prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Deförsäkrades utgifter bestäms av de eventuella avgifterna lUl försäkringen.Självfallet är det emellertid omöjligt alt räkna ut hur mycket som kan kommaatt normalt utges i rättegångshjälp och till vilket belopp alltså rentförsäkringsmatematiskt avgiften bör bestämmas. Med hänsyn tUl att de administrativa uppgifterna iett syslem med statlig obligatorisk rättsskyddsförsäkring skulle bli avförhållandevis begränsad omfattning tar utredningen upp frågan om dessauppgifter skulle kunna omhänderhas av redan existerande organ och då närmast deorgan som sköter socialförsäkringen, dvs. och de lokalaförsäkringskassorna. Utredningen konstaterar därvid att det för att förhindraobefogade processer i ett försäkringssystem är nödvändigt att införabestämmelser om både självrisk och förprövning från saklig synpunkt av partstalan. Vidare måste möjlighet finnas för den, som inte kan prestera den del avrättegångskostnaden som motsvarar självrisken, alt efter prövning få även dennadel av rättegångskostnaden betald genom försäkringen. Utredningen finner detsannolikt att åt de lokala försäkringsorganen skulle kunna anförtros attbesluta i den rent ekonomiska frågan om den som begär rättegångshjälp skallslippa att slå för självrisk. Däremot torde det enligt utredningen förhålla sigså att dessa organ inte i oförändrat skick har kompelens att företa någonsaklig prövning av befogenheten av parts talan. Det har emellertid framkastatsalt vid sådan prövning någon erfaren jurist skulle kunna konsulteras ocheventuellt även delta i beslutet. Fråga uppkommer enligt utredningen också om,vid klagan över beslut av försäkringskassestyrelse, ochkanske även försäkringsdomstolen behöver utökas med allmänjuridisk expertis. Utredningens slutsals är att betydande praktiskasvårigheter måste bedömas utgöra hinder för en lösning enligt de nu angivnariktlinjerna. I första hand anser utredningen svårigheter föreligga i fråga ombestämmande av avgifter tUl försäkringen. Skall försäkringsformen användasinte bara till namnet utan också tUl gagnet, synes ofrånkomligt att försäkringstagarna,dvs. enligt utredningens tanke alla fysiska personer, skall ha att erläggaavgifter till försäkringen. Strängt taget borde avgiften bestämmas efterindividuell prövning av risken för uppkomst av 2t 1972.1 saml Nr 4 sådanskada som försäkringen skulle avse, dvs. rättslvist av beskaffenhet attföranleda behov av rättshjälp. Men en sådan teoretiskt sett helt försäkringsmässigprövning måste naturligtvis avvisas såsom praktiskt omöjlig. Å andra sidan kaninte gärna avgiften bestämmas lika för alla. För en storföretagare, vilken sågott som ingår leveransavtal med bestämmelser som kan ge anledningtill olika tolkningar och därmed tUl dyrbara rättegångar, bör inteförsäkringsavgiften utgå med samma belopp som kan finnas försäkringsmässigttiUräckligt för en vanlig arbetstagare med inte annan än rätt minimal utsiktatt råka i behov av rättshjälp. Även om man godtar en mycket schablonmässigmetod vid bestämmande av försäkringsavgifterna skulle stora svårigheter kvarståatt åstadkomma ett någorlunda rättvist och anmärkningsfritt resultat.Beträffande möjligheten att staten skulle kunna åta sig att betala vad som kanberäknas motsvara försäkringsavgiften anför utredningen alt man därmed i självaverket skulle ha avlägsnat sig från försäkringsidén. I stället för detnuvarande relativt enkla och inte särskilt kostsamma systemet beträffanderättegångshjälp skulle man ha fått ett vida dyrbarare system som skulleinnebära att staten betalade rättegångskostnaderna för aUa fysiska personer,oavsett om de ekonomiskt sett behövde denna hjälp av staten eller ej.Utredningen anser sig kunna konstatera att försäkringsavgifterna, om sådana verkligenskulle kunna försäkringsmatematiskt uträknas, skulle stanna vid mycket lågabelopp i förhåUande till de belopp som uppbärs till den allmänna försäkringen.Ett förslag alt försäkringsavgiften skulle ingå i sjukförsäkringsavgiften anserutredningen inte godtagbart. En annan praktisk svårighet vid statligrättsskyddsförsäkring föreligger om som utredningen anser obligatorisksaklig förhandspröv ning av parts talan blev nödvändig. Prövningen skulle inteligga i domstolens hand ulan hos ett organ utanför domstolen, men hur sammansättningenav detta organ än bestämdes, skulle förprövningen i viss mån äventyrarättegångshjälpens syfte att göra det möjligt för envar att oberoende av sinaekonomiska villkor tillvarata sina intressen inför domstol. HärtUl kommer atten förprövning inte synes kunna införas utan att möjlighet öppnas för sökandenatt i högre instans överklaga en prövning som gått honom emot. På så sättskulle man, innan processen vid domstolen har börjat eller jämsides därmed, isjälva saken få en särskild process inför andra organ än domstol, vilkenprocess dessutom skulle grunda sig på ett ofullständigt processmaterial. Utredningen konstaterar avslutningsvis attprincipema för den av rättegångskommittén föreslagna lagstiftningen om rättegångshjälpi allmänhet har godtagits i remissyttrandena över förslaget. Framställda anmärkningargäller till övervägande del sådant som kan betecknas som detaljer. Problemetatt åstadkomma erforderlig ekonomisk rättshjälp synes därför utredningen intevara av den svårighetsgrad och beskaffen- heti övrigt att för dess praktiska lösande fordras en apparat av den omfattningsom en obUgatorisk statlig rättsskyddsförsäkring skulle kräva. UtredningentUlägger alt en sådan försäkring kan befaras medföra ökning av rättegångarnautöver vad som kan anses grundat i praktiskt behov. Under remissbehandlingen av utredningens förslaghar utredningens uppfattning att lagstiftning om rättegångshjälp inte kan avlägsnasgenom någon form av rättsskyddsförsäkring i allmänhet godtagits av deremissinstanser som i sina yttranden behandlat denna fråga. 3.3 Reformförslagi fråga om rättshjälp i förvaltningsärenden Frågan om rättshjälp i förvaltningsärenden har påsenare tid prövats av med anledning av väcktamotioner. Den har också övervägts i en del kommittébetänkanden och i yttrandenöver dessa. Besvärssakkunniga har sålunda i sitt betänkande med förslag tiU lagom förvaltningsförfarandet (SOU 1964: 27) berört frågan om fri rättegång iförvaltningsförfarandet men något förslag i ämnet har inte lagts fram. Vidremissbehandlingen av betänkandet har från flera håll framhåUits att det påskilda områden föreligger ett behov att inom förvaltningen införa enmotsvarighet till den fria rättegången. Liknande uttalanden har också gjorts iåtskilliga yttranden över 1958 och betänkanden om rättegångshjälp. Är 1968 tillsattes utredningen om rättshjälp iförvaltningsärenden. Utredningen har enligt sina direktiv att pröva frågorna omkostnaderna i förvallningsförfarandet, om rättshjälp i förvaltningsärenden ochom offentligt biträde i sådana ärenden. 3.4 Reformförslagi fråga om rättsbjälpsanstalterna m. m. Fri rättshjälp utom rätta lämnades från början utanmedverkan från statens sida. Frånsett viss på privat väg anordnadrättshjälpsverksamhet, som var av ringa omfattning, vidtogs särskildaanordningar endast av kommuner. Under 1800-talets senare årtionden anställdessålunda i , och s. k. fattigsakförare, och sådana antogssedermera i ytterligare ett anlal städer. Fattigsakförarna avlönades genom ettbestämt arvode . De hade tiU uppgift att vid sidan av sin vanligasakförarverksamhel kostnadsfritt tillhandagå mindre bemedlade med juridisktbiträde. Fattigsakförarinstitutionen blev på sina hållföremål för kritik. I ledde kritiken till att fattigsakförarna år1913 ersattes av rättshjälpskontor. Delta utgjorde enfristående fast organiserad institution, vars befattningshavare hade tillhuvudsaklig sysselsättning alt meddela fri rättshjälp. Prop.1972: 4 44 I det belänkande, som ligger till gmnd årskungörelse om understöd av statsmedel till offentliga rättshjälpsanstalter,erinrade de tillkallade sakkunniga bl. a. om den kritik som anförts motfattigsakförarinstitutionen. Då ersättningen till fatligsakföraren intelämpligen kunde bestämmas på annat sätt än tUl visst årligt belopp, men sakförarensinkomst av hans privata verksamhet var beroende av dennas omfattning, var detklart att den, som skulle dela sin tid mellan att fullgöra privata uppdrag ochtUlgodose "fattigpraktiken", lätt nog skulle frestas att ägna sinhuvudsakliga arbetskraft åt sina privata klienter. Att den fattiges behov avrättshjälp med en sådan anordning blev illa tillgodosett, hade erfarenhetenfrån till fullo visat. Rättshjälpsverksamhelen där hade hastigt ökatsedan fattigsakförarinstitutionen ombUdats till ett rättshjälpskontor. Enligtde sakkunnigas mening kunde endast en fast organiserad institution, varshuvudsakliga personal uteslutande hade att bereda obemedlade rättshjälp, på ettfuUt tillfredsställande sätt fylla ifrågavarande uppgift. De sakkunniga ansåg att principiella skäl kundeanföras för att den ulomprocessuella rättshjälpen liksom den processuella var en uppgift för staten. Starka praktiska skäl talade emellertid för attdenna uppgift överlämnades till kommunerna. En efter de lokala behoven anpassadorganisation av rättshjälpsverksamheten var lättare att åstadkomma, ominitiativet till organisationen och dess handhavande i huvudsak anförtroddes åtde kommunala representationerna. Vidare ansågs en kommunalt ordnadrättshjälpsorganisation kunna åstadkommas för en avsevärt billigare kostnad änen motsvarande statlig organisation. Någon skyldighet för kommuner attupprätta rättshjälpsanstalter borde dock inte komma i fråga. De sakkunnigahänvisade främst lUl svårigheten att erhålla lämpliga föreståndare. De sakkunniga fann det uppenbart att statenekonomiskt borde stödja kommunerna i deras verksamhet för alt ordna denulomprocessuella rättshjälpen. Enligt de sakkunnigas organisationsplan skullestatsunderstödda rätlshjälpsanstalter i princip upprättas i varjelandstingsområde och i varje stad, som inte tillhörde landsting. De sakkunnigas förslag ansågs anvisa denlämpligaste utvägen att lösa frågan om statens verksamhet för att åstadkommafri rättshjälp utom rätta. I propositionen (prop. 1919: 151 s. 7 f) erinradedock departementschefen om den olägenheten att man inte fick fuU garanti föratt rätlshjälpsanstalter verkligen inrättades på alla de orter där anstalterbehövdes. Han ansåg emellertid, att anstalter för den ulomprocessuella rättshjälpensåvitt möjligt borde växa fram organiskt ur de särskilda orternas behov avsådan rättshjälp och tUlgång på därför lämpliga krafter. Bestämmelserna omstatens bidrag till verksamheten innebar att statsverket helt skulle svara förkostnadema för porto, telefon, telegram och resor medan statens bidrag tillavlöningar, skrivmaterial och tryck- ningskostnaderinskränktes till högst hälften av nettokostnaderna. I praktiken kom statensbidrag till denna kostnad endast att uppgå till . Pågrundval av kungörelse inrättades tiU och med niorättshjälpsanstalter, varav fem för rikets största städer. Härtill kommer en iNorrbottens län inrättad men nedlagd anstalt.Med anledning av den ringa utsträckning, i vUken rättshjälpsanstalter sålundakom till stånd under , berördes frågan vidflera tillfällen i (se ILU 1929: 34 och 1939: 7 samt SU 1932: 87 och1938: 2 p. Bland annat framhölls därvid önskvärdheten av att nya anstalterinrättades. Redanår 1932 hade emellertid dåvarande chefen för tillkallaten sakkunnig för att utreda bland annat frågan om utveckling av rättshjälpsinstitutionen.Sedan den sakkunnige avsagt sig uppdraget, beslöts attutredningen av nämnda fråga skulle återupptas och en ny sakkunnig utses. Densakkunnige lade fram ett betänkande med förslag rörande offentligarättshjälpsanstalter (SOU 1940: 11). Enligt förslaget skulle denulomprocessuella rättshjälpen även i fortsättningen lämnas genom offentUgarättshjälpsanstalter, som drevs på det allmännas bekostnad. Anstalterna skulleemellertid bli obligatoriska. Offentiig rättshjälpsanstall skuUe i principinrättas för varje landstingsområde och för varje stad som inte deltog ilandsting. Densakkunnige utgick från att det ekonomiska ansvaret för rättshjälpsanstalternaprincipiellt är en statiig angelägenhet. Av olika praktiska och ekonomiskaskäl borde emellertid det kommunala inslaget i rättshjälpsanstalterna behållas.Landsting och städer skulle alltså även i fortsättningen vara huvudmän föranstalterna och svara för viss del av kostnaderna. Det statliga ekonomiska stödet föreslogs emellertidbli betydUgt större . Enligtdirektiven utredning om fri rättegång hade utredningen attöverväga bl. a. lämpligheten av och formema för ett närmare samarbete mellandomstolarna och de offentiiga rättshjälpsanslalterna i ärenden om frirättegång. Utredningen lade fram sitt belänkande (SOU1942: 50). Utredningen, som erinrade om det då avgivna betänkandet medförslag rörande offentliga rättshjälpsanstalter, ansåg det lämpligt att istora drag klargöra hur rättshjälpsanslalterna och den fria rättegången bordesamordnas efter anstaltssystemets utbyggnad. Enligt utredningen bordedomstolarna och rättshjälps-anstalterna efter anstaltssystemets utbyggnadsamverka vid prövningen av ansökningar om fri rättegång. Det var önskvärt altmissbmk av den fria rättshjälpen kunde förhindras. De invändningar som gjortsmot en förprövning från domstolens sida av det befogade i parts talan måste 1972: 4 46 mistaåtskilligt av sin tyngd, om ansökningarna i regel fick passera ett utanfördomstolen stående kvalificerat organ och hos detta underkastas utredning ochgranskning. Enligt utredningen var rättshjälpsanstaltema väl lämpade föruppgiften att verkstäUa en sådan granskning. En medverkan avrättshjälpsanstaltema vid prövningen av ansökningar om fri rättegång skulleemellertid medföra även andra fördelar. a. kunde anstalternas granskningmånga gånger antas leda tUl att part avstod från orimliga anspråk ellerbestridanden eller till att tvisten gjordes upp och det allmänna besparadeskostnaden för en rättegång. Sedan anstallsväsendet utbyggts borde enligtutredningen ansökan om fri rättegång, som inte gjordes i redan anhängigt mål,på förhand granskas av vederbörande rättshjälpsanstalt. Regeln omförhandsgranskning måste emellertid underkastas betydande inskränkningar. Även i fråga om uppdragen som rättegångsbiträdeenligt LFR borde det enligt utredningen medföra fördelar alt i störreutsträckning anlita rättshjälpsanslalterna. Om rättshjälpsanslalternas juristeranlitades för biträdesuppdragen i alla fall där så lämpligen kunde ske bordekostnaderna för biträdeshjälpen kunna bringas ned. Rätten för part alt i principanlita vilket biträde han vUle borde begränsas för att möjliggöra ett ökatanlitande av rättshjälpsanslalternas befattningshavare. Mot kravet att partenborde få anlita den advokat för vilken han hade särskilt förtroende framhölls,alt det i allmänhet stod klart för parten alt hans intresse blev fullttiUgodosett även genom bistånd av annan kvaUficerad jurist. I proposition tiU riksdag med förslag tillvissa ändringar i LFR m. m. berördes också det framlagda förslaget omoffentliga rätlshjälpsanstalter samt utrednings principprogram omförhållandet mellan rättshjälpsanstaltema och den fria rättegången. Enligtdepartementschefen var det otvivelaktigt angeläget att rättshjälpsanstalterinrättades i de delar av landet som ännu saknade sådana anstalter. På grund avdet statsfinansiella läget kunde emellertid denna fråga inte tas upp då. Medhänsyn härtill borde man också dröja med att ta ställning tUl utredningensprogram för samarbetet mellan domstolama och rättshjälpsanstalterna (prop.1944: 12 s. 47). efter det att förslag omoffentliga rättshjälpsanstalter framlagts gjordes emellertid upprepadeuttalanden tUl förmån för en utbyggnad av rättshjälpsinstitutionen i näraanslutning till förslaget (se statsverksprop., andra huvudtiteln, 1942 s. 47,1943 s. 30, 1944 s. 64 och 1945 s. 64 samt SU 1943: 2 s. 9 och 1944: 2 s. 15). Som har nämnts började år 1945jämtlandssystemet att tUl-lämpas i . I 1946 årsstatsverksproposition (andra huvudtiteln s. 88) förklarade chefen förjustitiedepartementet att det ännu inte gick att bedöma, om den sålundaförsöksvis tiUämpade nya ordningen kunde anses jämbördig med systemet medrättshjälpsanstalter. Detborde emellertid öppnas möjlighet att låta statsverket bestrida även någon delav de kostnader som uppkom när rättshjälp meddelades genom deprivatpraktiserande advokaterna. På gmnd av den ringa erfarenhet som fanns avden nya ordningen borde återhållsamhet iakttas. Understöd för rättshjälp bordeinte beviljas i andra län än där det med hänsyn tUl de kostnader, som skullevara förenade med att upprätthålla en effektiv anstaltsorganisation, och övrigaförhållanden kunde anses påkallat alt i stället sörja för fri rättshjälp genomde privata advokaterna. fann vad sålunda föreslagils varavälmotiverat (rskr 1946: 2 s. 8). På gmnd härav utfärdades kungörelsen (1946:619) angående understöd av statsmedel för utomprocessueU rättshjälp annorledesän genom offentlig rättshjälpsanstall. Enligt kungörelsen kunde statsbidragutgå med högst en tredjedel av den årliga kostnad som haft förverksamheten. Fram t. o. m. hade endast tre landsting erhållitstatsbidrag enligt kungörelsens bestämmelser. Vid1949 års riksdag togs frågan om den ulomprocessuella rättshjälpsverksamhetenpå nytt upp till behandling. Med anledning av bl. a. motioner ombidragsbestämmelserna kungörelse och frågan om statens övertagandeav kostnaderna för de offentliga rättshjälpsanslalterna framhöllstatsutskottet i sitt utiåtande (SU 1949: 68), att delade meningar rådde om denlämpligaste formen för att anordna utomprocessueU rättshjälp. Utskottet hade iprincip den uppfattningen att möjlighet borde behållas att utnyttja den formsom i varje särskilt fall var fördelaktigast. En närmare utredning om formernaför att anordna sådan rättshjälp var påkallad. En sådan utredning bordeinriktas på att klarlägga de fömtsättningar, under vilka det ena eller andrasystemet borde tillämpas, och under vilka former över huvud taget en effektivrättshjälp kunde anordnas. Skäl syntes tala för att båda systemen jämställdesi fråga om rätten till statsbidrag. Utskottet var inte berett att ta ställningtUl frågan om kostnaderna för de offentiiga rättshjälpsanslalterna borde heltövertas av staten. Utskottet hemställde alt måtte hos Kungl. Maj:tanhålla om utredning i enlighet med vad utskottet anfört. Denna hemställanbifÖUs av . 1949års rältshjälpskommitlé, som hade till uppgift att utreda den ulomprocessuellarättshjälpen ål mindre bemedlade, lade fram ett betänkande medförslag rörande den ulomprocessuella rättshjälpen åt mindre bemedlade (SOU 1951:31). Förslaget innebar att var och en som av ekonomiska skäl inte var i ståndalt själv skaffa sig UtomprocessueU rättshjälp skulle vara berättigad alterhålla sådan hjälp genom det allmännas försorg. Rättshjälpen skulle i principlämnas utan ersättning. Den som erhållit rättshjälp skulle dock kunna avkrävasen mindre avgift, som inte fick överstiga . Avgiftens storlek i detsärskilda fallet skulle bestämmas efter sökandens betalningsförmåga och denerhållna hjälpens omfattning. 1972: 4 48 Landsting och städer som inte deltog i landstingskulle enligt förslaget vara skyldiga att ombesörja den erforderligarättshjälpsverksamheten. Om inte särskilda skäl föranledde annat skulle rättshjälpenlämnas genom rättshjälpsanstalt. Om folkmängden i och omkring den ort däranstalts kontor borde förläggas inte utgjorde tillräckligt underlag föranstallsverksamhet, skulle rättshjälpen kunna meddelas av advokater som drevrörelse. Även i områden där anstalt inrättades, skulle sådana advokater i vissutsträckning kunna medverka. Enligt kommitténs bedömning borderätlshjälpsanstalter finnas inrättade för alla städer som inte deltog ilandsting men även för samtUga landstingsområden med undanlag endast för Kalmarläns norra och Gollands läns landstingsområden. I fråga om sexlandstingsområden gavs dock förordet för anstalt efter tvekan. Rättshjälpsverksamheten inom varjeverksamhetsområde skulle stå under ledning av en rättshjälpsstyrelse, sammansattav representanter för stat och kommun. Hovrätt skulle utöva tillsyn öververksamheten inom hovrättens domkrets. Statsbidrag skulle utgå till landstingeller stad med vissa belopp. a. att det i och för sig var naturligt om de privatpraktiserandeadvokaterna inte bara erhöll uppdrag som offentUg försvarare och biträdeenligt LFR utan även handhade en av det aUmänna anordnad utomprocessueUverksamhet. De mindre bemedlade borde nämligen i görligaste mån tUlförsäkrassamma hjälp som andra rättssökande kunde få. Jämtlandssystemet hade emellertidi praktiken visat sig fungera otUlfredsställande och medföra förhållandevisstora kostnader. Rättshjälpsverksamheten hade haft väsentligt större omfattningvid anstalterna än i landstingsområden med jämtlandssystem. Enligt kommitténsberäkningar var, under fömtsättning att rättshjälpsbehovet överallt stod isamma proportion till folkmängden, det genomsnittliga antalet ärenden per 10000 personer för samtliga anstalter 132, medan motsvarande siffra förlandstingsområden med jämtlandssystem var 14. Det allmännas genomsnittligakostnad per ärende beräknade vidare kommittén tUl vid anstaltssystemoch till vid jämtlandssystem. Två reservanter inom kommittén ville ge företräde åtjämtlandssystemet. De framhöll bl. a., att majoriteten underskattatjämtlandssystemets effektivitet och bedömt dess koslsamhet felaktigt. De bådasystemen hade vidare i praktiken inte fått verka under samma förutsättningar.Någon tillförlitlig jämförelse mellan rättshjälpsanstaltema och jämtlandssystemetvar därför inte möjlig förrän ytterligare erfarenheter hade vunnits. Man bordeavvakta utvecklingen , då de båda organisationsformerna fick verkaunder i stort sett likartade villkor. Vidremissbehandlingen av betänkandet förordade majoriteten av re- missinstansernaatt huvudmännen för rättshjälpsverksamhelen borde erhålla full frihet att väljamellan anstaltssystem och jämtlandssystem. Ar1953 vidtogs vissa ändringar i 1919 och kungörelser om bidrag tillrättshjälpsanstalterna och den ulomprocessuella rättshjälps-verksamheten enligtjämtlandssystemet. Ändringarna innebar bl. a. att statsbidrag skulle utgå i denomfattning som fortfarande gäller, dvs. i fråga om rättshjälpsanslalterna medhälften av de årliga neltoutgifterna för anstaltens verksamhet med avdrag förlokal- och inventariekostnader och i fråga om jämtlandssystemet med hälften avden årliga kostnad som har haft för verksamheten. Iproposition till med förslag om tilldelningen av statsbidrag (prop.1953: 106) tog departementschefen bl. a. upp frågan om en reglering i lag avden ulomprocessuella rättshjälpsverksamheten och om valet av organisationsform.Vad som främst talade för anstaltssystemet var den avsevärt större omfattningsom rättshjälpsverksamhelen erhållit vid anstalterna än i de landstingsområden,där jämtlandssystemet tillämpas. Departementschefen underströk emellertid attjämtlandssystemet ännu var förhållandevis nytt och inte fått arbetaunder samma yttre fömtsättningar som anstaltssystemet. Det var därför tydligtatt en fullt rättvisande jämförelse mellan de två organisationsformerna intevar möjlig. Även om han närmast var benägen att anse att en organisation ihuvudsaklig överensstämmelse med det av majoriteten inom 1949 årsrättshjälpskommitté framlagda förslaget skulle innefatta den lyckligastelösningen av problemet, fann departementschefen därför och i betraktande ävenav de starkt delade meningar som kommit till uttryck bland remissinstansema,att liden inte var mogen för en lagstiftning i ämnet. Det var emellertidangeläget att öka statsbidrags-tilldelningen. Man borde vidare i fråga omstatsbidragen eftersträva att likställa de båda organisationsformerna, så atten mera rättvisande jämförelse mellan dem blev möjlig. Departementschefenfömlsatte därvid att landstingen och städerna utom landstingen begagnade denmöjlighet som den ökade statsbidragstilldelningen erbjöd till alt upprasta ochintensifiera rättshjälpsverksamhelen, där så kunde anses påkallat.