnad för tillhanda- 1972: 4 158 hållandeav skriftiigt bevis betalas av den tilltalade. Har han förmått rätten att exofficio föranstalta om handlingens företeende, betalas kostnaden avstatsmedel. Kostnad för sakkunnig, som på den tUltalades begäran utsetts avrätten, betalas av statsmedel. Däremot betalas kostnad för sakkunnig, som inteutsetts av rätten, av den tiUtalade. Delgivningskostnad torde i praktiken inte uppståför tilltalad i mål om allmänt åtal. Regelmässigt sker nämligen i sådana måldelgivning genom rättens försorg. Om den tilltalade önskar utskrift av rättensprotokoll, exempelvis för att ha tUlgång lill fonetisk upptagning avvittnesutsagor, får han själv bestrida kostnaden (fria från avgift är dock bl.a. krigsman i mUitärt mål samt häktad, se 8 § första stycket 9) och 13) expeditionskungörelsen).Däremot är misstänkt eller hans försvarare fri från avgift i fråga om avskriftav protokoll eller anteckning vid förundersökning. Detsamma gäUer för åtalad ifråga om dom eller slutiigt beslul i brottmål (8 § expeditionskungörelsen, seäven 10 §). Dentilltalade får själv betala sin inställelse resekostnad och kostnad föruppehälle vid rätten. Han får inte heller någon ersättning för arbete ochlidsspUlan vid utförande av talan i målet. Altkostnad enligt det sagda i viss utsträckning utgår av allmänna medel betyderinte att kostnaden slutligen skall stanna på statsverket. Som harberörts gäUer enligt 31 kap. 1 § RB som huvudregel att tilltalad som döms förbrottet skall återbetala till statsverket bl. a. de kostnader som enligträttens beslut har utgått av allmänna medel för bevisning och offentligförsvarare. Frikänns han däremot undgår han i princip helt betalningsskyldighetför statsverkets kostnader. Förkostnader som han själv har haft får han i regel ingen ersättning. I 31 kap. 2§ RB finns visserligen en särskild regel om frikänd tilltaladsrättegångskostnad. Enligt denna regel kan rätten tUlerkänna frikänd tilltaladersättning av allmänna medel för hans kostnad för försvarare, vittne, sakkunnigeller annan bevisning under förandersökningen eller i rättegången samt fördelgivning och för utskrift av protokoll, dom eUer annat dylikt, om kostnadenskäligen varit påkallad för att tillvarata hans rätt. Vidare kan rättentUlerkänna honom ersättning för hans inställelse vid rätten. En grundläggandeförutsättning för alt ersättning skall kunna utgå är emellertid att åklagarenväckt åtal utan sannolika skäl eller det eljest på grund av omständighetema förekommersynnerlig anledning därlUl. Om åtal avvisas eller avskrivs kan den tilltalade,om skäl är därtill, tillerkännas ersättning för kostnad som anges i paragrafen.Enligt 31 kap. 9 § RB skall tUltalad, om han önskar ersättning förrättegångskostnad av allmänna medel, innan handläggningen avslutas framställayrkande därom och ange vari kostnaden beslår. har berörts vilka förmåner som enligt LFRkan utgå tiU misstänkt i brottmål. Han har sålunda fria expeditioner i målet.Kost- nadför bevisning som inte förebragts utan skäl, t. ex. vittnen, utgår av allmännamedel. Vidare kan den misstänkte om han ålagts personlig inställelse fåersättning för resekostaad och traktamente. De kostnader som enligt LFR utgåttav allmänna medel kan den misstänkte inte åläggas alt betala i målet oavsettom han döms för brottet eller ej. Däremot kan han, om hans ekonomiska vUlkorförbättras, efter särskild talan förpliktas att betala tillbakadessa kostnader. Detta gäller oavsett om han dömts för brottet eller ej, dockinte i fall som avses i 31 kap. 2 §. Rätlegångskommiltén tar upp frågan om inteytterligare vissa av kostnaderna för den tiUtalades processföring borde iförsta hand utgå av statsmedel. Den kostnad som enligt kommitténs mening främstpåkallar uppmärksamhet är kostnaden för vittnen. På anförda skäl finner sigemellertid kommittén inte böra förorda, att kostnad för den tilltaladesvittnen skall utgå av allmänna medel i annat fall än när den tilltaladeåtnjutit rättegångshjälp. Ifråga om frikänd tilltalads rättegångskostnad anför kommittén att det äruppenbart att det inte bör komma i fråga att införa rätt för varje tUltalad somfrikänns till ersättning av statsmedel för rättegångskostnad. En sådan ordningskulle enligt kommittén vara stötande, särskilt i sådana fall dåden tilltalade genom sitt förfarande gett skälig anledning till åtalet ellerförsvårat sakens utredning. A andra sidan menar kommittén att den nuvarandebestämmelsen är alltför restriktiv och ibland kan leda till stötande resultat.Mot denna bakgrund föreslår kommittén som ny huvudregel alt rätten i mål variåklagare för talan skall kunna tillerkänna frikänd tilltalad ersättning avallmänna medel för hans rättegångskostnad, utom i fall då den tilltalade genomsitt förfarande gett skälig anledning till åtalet eller försvårat sakens utredning.Som exempel på undantagssitualioner anför kommittén bl. a. att den tilltaladefrikänts från ansvar för vårdslöshet i trafik därför alt hans oaktsamhet varitringa. Vidare nämns det fallet alt åklagaren yrkat ansvar för stöld mendomstolen bedömer gärningen som snatteri och detta brott är preskriberat. Äveni sådana fall då del är utrett alt den tilltalade förfarit så att åtal varitväl motiverat men han frikänns med hänsyn till att vissa avgörandebrottsrekvisit inte tillförlitligen styrkts, bör enligt kommitténundantagsbestämmelsen tillämpas. Så kan förhållandet vara t. ex. irallfyllerimål, när det är utrett att den tilltalade framfört motorfordonefter spritförtäring, men säkra slutsatser inte kan dras av blodprov ellerannan bevisning. Som exempel på fall då den tilltalade försvårat utredningennämns att han sökt undandra sig sakens utredning eller att han, fastän hanmåste ha känt till omständig- 1972: 4 160 hetersom kunnat leda tUl att den skyldige blivit lagförd, underlåtit att lämnaupplysning därom. Kommittén föreslår alt de nu angivna reglernaskallgälla kostnad för vittne eller sakkunnig eller eljest för bevisning underförundersökningen eller i rättegången samt för delgivning och för utskrift avprotokoll eller annan handling, om kostnaden skäligen varit påkallad för ätttUlvarata den tilltalades rätt. Ersättning för kostnad för försvarare och förden tilltalades inställelse vid rätten föreslås kunna utgå bara om synnerliganledning föreligger liU det. Sådan anledning skaU enligt kommittén ansesföreligga, om åklagaren väckt åtalet utan sannolika skäl eller det eljestföreUgger sådan omständighet som enligt förarbetena till den gällande lydelsenav 31 kap. 2 § RB utgör synnerlig anledning att tillerkänna den frikändeersättning av allmänna medel för rättegångskostnad. Dessutom skall emellertid,när det gäller kostnad för försvarare och för den tilltalades inställelse,hänsyn också kunna las till den frikändes ekonomiska vUlkor. Vid remissbehandlingen av kommittéförslaget har denföreslagna nya bestämmelsen i allmänhet godtagits eller lämnats utan erinran.Flera remissinstanser anser emellertid att kommittéförslaget fått en avfattningsom gör att rätten till ersättning fortfarande blir snävt begränsad. Vid riksdag aktualiserades frågan omändring i 31 kap. 2 § på nytt genom två likalydande motioner om ersättning avallmänna medel tiU vittne som åberopas av enskild part i brottmål. Sedan motionernaremissbehandlats uttalade första lagutskottet bl. a. följande.