prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — När det gäller skada som tiUfogas utomstående täckeransvarsförsäkringarna redan nu sakskador, och ett oinskränkt principalansvaräven för sådana skador skulle alltså inte medföra några ekonomiska konsekvenserför den stora grupp av arbetsgivare som har ansvarsförsäkring. Tillfrågan, huruvida det utvidgade principalansvaret bör i enlighet med vadkommittén föreslår gäUa endast i fråga om person- och sakskada eller om det börtillämpas ocksä beträffande ren förmögenhetsskada och direkt tillfogadicke-ekonomisk skada, återkommer jag (avsnitt 2,2,4,5. har särskUt behandlat frågan, om manbör göra undantag från det utvidgade principalansvaret för skador som enarbetstagare i tjänsten våUar någon av sina arbetskamrater. Frågan har uppmärksammatsunder remissbehandUngen, och några remissinstanser har förordat, att detutvidgade principalansvaret begränsas till att gälla skador som tillfogastredje man. Från vissa håll har det härvid hävdats, att frågan om arbetsgivaresansvar för skada genom olycksfall i arbetet bör lösas genom avtal mellanarbetsmarknadspartema. Den sistnämnda synpunkten kan jag inte helt dela. En sakär, att lagstiftaren kanske inte bör införa en tvingande reglering denspeciella 218 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 frågan skall jag behandla särskUt i det följande (avsnitt2.2.4.7.) som berövar parterna på arbetsmarknaden möjligheten att reglerahithörande frågor genom kollektivavtal. Den tilltänkta lagstiftningen omprincipalansvar kommer emellertid att bli tillämpUg också på vidsträcktaområden som inte regleras av kollektivavtal och där det inte ligger så näratill hands för parterna att reglera skadeståndsfrågorna genom avtal. a. avdetta skäl är det, som skadeståndskommittén har framhållit, önskvärt att lagstiftarenhär liksom på åtskilUga andra områden av förmögenhetsrätten ger uttryck för vadsom från allmän synpunkt framstår som önskvärt och lämpligt. I det avseendetviU jag särskilt anföra följande synpunkter. Flertalet av de argument som kan anföras tiU förmän för enutvidgning av principalansvaret mot tredje man har sin giltighet också när denskadelidande är en arbetstagare hos samma arbetsgivare. De ekonomiska konsekvensernaav en reform har jag berört redan i det föregående, och som jag därvid haruttalat kan kostnadssynpunkter knappast åberopas mot en utvidgning avprincipalansvaret också till skador som arbetstagare vållar varandra. Inteheller preventionssynpunkter, som i detta sammanhang kan göra sig gällandeåtminstone beträffande sakskador, bör tillåtas väga över hänsynen till deskadelidande och önskemålet om en rationell och rättstekniskt enkel lösning avdessa ersättningsfrågor. Av större betydelse är den invändning som går ut på, attett oinskränkt principalansvar i hithörande fall kan inbjuda till ett missbruk,som det på grund av berissvårigheterna inte går att helt komma till rätta medgenom bestämmelser om regressrätt. I fråga om personskador torde visserligendenna risk vara praktiskt sett obefintlig, men när det gäller sakskador kan deninte förbises. Som skadeståndskommittén har påpekat lär det emellertid höratill undantagen, att arbetstagarna för med sig värdefull egendom tillarbetsplatsen under sådana förhållanden att egendomen kan komma till skadagenom vållande i tjänsten av arbetskamraterna. Problemet torde därför i självaverket ha begränsad räckvidd och synes i stort kunna bemästras genom lämpUgaåtgärder av praktisk art från arbetsgivarnas sida. De olägenheter som ettoinskränkt principalansvar på detta område kan föra med sig väger enUgt minmening i varje fall inte så tungt, att de bör beaktas framför de nackdelar frånråttstekniska sjmpunkter som en undantagsregel skuUe innebära, i all synnerhetsom man knappast kan tänka sig att slopa det ansvar för eget ocharbetsledningens vällande som arbetsgivaren har , när det gäller skadapå arbetstagarens egendom. I enlighet med dessa överväganden förordar jag, attprincipalansvaret för samtliga arbetsgivare utvidgas till att omfatta vållandeav alla arbetstagare, oavsett dessas stäUning och oberoende av om skadandrabbar en utomstående tredje man eUer någon av arbetsgivarens egnaarbetstagare. Till frågan om innebörden av begreppet arbetstagare och om dennärmare avgränsningen av principalansvaret med avseende på kravet att denskadevål- Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 219 lande handlingen skall ha visst samband med arbetstagarenstjänsteförhållanden eller hans verksamhet för arbetsgivarens räkningåterkommer jag vid behandlingen av de enskilda bestämmelserna (avsnitt5.1.3.1.). Jag vill här bara nämna, att principalansvar enUgt min mening bör iviss utsträckning tillämpas analogiskt, när skada har vållats av andra änarbetstagare i trängre mening. Några remissinstanser har hemställt, att frågan omobligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare tas upp och prövas i dettasammanhang. Innan man har närmare utrett möjligheterna att lösaersättningsproblemen genom direkta försäkringsanordningar på de skadelidandessida, anser jag emellertid, att ett system med obligatorisk försäkring börövervägas endast om tvingande skäl kan åberopas. Att sådana skäl skulle kunnaanföras för ett generellt verkande obligatorium för samtliga arbetsgivare kanjag inte finna. Frivillig ansvarsförsäkring har redan nu mycket stor spridning.En utvidgning av principalansvaret att omfatta vållande av samtliga arbetstagareinnefattar i och för sig ett starkt tryck på de arbetsgivare som saknarförsäkring att skaffa sig ett försäkringsskydd. Det saknas f. ö. enUgt minmening praktiska förutsättningar att f. n. genomföra ett obligatorium, somskulle kräva en utomordentligt omfattande administrativ kon-troUapparat. I det följande kommer jag att särskilt behandla frågornaom uppdragsgivares ansvar för vållande av självständig medhjälpare, om principalansvarför annan skada än person- eUer sakskada, om jämkning av principalansvaret ochom det allmänna principalansvarets tillämpning i kontraktsförhållanden ochdess förhållande till speciallagstiftning. 2.2,4,4, Uppdragsgivares ansvar för vällande avsjälvständig medhjälpare. Som framgår av den redogörelse som jag har lämnat idet föregående (avsnitt 2.2.1.2.) är huvudregeln enUgt gällande svensk rätt,att en företagare eller annan arbetsgivare blir ansvarig för skada som utanförkontraktsförhållanden uppkommer i hans verksamhet bara om vållande till skadanligger honom själv eller hans drifts- eUer arbetsledning tUl last. Under vissaförutsättningar får man räkna med att ansvarighet kan inträda också förvållande av en självständig medhjälpare eller dennes folk, men detta hör tillundantagen, och det är oklart vilka dessa förutsättningar är. I några utländska rättssystem har utbildats vissagrundsatser om principalansvar för självständig medhjälpare (»independentcontractor») vid skada genom åsidosättande av särskilda förpliktelser, vUkasfullgörande inte anses kunna överlämnas till annan (»non-delegable duties»). Iviss överensstämmelse med sådana grundsatser har skadeståndskommittén föreslagit,att den som enligt lag eller författning har blivit ålagd att i sär- 220 Kungl, Majtts proposition nr 5 år1972 skild egenskap vidta åtgärd till förebyggande av person-eller sakskada och som anUtar annan än arbetstagare för uppgiften skaU i frågaom uppgiftens fullgörande svara för den anlitade och dennes folk (2 § ikommittéförslaget). Det väsentliga motivet bakom kommitténs ståndpunkt har varit,att uppdragsgivaren i ett fall av denna art inte bör kunna befria sig frånansvaret för att förpliktelsen fullgörs genom att uppdra åt en annan person attvidta åtgärden. Fördelarna med den föreslagna regeln skulle enligt kommitténframträda särskilt när uppdragstagaren är ekonomiskt svag. Vidare skulle mankomma ifrån vissa svårlösta gränsdragningsproblem. Flertalet remissinstanser har tiUstyrkt förslaget i dennadel eUer har lämnat det utan erinran. Från vissa håll har det dock utsatts förstark kritik. Man har ifrågasatt om det finns något verkligt behov av en sådanlagregel. Det har också invänts bl. a., att den föreslagna bestämmelsen äroklar och att den skulle komplicera den inbördes uppgörelsen mellan uppdragsgivarenoch uppdragstagaren. I åtskilliga fall av den art som kommittén har haft itankarna som exempel kan nämnas att en fastighetsägares skyldighet att sandatrottoarer eller att skotta snö från hustak har åsidosatts ter det signaturUgt att tillämpa ansvarsregler, som är strängare mot den förpUktade än denallmänna culparegeln eller sådana regler om oinskränkt principalansvar förarbetstagare som jag nu föreslår. I rättstillämpningen kan man också skönja entendens i den riktningen. Domstolarna har härvid gått fram på två vägar. Delshar de ofta ställt aktsamhetskraven utomordentUgt högt, ibland så högt att detinte utan fog har talats om »fingerad culpa», dels har de i några fallsynbarligen utsträckt ansvaret för medhjälpares våUande till att också omfattasjälvständig uppdragstagare. Denna utveckling torde i och för sig svara mot vadsom allmänt uppfattas som rimligt. Trots detta är jag inte beredd att biträda kommitténsförslag i denna del. En regel som den kommittén har föreslagit skulleotvivelaktigt innebära en skadeståndsrättslig nyskapelse. Men som jag tidigarehar framhåUit bör man inte utan tvingande skäl genomföra nyskapelser av dettaslag. Jag anser att sådana skäl inte föreligger här. Från de skadelidandessynpunkt torde en regel om uppdragsgivares ansvar för självständig medhjälparei verkligheten medföra bara begränsade fördelar. Därest mitt förslag om oinskränktprincipalansvar för arbetstagare genomförs, innebär detta att medhjälparenblir skadeståndsskyldig i samtliga de fall som omfattas av 2 § ikommittéförslaget. Behov av ett kompletterande ansvar för uppdragsgivaren (denförpliktade) kommer aUtså att föreligga bara i de fall då medhjälparen saknaransvarsförsäkring, eller skadan inte omfattas av ansvarsförsäkringen, ochsamtidigt medhjälparen är insolvent. Regelmässigt är deime en företagare, ochansvarsförsäkring har redan nu stor utbredning inom näringslivet. De nyaprincipalansvarsreglerna kan väntas leda tiU att denna försäk- Maj:ts proposition nr 1972 221 ringsform får ännu större spridning. Att en företagaresaknar ansvarsförsäkring kommer att höra tUl de rena undantagen ochföreträdesvis gäUa småföretag, troligen av en kategori som har bristfälligaresurser inte bara i ekonomiskt hänseende utan också i fråga om tekniska ochandra förutsättningar att utöva sin verksamhet på ett tiUfredsställande sätt.Den som anlitar ett sådant företag för att uppfylla förpUktelser av det slagsom det här gäller torde sällan kunna anses ha fyUt de aktsamhetskrav somdomstolarna redan nu ställer i dessa fall. Han drabbas alltså regelmässigt aversättningsansvar på grund av eget vållande, om medhjälparen försummar attinfria sitt åtagande på ett fullgott sätt och detta medför att skada inträffar.Den av kommittén föreslagna regeln får i sådana faU ingen praktisk betydelse. Jag delar också vissa remissinstansers uppfattning, attregeln kan bli svårtiUämpad genom att avgränsningen av dess tillämpningsområdeinte har skett på ett entydigt sätt. Det gäller både med avseende på fråganvilka förpliktelser som omfattas och vilka skadefall som skaU utlösa utsträcktprincipalansvar för uppdragsgivaren. Det torde i själva verket vara en nästanoöverstiglig uppgift att i lagtext eUer motivuttalanden göra sådana preciseringari dessa hänseenden som är nödvändiga, för att man skall undgå alltför mångatolknings- och tillämpningsproblem. Vid de nordiska departementsöverläggningarna har dedelegerade uppnått enighet om att den förevarande bestämmelsen bör utgå urlagförslagen. I den tidigare omnämnda norska »lov om skadeserstatning i visseforhold», som innehåller regler om principalansvar och trädde i kraft den 1juli 1969, finns inte heller någon sådan föreskrift, önskemålet om nordiskrättslikhet talar således också emot att det svenska kommittéförslaget på dennapunkt genomförs. Under hänvisning till vad jag nu har sagt förordar jag attdet inte tas upp någon bestämmelse om principalansvar för våUande avsjälvständig medhjälpare i en ny lagstiftning om arbetsgivaresskadeståndsansvar. Med detta ståndpunktstagande avser jag inte att lägga någrahinder i vägen för domstolarna att genom sin rättstUlämpning vidareutvecklagrundsatser om ett sådant utsträckt principalansvar i fall då de kan finna detsakligt och rättspolitiskt motiverat. Den norska lagen och de övriga nordiskalagförslagen bygger på samma förutsättning. Principalansvar för annan skada ån person- ellersakskada. Som framgår av de redogörelser för gällande rätt som jag har lämnat idet föregående är den allmänna culparegeln generellt tiUämplig bara i fråga omperson- eller sakskada och sådan allmän förmögenhetsskada som utgör s. k.följdskada i förhållande tiU en person- eller sakskada. Vid personskada utgårersättning också för ideell (icke-ekonomisk) skada, dvs. sveda och värk m. m.Ren förmögenhetsskada är enhgt 6 kap. 1 § SL ersättningsgiU, när sådan skadahar tillfogats någon genom brott. Det är inte uteslutet, att ansvar Maj:ts proposition nr 1972 för ren förmögenhetsskada kan under vissa förutsättningarådömas med stöd av culparegeln också i andra fall, men rättsläget är oklart,och huvudregeln är i varje fall, att ersättningsskyldighet inte föreUggerutanför de straffbara gärningarnas område. I de fall då icke straffbartvållande till sådan skada medför ersättningsskyldighet enUgtspeciallagstiftning, bl. a. inom immate-rialrätten, är det inte fråga om entillämpning av den allmänna culparegeln, utan ansvaret har på samma sätt somnär det gäller objektivt ansvar för person- och sakskada enligtskadeståndsrättsUg speciallagstiftning sin grund uteslutande i de särskUdalagreglerna. För lidande av icke-fysisk natur, som uppkommer utan samband med personskadautgår enligt gällande rätt ersättning endast vid brott mot den personligafriheten och ärekränkande gäming (6 kap. 3§ SL). Frånsett en mindre utvidgningav möjligheterna att döma ut ersättning för psykiskt lidande vid brott mot denpersonliga integriteten (avsnitt 2.1.4.10.) innebär mitt förslag till nylagstiftning om skadestånd på grund av eget vållande inte några ändringar i dendelen. TiUämpningsområdet för nu gällande grundsatser omprincipalansvar omfattar i varje fall inte annan skada än sådan som kanmedföra personligt skadeståndsansvar för den skadevållande arbetstagaren. Mendet är inte säkert att principalansvaret aUtid sträcker sig så långt. Vidperson- och sakskada utgår otvivelaktigt ersättning för förmögenhetsförlust ochideeU skada i samma omfattning vid principalansvar som enUgt culparegeln. Huruvidaprincipalansvar kan tUlämpas i fråga om ren förmögenhetsskada inom t. ex. denimmaterialrättsUga lagstiftningens område, t. ex. när en tjänsteman som tUlhördrifts- eller arbetsledningen i ett företag självständigt gör sig skyldig tillpatentintrång, torde däremot inte utan vidare kunna besvaras jakande för allafall. Frågan saknar dock troUgen större praktisk betydelse. Om enbefattningshavare i sådan ställning tillfogar tredje man ren förmögenhetsskadagenom brott, t. ex. bedrägeri, torde visserligen principalansvar i principkunna tillämpas, men problemet får inte ofta aktualitet, eftersom det iallmänhet rör sig om utpräglade kontraktsförhåUanden där oinskränktprincipalansvar redan nu gäller också i fråga om ren förmögenhetsskada ellerockså inte kan anses att den anställde har handlat i tjänsten. Särsldlt densistnämnda begränsningen torde ha stor praktisk betydelse. Ansvar för renförmögenhetsskada har dock i rättspraxis ådömts en arbetsgivare med tiUämpningav reglerna om principalansvar i utomobligatoriska förhållanden (NJA 1962 s.31). I detta rättsfaU, som gällde skadeståndsansvar på grund av ärekränkning,ålades arbetsgivaren att betala ersättning också för psykiskt lidande. Mantorde sålunda få räkna med att principalansvar gäller inom tiUämpningsområdetför 6 kap. 3 § SL. EnUgt skadeståndskommitténs förslag skall de nya reglernaom principalansvar vara direkt tillämpUga endast i fråga om person- ellersakskada, varvid ersättning som skaU utgå enligt de grunder somtillämpas vid ansvar enUgt culparegeln. Kommittén har inte ansett dettillrådligt att Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 223 i detta sammanhang försöka bemästra alla de problem somsammanhänger med frågan om tillämpning av principalansvar beträffande renförmögenhetsskada och annan skada av icke-ekonomisk natur än sådan som uppkommeri samband med personskada, eftersom förhållandena här är mera växlande ochsvåröverskådliga än när det gäller integritetskränkningarna. Kommitténs ståndpunkt i denna del har godtagits av så gottsom samtliga remissinstanser. Från några håll har man emellertid efterlystmera klarläggande uttalanden om analogisk tillämpning av de föreslagna bestämmelserna. För egen del anser jag det till en början uppenbart, atten lagstiftning om det allmänna principalansvaret inte skall ges ettvidsträcktare tillämpningsområde i förevarande hänseende än reglerna om denskadevållande arbetstagarens personliga skadeståndsansvar. Det lagfästaprincipalansvaret bör således i varje fall inte avse annan skada än sådan somkan medföra ersättningsskyldighet för arbetstagaren. Frågan är emellertid, omdet på sätt som kommittén har föreslagit bör ske en ytterligare begränsningtill endast vissa skadetyper, dvs. tUl person- eller sakskada. Med en sådanreglering kommer frågan i vad mån principalansvar skaU tillämpas analogiskt vidren förmögenhetsskada eller icke-ekonomisk skada i fall då sådan skada omfattasav lagregler om ansvar för eget vållande att få avgöras av domstolarna medutgångspunkt i grunderna för å ena sidan sådana lagregler och å andra sidanprincipalansvarsreglerna. Det är ställt utom tvivel att principalansvar börundantagslöst gälla i fråga om person- och sakskada och att frågan vad som ärersättningsgUl skada vid sådana skadefall skall avgöras enligt de regler ochgrundsatser som tillämpas vid vaidigt culpaansvar. Enligt mitt förslag tilllagstiftning om skadeståndsansvar på grund av eget vållande skall emellertidett sådant ansvar gälla också ren förmögenhetsskada, som orsakas genom brott,samt psykiskt lidande som tillfogas genom vissa brott mot den personliga integriteten. I båda dessa hänseenden anser jag, tUl skUlnad frånkommittén, att det inte inger några betänkligheter att låta ocksåprincipalansvarsreglerna bli tillämpliga. Det torde kunna antas, attdet inskränkta principalansvar i utomobligatoriska förhåUanden som erkännsredan nu i princip gäller också i hithörande fall. Flertalet av de skäl som jagi det föregående har anfört för en utvidgning av principalansvaret till attomfatta vållande av samtliga arbetstagare gör sig lika mycket gäUande, när enarbetstagare i sin tjänst har vållat ren förmögenhetsskada genom brott ellerhar tillfogat någon psykiskt lidande genom straffbart angrepp på hanspersonliga integritet, som när han har våUat person- eller sakskada genombrottsligt förfarande i tjänsten. Så länge man rör sig inom området förarbetstagares handlande i tjänsten och en sådan begränsning skall givetvisgäUa en- 224 Kungl Maj.ts proposition nr 5 år1972 ligt den nya lagstiftningen måste sjmpunkten, att deskaderisker som är förbundna med en arbetsgivares verksamhet i första hand börbäras av honom, tiUmätas samma betydelse, oavsett arten av den skada som haruppkommit. Från de skadeUdandes synpunkt kan det ofta te sig nästan likaangeläget att kunna hålla sig tiU en arbetsgivare, när de som en följd avdennes verksamhet har tillskyndats förmögenhetsförluster eUer psykiskt lidandesom när de har tillfogats kropps- eller egendomsskada. Det skallinte förnekas, att en tillämpning av principalansvarsreglerna i de nu aktuellaskadefallen kan ge upphov till svårbemästrade problem. Men för detförsta rör det sig knappast om problem, som är specifika just för dettaområde. Kommittén har som exempel angett, att vid bedrägeri i samband medavtals ingående o. d. frågan om den anstäUdes behörighet att företrädaarbetsgivaren kommer i bUckpunkten. Detta är visserUgen riktigt men utgör baraexempel på att frågan om förhållandet mellan utomobUgatoriskaskadeståndsregler, å ena, och avtalsrättsliga regler, å andra sidan, kanmedföra komplikationer. ÅtskUliga problem av den arten kommer upp redan inomden aUmänna culparegelns område, liksom vid tillämpningen av regler omprincipalansvar vid integritetskränkningar, men de kan uppenbarUgen inte lösasinom ramen för en allmän lagstiftning om utomobligatoriskt skadeståndsansvar.Att som kommittén har påpekat tryckfrihetsförordningens bestämmelser inom dessstora område sätter principalansvarsreglerna ur spel vid ärekränkning är välriktigt, men det är dock fråga om en mindre del av de aktuella fallen. Förövrigt kan detsamma sägas om ansvaret för eget vållande utan att detta harföranlett kommittén att föreslå någon formell begränsning av dess tiUämpningsområde. Vidare är det tydligt, att de problem av närmasträttsteknisk art som har gett upphov till kommitténs tveksamhet inte elimineraseller blir mindre genom den lösning kommittén föreslår. De kommer medkommitténs ståndpunkt upp i rättstiUämpningen i en annan form, nämligen som enfråga om analogisk tillämpning av de lagfästa principalansvarsreglerna, men måstedå sakligt lösas på samma sätt som om dessa regler varit formellt tilllämpliga.Från den synpunkten kan det te sig som en praktiskt likgiltig fråga, vUkenderalösningen man väljer. Men det synes önskvärt, att lagstiftaren följer enkonsekvent linje. Om man som jag utgår från att man vid prövningen av varjeskadeståndsanspråk skall ta som utgångspunkt, att reglerna om utomobligatorisktskadeståndsansvar är av aUmän natur och alltså skall tillämpas, i den mån inteavtalsrättsliga regler eller grundsatser eller i övrigt särskilda föreskrifteri annan lagstiftning medför modifikationer i ena eUer andra riktningen, är detmest följdriktigt att ge principalansvarsreglerna samma räckvidd i det nuaktuella hänseendet som de allmänna reglerna om ansvar för eget vållande. Detmedför den fördelen att Maj:ts proposition nr 1972 225 man anvisar domstolarna samma metod för lösningen avuppkommande konflikter med andra rättsregler, när reglerna om principalansvaråberopas som när ett anspråk grundas på culparegeln, I enlighet med vad jag nu har sagt förordar jag, att denya reglerna om principalansvar görs tiUämpliga i fråga om renförmögenhetsskada samt lidande till följd av brott mot den personligaintegriteten i samma omfattning som de allmänna regler om ansvar för egetvållande som jag föreslår. Till frågan hur detta resultat lagtekniskt skalluppnås återkommer jag i det följande (avsnitt 3.3. Det sagda betyder, att principalansvar för renförmögenhetsskada inträder när en arbetstagare har vållat sådan skada genombrottsligt förfarande i tjänsten. Den principen gäller oavsett om straff förgärningen är föreskrivet i eller i specialstraffrätten, men enförutsättning är givetvis, att det skadade intresset åtnjuter skydd av straffstadgandet. Däremot följer inte utan vidare av den reglering jag föreslår, attprincipalansvar inträder i fall då en arbetstagare genom icke straffbartvållande i tjänsten har orsakat ren förmögenhetsskada och på grund avföreskrifter i speciallagstiftning eller enligt grundsatser som har utbildatseller kan komma att utbildas i rättstillämpningen är ansvarig för skadan, t.ex. vid culpöst intrång i en immaterialrättighet eller vid sådana former avculpös medverkan till annans brottsliga förfarande som i rättspraxis haransetts medföra skadeståndsansvar. Här rör det sig nämligen inte om ettskadeståndsansvar för arbetstagare enligt sådana allmänna regler omutomobUgatoriskt skadeståndsansvar som avses bU lagfästa. En analogisktillämpning av principalansvarsreglerna i sådana fall är å andra sidan på intetsätt utesluten. Men hithörande frågor får avgöras av domstolarna med beaktandeav grunderna för det allmänna principalansvaret och de särskilda skäl som harföranlett lagstiftaren eUer domstolarna att utvidga området för skadeståndsansvarpå grund av eget vållande.