prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — Brottmålsdomskonventionenhar ratificerats endast av och det torde dröja avsevärd tidinnan den träder i kraft i förhållande till utomnordiska stater till nordiskstat sker överflyttning av verkstäUighet av botes- och fängelsestraff enligtNVL. torde inte ingå något störrre antalbilaterala verk-stäUighetsöverenskommelser. Det kan därför antas dröja långtid, innan får anledning att pröva några ärenden om överflyttningav verkställighet enligt den nya lagen. Även efter det konventionen trätt ikraft torde antalet ärenden bli obetydligt. Under dessaförhållanden är någon sådan förstärkning av personalresurserna påkriminalvårdsstyrelsens verkställighetssektion som styrelsen har ifrågasattuppenbarligen inte behövlig. Fråganhuruvida framställning bör göras om verkställighet utomlands av frihetsstraffsom ådömts här i landet bör i första hand prövas utifrån Prop.1972: 98 92 Jag kan därför inte biträdainvandrarverkets uppfattning att ett beslut om den dömdes avlägsnande urlandet skaU utgöra en föratsättning för att en framställning om verkstäUighetutomlands av frihetsstraff skall få göras mot den dömdes vilja. Även om dendömdes egen inställning normalt bör tillmätas stor betydelse kan den inte fåvara avgörande, vare sig det föreligger beslut om hans avlägsnande ur landeteller inte. Däremot ansluter jag mig i princip till förslaget att dencentrala utlänningsmyndigheten skall höras i ärendet, om den dömde under åberopandeav politiska skäl motsätter sig överflyttningen av verkställighet avfrihetsberövande påföljd. Om utlänningsmyndigheten i ett sådant faU avstyrkeratt framställning görs, bör ärendet underställas Kungl. Maj:t för avgörande.Denna ordning bör emellertid enligt min mening gälla i samtliga fall då frågauppkommer att överflytta verkställighet av frihetsberövande påföljdbeträffande annan än svensk medborgare och den dömde motsätter sig åtgärden,oavsett om han uttryckligen åberopar politiska skäl eller inte. När det gällersvensk medborgare bör överflyttning av verkställighet av sådan påföljd inte inågot fall få ske mot den dömdes vilja. Jag vill i detta sammanhang understryka, att detsjälvfallet aldrig kan komma ifråga att med stöd av den nya lagstiftningenöverflytta verkställighet av påföljd till en främmande stat, cm förhållandenaär sådana att det enligt 53 och 54 §§ utlänningslagen skulle ha mött hinder attgenom verkställighet av beslut enligt den lagen om den dömdes avlägsnande urriket befordra honom till den ifrågavarande staten. Den ordning för prövning avfrågor om överflyttning av verkställighet till främmande stat som skall gällaenligt mitt förslag torde innebära tillräckliga garantier för att dennagrundsats undantagslöst kommer att upprätthållas. Enligt konventionen art. 9 får den som i den anmodandestaten är berövad sin frihet och som överlämnas till annars stat för verkställighetav påföljd i princip inte åtalas, dömas eller berövas friheten i sistnämndastat med anledning av brott som har begåtts innan överlämnandet skedde.Bestämmelser som motsvarar denna artikel i konventionen har ipromemorieförslaget förts in i avsnittet om verkställighet i aveuropeisk brottmålsdom (23 §). Det får föratsättas att samma bestämmelserkommer att bli tUlämpliga enligt de överenskommelser om generellt samarbete påförevarande område som kan komma att ingå med icke-konventionsstater.Såvitt avser förhållandet då någon som här i landet är berövad sin frihetöverförs till annan konventionsstat eller stat, vilken är bunden av sådanöverenskommelse som nämnts, kommer alltså att föreligga en folkrättsligförpliktelse för den främmande staten att iaktta motsvarande föreskrifter.Samma skydd mot oförutsedda konsekvenser för den dömde av verkställighetensöverflyttning som det här är fråga om bör tUlförsäkras den som efter Kungl. 1972: 98 93 Maj:tsförordnande i det särskilda fallet överlämnas till främmande stat förverkställighet av här i landet ådömd frihetsberövande påföljd. Jag föreslårdärför att promemorieförslaget kompletteras med föreskrifter som innebär attframställning om överflyttning på grand även av sådant förordnande skall göras"av samt att överföring av den dömde, i fall då hanhär i landet är berövad friheten, skall ske först sedan den främmande statenförbundit sig att iakttaga samma begränsningar i fråga om nya åtal ochfrihetsberövan-den som gäller för en konventionsstat. I artikel 9 i konventionenfinns vissa undantag från huvudregeln. Sålunda kan den anmodade stateninskrida mot den dömde för tidigare brott bl. a. om den anmodande statensamtyckt till åtalet eller den åtgärd varom är fråga. Promemorieförslaget bördärför kompletteras med en föreskrift som anger att sådant samtycke förSveriges del skaU lämnas av Kungl. Samtycke behöver ges endast omutlämning skulle ha kunnat ske för det brott som åtgärden avser eller utlämningskulle ha varit utesluten endast på grund av straffets längd. Med hänsyn härtillbör i bestämmelserna om prövningen av ifrågavarande ärenden, efter förebildfrån utlämningslagcn, tagas in föreskrift om att högsta domstolen skall höras,om den dömde begär det och att framställningen inte får bifallas om högstadomstolen funnit att hinder föreligger däremot. Några remissinstanser,däribland , har tagit upp frågan om närmare riktlinjerför styrelsens prövning av verkställighetsärenden. Jag har i och för sigförståelse för önskemålet om vägledande uttalanden i detta hänseende. Det möterdock svårigheter att helt tUlgodose det, eftersom det här kan bli fråga omverkställighet i ett stort antal länder med mycket olika förhållanden ochstora variationer i fråga om kriminalvårdspolitikens utformning. Det måstedärför ske en mycket individualiserad prövning i de enskilda fallen, som intelämpligen bör bindas genom att man på förhand ställer upp detaljeraderiktlinjer. Det utesluter inte att vissa allmänna synpunkter kan anföras tillledning för tillämpningen, och har också själv gjortvissa beaktansvärda uttalanden av detta slag i sitt remissyttrande. Jagåterkommer till denna fråga i specialmotiveringen. Därvid kommer jag också attberöra den av styrelsen väckta frågan om förfarandet för överförande av dendömde till den främmande stat där verkställighet skall ske. Stockholmstingsrätt har uttalat, att 46 kap. 15 § tredje stycket RB, som medger attbrottmål i vissa fall avgörs utan hinder av att den tilltalade har avvikitsedan stämning har delgetts honom, bör kunna användas i ökad utsträckningbeträffande utlänningar, som normalt har återvänt till sitt hemland, medhänsyn tUl den möjlighet till omprövning av s. k. utevarodomar som konventionenoch den nu föreslagna lagen öppnar. Prop.1972: 98 94 lag vill inte bestrida att de nya reglerna om möjlighetatt verkställa svensk brottmålsdom mot utlänning i dennes hemland eller i annanfrämmande stat där han vistas kan tänkas få visst inflytande på domstolarnasställningstagande till frågan om brottmål skall kunna avgöras utan hinder avatt den tilltalade har avvikit. Men man kan inte bortse från att det vid tidenför handläggningen av brottmålet ännu är en helt öppen fråga huruvidaframställning om verkställighet av domen i främmande stat kan eller bör görasoch att domstolen själv saknar möjlighet att inverka på avgörandet i dethänseendet. Under dessa förhållanden är det självfallet uteslutet att enbarttillkomsten av den nya lagstiftningen skulle föranleda ändring i 46 kap. 15 §RB i den riktning tingsrätten tänker sig. Jag är inte heller beredd att göranågra motivuttalanden i denna fråga. Den får som avgöras avdomstolarna från fall till fall. Den av RÅberörda frågan om möjlighet för svensk domstol att i fall då gemensam påföljdskall ådömas för flera brott dela upp påföljden på de olika brotten får enligtmin mening inte sådan särskild aktualitet genom den nu ifrågavarande lagstiftningenatt den bör prövas i detta lagstiftningsärende. Jag avser emellertid att inomen nära framtid ta upp frågan om en partiell översyn avutlämningslagstiftningen. Den av RÅ väckta frågan bör enligt min meninglämpligen övervägas i det sammanhanget. Medanledning av att ett par remissinstanser har berört frågan om internationelltsamarbete i fråga om kriminalvård i frihet vill jag framhålla att den tidigarenämnda europeiska konventionen om övervakning av villkorligt dömda ochvillkorligt frigivna på nytt kommer att diskuteras vidöverläggningar meUan företrädare för de nordiska ländernas justitieministerieri syfte att nå en enhetlig inställning till frågan om ratifikation ocheventuell lagstiftning. Det finns således anledning räkna med att Kungl. Maj:tinom en nära framtid får anledning att pröva de av dessa remissinstanserberörda frågorna. Till vissaunder remissbehandlingen framförda detaljanmärkningar mot promemorieförslagetssakliga innehåll eller lagtekniska utformning återkommer jag vid min behandlingav de enskilda bestämmelsema. 8.3.2 Om tillämpligheten av svensk lag Bestämmelserna om i vilken utsträckning svensk straffrättöver huvud är tUlämplig och svensk domstol behörig att döma finns i 2 kap. BrB.Kapitlet inleds med en bestämmelse av innehåll att svensk domstol harbehörighet att pröva samtliga i begångna brott. I fråga om brott somhar begåtts utomlands gäller till en början att den svenska straffrättsligabehörigheten omfattar brott som har begåtts av svensk medborgare ellerutlänning med hemvist i . Även brott begånget utomlands av annanutlänning kan under vissa omständigheter höra under svensk jurisdiktionsrätt.Var gärningen inte fri från ansvar enligt lag 1972: 98 95 somgällde på gärningsorten, döms utlänningen sålunda efter svensk lag och vidsvensk domstol, om han efter brottet har blivit svensk medborgare eller tagithemvist här i landet, om han är medborgare i annat nordiskt land och finns häreller om på brottet kan följa fängelse och han finns här.I vissa specialfall omfattas brott begånget utomlands av utlänning utanhemvist i av den svenska behörigheten oberoende av om gärningen varstraffbar enligt gärningsortens lag. Det gäUer bl.a. om brottet har förövatsombord på svenskt fartyg eller luftfartyg eller på område där avdelning avkrigsmakten befann sig, om brottet har förövats mot svenskt intresse eller ombrottet är kapning av luftfartyg enligt 13 kap. 5 a § BrB eller folkrättsbrottenligt 22 kap. 11 § BrB. Densvenska straffrättsliga behörigheten begränsas i viss utsträckning av krav påsärskild åtaisprövning. Brott som har förövats utom riket får i princip åtalasendast efter förordnande av Kungl. Maj:t eller den Kungl. Maj:t har bemyndigatatt ge åtalsförordnande. RÅ har fått sådant bemyndigande för vissa kategorierav brott. Vid den särskUda åtalsprövningen kan beaktas bl. a. huruvidagärningen var straffbar på gärningsorten. I vissa fall krävs inte särskiltåtalsförordnande. Detta gäller bl. a. om brottet har begåtts på svenskt fartygeller av svensk eller annan nordisk medborgare mot svenskt intresse. Attfrågan om ansvar för gämingen redan har prövats av utländsk domstol medför iprincip ingen inskränkning i den svenska straffrättsliga behörigheten.Utländsk brottmålsdom har i allmänhet endast den rättsverkan att det fordrassärskilt förordnande för att väcka åtal här i landet, om den misstänkte hardömts för samma gäming utomlands och på grund av domen har avtjänat straff ellerannan ansvarspåföljd utom riket. Väcks åtal, skall domstolen vid bestämmande avpåföljd ta skälig hänsyn tUl påföljd som den åtalade har undergått utomlands (2kap. 6 § BrB). Undantag från dessa regler har gjorts i nordiskaverkstäUighetslagen. Enligt NVL utgör brottmålsdom som har meddelats i annatnordiskt land hinder för nytt åtal här i landet, om domen skall verkstäUas härmed stöd av lagen (29 § NVL). Densvenska straffrättsliga behörigheten är sålunda mycket vidsträckt. Frågan omen begränsning har aktualiserats i olika sammanhang. I kom fråganupp i samband med de s. k. abortresorna till och det däravföranledda abolitionsbeslutet. I en interpellation vid riksdagställdes vissa frågor om straffbarheten i för utomlands företagnahandlingar. I debatten hävdade in-terpellanten att dubbel straffbarhet bordevara huvudregel och hänvisade till dansk rätt (prot 1965: II: 10 s. 7582). I en motion följande år (1966: II: 696)hemställdes om en utredning för att klarlägga i vilka fall svenska straffreglerär avsedda att tiUämpas även på gämingar begångna utom riket samt om införandeav en sådan ordning att det be- 1972: 98 96 träffandevarje ny straffbestämmelse klart framgår hur långt dess tilllämplighet irummet är avsedd att sträcka sig. Första lagutskottet (ILU 1966: 23) uttaladebl. a. att frågan om en precisering av gränserna för tillämpligheten av denpraktiskt mest betydelsefulla delen av specialstraffrätten, nämligentrafUcstraffrätten, var under behandling både i och i det nordiskalagsamarbetet. 1 fråga om ny lagstiftning räknade utskottet med att de avmotionären berörda svårigheterna skuUe kunna nedbringas under det fortsattalagstiftningsarbetet. Motionen avslogs på hemställan av utskottet. Isamband med lagstiftning i anledning av tillträde till den europeiskakonventionen om straff för vägtrafikbrott uppkom på nytt frågan om begränsningav den svenska jurisdiktionsrätten. Under remissbehandlingen av det förslagtill lag om straff för utomlands begångna trafikbrott som ligger tiU grund förpropositionen med förslag till sådan lagstiftning (prop. 1971: 114) framfördesstarka krav på införandet av en regel om dubbel straffbarhet påtrafikstraffrättens område. I lagen (1971: 965) om straff för trafikbrott sombegåtts utomlands vilken lag trädde i kraft , har också införtsen sådan regel. I propositionen uttalade jag att frågan om en allmän regel omkrav på dubbel straffbarhet kunde komma att aktualiseras i samband med övervägandenrörande tillträde till brottmålsdomskonventionen. avdelning 1 (art. 5355) av brottmålsdomskonventionen finns somtidigare nämnts i avsnitt 8.1 regler om "ne bis in idem", dvs. reglersom anger i vilken utsträckning en stat skall vara förhindrad att lagfora enperson för en gärning för vilken han har dömts i en annankonventionsstat. Enligt art. 53 är en europeisk brottmålsdom hinder för nyprövning av fråga om ansvar för gäming som omfattas av domen bl. a. när dentilltalade har frikänts. Detta gäller även när frikännandet grandas på detförhåUandet att den åtalade gärningen inte är straffbar i den konventionsstatdär domen har meddelats. Vidare kan lagföring inte ske på nytt efter fällande domi annan konventionsstat, om den ådömda påföljden är verkställd ellerverkställigheten pågår. Med påföljd avses även sådana påföljder som vUlkorligdom eller skyddstUlsyn. Konventionens "ne bis in idem"-regler syftartill att den dömde inte skaU åtalas eller dömas på nytt så länge påföljden verkställsi normal ordning. Rymmer han eller försöker han på annat sätt undandra sigverkställigheten, har domen inte längre sådan res judicata-effekt. En fällandeeuropeisk brottmålsdom har däremot res judicata-effekt, när påföljden harbortfallit enligt domslandets lag på grund av nåd, amnesti eller preskription.Slutligen hindrar en europeisk brottmålsdom ny lagföring för samma brott ifall då den dömde har förklarats skyldig men ingen påföljd har ådömts. 53 anges undantag från huvudregeln om "ne bis in idem" i vissafall då en konventionsstat anses ha ett särskilt intresse av att lagfora den Prop.1972: 98 97 brottslige.Konventionen kräver sålunda inte att brottmålsdom meddelad i annankonventionsstat skall tillerkännas res judicata-effekt, om domen avser engärning som är särskilt riktad mot den statens intresse. Som exempel på brottsom avses här anges i kommentaren till konventionen ("ExplanatoryReport") våld mot tjänsteman, spioneri, förfalskning och tagande av muta.Inte heller är den stat, inom vars område en gärning har begåtts, skyldig attgodtaga dom som har meddelats i annan stat för den gärningen. Dessaundantagsbestämmelser gäller dock inte för den stat som själv har begärtlagföring i annan stat. 54 ges en regel om obligatorisk avräkning i de fall då "ne bis inidem"-reglerna inte är tillämpliga och den brottslige sålunda döms mer änen gång för samma gärning. Frihetsberövande påföljd som har verkställts skalldå avräknas från den nya påföljden. 55 sägs uttryckligen att konventionens "ne bis in idem"-reglerär minimiregler. av konventionen finns en andra avdelning som innehåller art. 56 och 57.Dessa artiklar förpliktar konventionsstat att i viss omfattning tillerkänna dommeddelad i annan konventionsstat rättsverkan i senare rättegång rörande annanbrottslighet begången av samme gärningsman samt i fråga om beslut rörandeförlust av rättighet. Enligtpunkten (f) i bilaga I till konventionen kan konventionsstat förklara att denförbehåller sig rätten att godkänna tillämpningen av del III med avseende påendast en av dess två avdelningar. Förbehåll mot någon av avdelningarna tordei sin tur kuima göras partiellt. Idepartementspromemorian föreslås en ny bestämmelse om res judicata-verkan avutländsk brottmålsdom som i princip bygger på art. 53 ibrottmålsdomskonventionen. Vidare föreslås att det i 2 kap. BrB införs enallmän regel om krav på dubbel straffbarhet vid brott begångna utomlands samten bestämmelse att domstolen, när dubbel straffbarhet föreligger, vidbestämmande av påföljd för sådant brott inte får döma tiU strängare påföljd änsom kan följa på brottet enUgt lagen på gärningsorten. Det föreslås också attvissa brott liksom f. n. alltid skall falla under svensk domstolsstraffrättsliga behörighet. Det gäller t. ex. flertalet brott riktade motoffentligt svenskt intresse. I promemorieförslaget görs däremot en begränsningi fråga om svensk jurisdiktionsrätt över brott begångna mot enskilt svensktintresse. föreslås en utvidgning av kompetensen i fråga om brott förvilken enligt svensk lag inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i fyraår. Slutligen föreslås en regel om obligatorisk avräkning av verkställd påföljdi fall då den utländska domen inte ges res judicata-verkan. Vidremissbehandlingen har promemorieförslaget fått ett positivt mottagande ochendast mött kritik på vissa enstaka punkter. Några remissinstanser harkritiserat den föreslagna inskränkningen i möjligheterna att här i landetbeivra brott som begåtts utomlands mot enskilt 4 1972.1 saml. 1972: 98 98 Även regeln om oinskränkt svensk jurisdiktionsrätt i fråga om grövrebrottslighet har utsatts för viss kritik. Föregen del biträder jag i princip förslaget i promemorian att i BrB införabestämmelser om utländsk brottmålsdoms rättsverkan här i landet, vilka ihuvudsak överensstämmer med konventions "ne bis in idem"-regler. Jaggodtar i likhet med majoriteten av remissinstanserna också förslaget att frånde nya "res judicata"-reglerna skall göras undantag bl. a. för deallra grövsta brotten. Det skulle nämligen enligt min mening varadirekt stötande att behöva godtaga en utländsk dom, varigenom t. ex. en svenskmedborgare har frikänts för ett mycket grovt brott, exempelvis mord, eller harådömts en enligt svensk uppfattning orimligt lindrig påföljd, om detta skett pågrand av sådana ovidkommande hänsyn som offrets ras eller liknandeomständigheter. Ipromemorian föreslås att en bestämmelse som ger utländsk brottmålsdomrättsverkan i enlighet med art. 53 i brottmålsdomskonventionen bör tas in i enny 5 a § i 2 kap. BrB. Det föreslås också att bestämmelsen liksom denmotsvarande danska regeln bör omfatta dom som har meddelats i den stat därbrottet har begåtts, oberoende av om den staten är konventionsstat. Jag delaruppfattningen att en sådan allmän regel stämmer väl med de allmännajurisdiktionsreglerna, som ju inte är begränsade tUl brott begångna ikonventionsstater. Jag förordar sålunda att den nya 5 a § ges den föreslagnaomfatmingen. Till skillnad mot vad som skett i promemorieförslaget bör det dockanges uttryckligen i lagtexten att den utländska domen skall ha vunnit lagakraft innan den får den rättsverkan som avses med den nya regeln. Bortsettfrån det berörda undantaget för mycket grova brott skiljer sigpromemorieförslaget i fråga om den nya 5 a § i två avseenden från art. 53 ibrottmålsdomskonventionen. I den föreslagna paragrafen görs undantag frånhuvudregeln om brottmålsdoms res judicata-verkan såvitt gäller kapning avluftfartyg och folkrättsbrott. Enligt internationella överenskommelser vilkaSverige har tillträtt, konventionen för bekämpande av olaga besittningstagandeav luftfartyg och Genévekonventionerna 1949 till skydd för krigets offer, ärdet en förpliktelse för vårt land att straffa sådana brott oberoende av var ochav vem de har begåtts. Enligt promemorian torde detta innebära att inteheller kan godtaga en utländsk dom varigenom någon har frikänts därför att ensådan gärning är straffri på gärningsorten. Även jag anser det nödvändigt attgöra undantag från huvudregeln i den nya 5 a § såvitt gäller kapning avluftfartyg och folkrättsbrott. Såsom anförs i promemorian torde detta avstegfrån konventionen på grund av art. 64.1 inte kräva att förbehåll görs. Förslagetatt anpassa den svenska lagstiftningen till konventionens "ne bis inidem"-regler innebär att den svenska straffrättsliga behörighetenbegränsas i fall då ansvar för gärningen redan har prövats ut- Frikännande dom skall sålunda i principrespekteras även om den misstänkte har blivit frikänd därför att gämingen intevar straffbar enligt den dömande statens lag. Detta gäller också en fäUande domsom har verkställts eller håller på att verkställas, även om straffet är betydligtlindrigare än vad som skulle ha ådömts om åtal hade väckts i . Det gårinte att förena så vidsträckta regler om utländsk doms rättsverkan med våranuvarande bestämmelser om svensk strafflags till-lämpUghet utomlands. Om manfrån svensk sida godtar en frikännande utländsk dom även när frikännandet harskett på grund av att gärningen inte var straffbar på gärningsorten, kan inteden svenska strafflagstiftningen innehåUa regler enligt vilka åtalkan väckas för samma gärning om ansvarsfrågan ännu inte prövats i utlandet. Om förslaget att ge utländsk dom i stort sett sådanrättsverkan som följer av konventionens "ne bis in idem"-reglergodtas, medför detta sålunda att BrB:s regler om svensk straff rättsligkompetens bör ändras på motsvarande sätt. Det finns f. ö. helt oberoende av dekrav konventionen ställer goda skäl för en reform i denna riktning. Densvenska kompetensen ter sig vid en internationell jämförelse anmärkningsvärtvidsträckt. Den begränsas visserligen av kravet på särskild åtalsprövning. Detmåste dock anses vara ett rimligt krav att gränserna för jurisdiktionsrättenanges direkt i lag och inte dras i praxis via reglerna om diskretionär åtalsprövning.En annan nackdel med långtgående behörighetsregler, som inte begränsas avhänsyn till gärningsortens lag, är att åtal för brott utomlands kan drabbasvenska medborgare synnerligen ojämnt. Ofta kan det nämligen vara entillfällighet om det blir känt för svenska myndigheter att en svensk harförövat en gärning som är strafffri på gärningsorten men straffbar enligtsvensk lag. En annan mindre tiUtalande konsekvens av våra nuvarande vidsträcktaregler är att en svensk medborgare med hemvist i främmande stat vid besök iSverige skulle kunna åtalas för ett förfarande som är straffritt ihemvistlandet men straffbart enligt svensk lag. Med ökad internationellrörlighet torde också den uppfattningen ha växt sig allt starkare att man vidvistelse i främmande land bör vara underkastad det landets lag och inte hemlandets.Den danska strafflagen innehåller en regel som begränsar dendanska jurisdiktionsrätten genom krav på att gärningen skall vara straffbaräven på gämingsorten. För del har vi redan tagit ett steg i denriktningen genom att inom trafikstraffrätten införa en regel om krav på dubbelstraffbarhet. I enlighet med promemorieförslaget, som stöds av en enigremissopinion vill jag på anförda skäl nu förorda att man går något längre änsom föranleds av tUlträde till brottmålsdomskonventionen och inför enhuvudregel om krav på dubbel straffbarhet i 2 kap. BrB.