prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Det är inte möjligt att på förhand överblicka, vilkasärskUda regler på detta område som kan bli erforderliga under krigs- ellerberedskapstUlstånd. En särbestämmelse som tar sikte på en diskriminering avutländska medborgare kan visa sig olämplig eller alltför långtgående men kanockså komma att framstå som otilhäcklig. Det bör ankomma på statsmakterna attmed beaktande av det faktiskt uppkomna läget avgöra om avvikelser från den nuföreslagna lagstiftningen bör ske i en krissituation av detta slag och att dåtUlgodose föreliggande behov genom särsldld lagstiftning av undantagskaraktär. Som jag har framhåUiti det föregående utgår den svenska rättens regler om skadestånd utanför kontraktsförhållan den från att full ersättning skaU utgå för en liden skada, såvida inte regler na om jämkning på grund av den skadelidandes medvållande föranleder annat. I frågan vad som är att hänföra tUl ersättningsgUl skada hänvisar jag tUl min redogörelse för gällande skadeståndsregler (avsnitt 1.1.1.). Grundsatsen om full ersättning tillämpas också i fall då enligt gällande rätt skadestånd anses åvila det allmänna. I viss skadeståndsrättslig speciallag stiftning som gäller för såväl enskilda personer som offentligrättsliga subjekt finns särskilda föreskrifter om begränsning av skadeståndsansva ret i form av allmänt hållna jämkningsregler eller bestämmelser om maxi mering av ansvarigheten tUl vissa belopp. Flertalet bestämmelser av det sistnämnda slaget grundar sig på internationella konventioner som har tUlträtt, t. ex. på transportväsendets områden. Det bör slutligen påpekas, att särskilda regler om beräkning av skadeersättning kan gälla, när det all- 364 Kungl Maj:ts proposition nr 1972 manna genom speciaUagstiftning har ålagts ettersättningsansvar som går längre än vad som följer av allmännaskadeståndsregler. Som exempel kan nämnas föreskrifterna lag omersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda m. fl. Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar erinrarom bl. a. de möjligheter att begränsa skadeståndsansvarets ekonomiskaomfattning som den allmänna skadeståndsläran i och inrymmer ochom de uttalanden angående behovet av en möjlighet att nedsätta skadestånd medhänsjm tUl omständigheterna i det särskilda fallet som gjordes i 1950 årsförberedande utredning på skadeståndsrättens område (avsnitt 1.4.1.). Ianslutning härtiU har kommittén ansett det lämpligt att man försöker garderadet allmänna mot aUtför långtgående följder av en huvudregel om skadeståndsskyldighetmed anledning av fel eller försummelse i den offentliga verksamheten. Man fårenligt kommittén inte förbise, att åtminstone staten är solvent även för destörsta skadeståndsbelopp som man kan räkna med och att rätten till ersättningdärför kan komma att utnyttjas mer energiskt än annars. Det allmännas ansvarenligt denna huvudregel kan ses som en garanti. Den offentliga verksamhetenbedrivs utan vinstsyfte och till allas bästa. Under dessa förhållanden är detmotiverat att anlägga mer försäkringsmässiga synpunkter än när det gällerprincipalansvaret för enskUda arbetsgivare. Kommitténs förslag innehåller i enlighet med dessaöverväganden vissa särskilda bestämmelser om skadeståndens beräkning, vilkainnebär inskränkningar i skadeståndsansvaret. I fråga om personskada anser kommittén, att man över huvudtaget bör vara återhållsam när det gäller ersättning för förlorad ellerminskad arbetsförmåga. I avbidan på att denna fråga blir löst inom den allmännaskadeståndsrätten bör enligt kommittén en särskUd bestämmelse i ämnet tas upp iden nu aktuella lagstiftningen, bl.a. med hänsyn tUl att det är skattebetalarnasom slutligen skall betala de skadestånd som det allmänna har att utge. Menäven om man inskränker sig till att reglera frågan i förevarande lagstiftning,är det enligt kommittén inte otänkbart att en regel i ämnet kan i praxis vinnaefterföljd inom den allmänna skadeståndsrätten. På grundval av sådanasjmpunkter har kommittén föreslagit en bestämmelse av innebörd, att ersättningför mistad inkomst med anledning av personskada inte får överstiga vad som medhänsyn tiU den skadades utbUdning och arbetsförmåga samt övriga omständigheterkan anses rimligt (13 § första stycket). Regeln i 6 kap. 3 § SL om ersättningför psykiskt Udande bör enligt kommittén tiUämpas med största försiktighet, ochenligt kommitténs lagförslag skall ersättning för annat lidande än som avses i6 kap. 2 § SL utgå endast om det föreligger synnerliga skäl därtiU (13 § andrastycket). Efter att ha erinrat om det huvudsakliga innehållet i 1958års betänkande med förslag tUl ändrade regler om försäkringsgivaresregressrätt, vilket Kungl Maj:ts proposition nr 1972 365 jag har berört i det föregående (avsnitt 1.2.2,), påpekarkommittén, att i den offentliga verksamheten kan uppkomma stora egendomsskadorsom inte är täckta av försäkring, även i relativt alldagliga sammanhang. Detallmännas risk bör enligt kommittén kunna begränsas på ett rimligt sätt ivissa sådana fall. I förslaget tas därför upp en bestämmelse av innehåll, attom beloppet av egendomsskada väsentligt överstiger vad som i allmänhet bör tasi beräkning inom den ifrågavarande verksamheten, ersättningen kan sättas nedtUl vad som med hänsjm tiU omständighetema finnes skäligt (14§). När det gäller ren förmögenhetsskada är enligt kommitténvarsamhet påkallad. Den enskUde bör finna sig i vissa olägenheter av fel eUerförsummelser utan rätt tUl ersättning av det allmänna. Kommittén har ansettdet påkallat att söka uppnå en rimlig begränsning av skadeståndsansvaret ifråga om förluster av detta slag. Lagförslaget innehåller därför i 15 § enföreskrift om att ersättning för utebliven vinst med anledning av att någonlider intrång i sin näringsverksamhet på annat sätt än genom en integritetskränkningskall utgå bara i den mån det föreligger synnerliga skäl med hänsyn tillintrångets art och varaktighet samt övriga omständigheter. Under remissbehandlingen har endast ett fåtal remissorgan,bland dem , uttalat sin anslutning tUl kommitténs principiellaståndpunkt i dessa frågor. ÅtskUliga instanser har kritiserat de föreslagnareglerna. Det har framhållits bl. a. att särregler av detta slag tiU förmån fördet allmänna förutsätter att man kan påvisa väsentliga och genomgåendeskUjaktigheter mellan hithörande skadefall och andra. Enligt många remissorganföreligger inte sådana skillnader. Enligt ett yttrande ligger det närmare tUlhands att betrakta det allmännas skadeståndsansvar som ett av reparationsintressetmotiverat principalansvar än som ett slags försäkringsansvar. Synpunkten attden enskUde ofta av tvång kommer i beröring med den offentliga verksamhetenframhålls i ett flertal jrttranden som ett skäl mot särskilda begränsningsregler.Det påpekas också, att med den räckvidd reglerna skall ha enligt förslaget,vissa skadeUdande får sin stäUning försämrad. SlutUgen har från några hållhävdats, att frågan om lagstiftning angående beräkning av skadestånd börövervägas först i samband med en kodifiering av den aUmänna skadeståndsrätten. Vid sidan av mer allmänna erinringar av detta slag har iflera yttranden gjorts särskilda uttalanden om behovet eller lämpligheten avbegränsningsregler för de olika skadetyper som de föreslagna bestämmelsernaavser. Kritik har härvid riktats främst mot regeln om begränsning avpersonskadeersättningar. Den särskilda bestämmelsen i fråga om sakskada har aven remissinstans ansetts obehövUg med hänsyn till att allmännaadekvanssyn-punkter torde leda tUl en tUlräcklig begränsning avskadeståndsansvaret. Några remissinstanser betecknar regeln om inskränkning irätten tUl ersättning för utebliven vinst som orättvis eller alltför strängmot de skadelidan- Maj:ts proposition nr 5 år1972 I ett yttrande hävdas, att det i detta hänseende intefinns några skäl att avvika från den allmänna skadeståndsrättens principer. Om man genom lagstiftning inför ett ersättningsansvar, sominte erkänns enligt gäUande rätt, framstår åtgärden som en reform i sjrfte attstärka det ekonomiska skyddet mot skadefall. Man har då självfallet störrefrihet i frå ga om utformningen av detaljerna i regelsystemet än när detgäller att lagfästa ett skadeståndsansvar som redan erkänns enligt gäUande menoskrivna rättsregler. I det förra fallet är det naturligt att lagstiftaren exempelvisi fråga om ersättningamas storlek anpassar reglerna efter en mera långsiktigmålsättning för ett framtida reformarbete på den aUmänna skadeståndsrättensområde. I det senare fallet däremot bör man inte utan tungt vägande skäl görasådana avvikelser från allmänna skadeståndsregler som innebär att manförsämrar de skadelidandes ställning. I fråga om förhåUandet mellan en ny lagstiftning om detallmännas skadeståndsansvar och gällande rättsregler på området har kommitténhaft en annan principiell utgångspunkt än den jag har. Kommittén synes i frågaom skador vid felaktig myndighetsutövming ha utgått från att det allmänna iprincip åtnjuter ansvarsfrihet även på integritetskränkningarnas område. Somjag har utvecklat i det föregående (2.3.6.3.) hyser jag stor tvekan, om dennautgångspunkt är riktig. För egen del har jag ansett mig böra anta, attdet allmänna på detta område åtminstone numera i princip bär ersättningsansvarenligt allmänna skadeståndsregler, även när det gäller skada uppkommen vidmjmdighetsutövmhig. För min bedömning av kommitténs nu förevarande förslagkommer denna olikhet i det grundläggande synsättet att spela en väsentlig roU.Med min utgångspunkt är det nämligen inte naturligt att så som kommittén gör sedet allmännas skadeståndsan svar som en specieU form av garanti ellerförsäkringsanordning, i varje fal) inte i fråga om person- eller sakskada. Mendet är framför allt sådana försäkrings- eller garantisynpunkter som enligtkommittén motiverar de särskUda regler om skadeståndsberäkningen som föreslås. Det framgår av vad jag har sagt vid min behandling avfrågan om de all männa riktlinjerna för det skadeståndsrättsliga reformarbetet(avsnitt 1.5.2.1. ), att jag inte står främmande för tanken att vissabegränsningar av ersättningsbeloppen vid personskada införs genom lagstiftning.Man bör emellertid se den frågan i ett vidare perspektiv. Sådanabegränsningsregler bör vara av generell karaktär och få gUtighet inom hela denutomobligatoriska skadeståndsrätten. Frågan om ersättning för förloradarbetsinkomst och det är främst i det avseendet som det kan bli aktuellt attinföra särskilda begränsningar när det gäller personskada är emellertid f.n.föremål för utredning inom den nu sittande skadeståndskommittén. Resultatet avdetta utredningsarbete bör inte föregripas. Jag är därför inte beredd att nuförorda genereUa regler som begränsar rätten tUl ersättning för mistad inkomsttiU följd av personskada. Maj.-ts proposition nr 1972 367 I detta läge kan det enligt min mening inte komma i frågaatt man för avgränsade verksamhetsområden eller tUl förmån för endast vissaansvarssubjekt begränsar personskadeersättningarna, om man inte kan åberopamycket starka skäl. Än mindre bör det bli tal om att införa sådanabegränsningar på ett visst område med direkt sikte på att de skall analogiskttillämpas också på andra områden av skadeståndsrätten. Under mycket speciella omständigheter kanförsäkringsmässiga hänsyn framtvinga en särreglering i detta hänseende. Så harvarit förhållandet t. ex. i fråga om ansvarigheten för atomskada. Några sådanaskäl kan emellertid inte åberopas när det gäller det allmännas ansvarighet förskada genom oriktig mjmdighetsutövning. Att staten liksom åtskUliga störrekommuner är notoriskt solventa för även mycket stora skadeståndsbelopp utgörinte heller ett godtagbart skäl för sådana begränsningsregler som kommittén harförordat. Ser man saken från den enskilde skadelidandes synpunkt talarsolvenssjmpunkterna i motsatt riktning. På samma sätt förhåller del sigmed argumentet att skadeståndet ytterst drabbar skattebetalarna. Att så skerinnebär ju nämligen att de ekonomiska bördorna slås ut på ett stort kollektivpå samma sätt som vid försäkring och därigenom blir föga kännbara för ensldldasubjekt. Att införa en sådan speciell begränsningsregel som det härgäller är också svårt att förena med det allmänna synsätt påpersonskadeersättningsfrågorna som jag har gett uttryck åt. Medutgångspunkt från att ersättningsbehovet i princip är oberoende av såvälskadeorsaken i det enskilda fallet som arten av den verksamhet i vilken skadanhar uppkommit bör ett reformarbete inriktas på att utjämna bestående olikheteri behandlingen av skUda typer av skadefall. Den regel som kommittén föreslårskulle emellertid närmast framstå som uttryck för ett motsatt betraktelsesätt.Redan enligt kommittéförslaget skulle regeln bU tUlämplig bara inom den tjrpiskloffentligrättsliga verksamheten. Själv har jag också i det föregående deklarerat,att det allmänna i den del av den offentliga verksamheten som inte avsermjmdighetsutövning bör svara helt enligt allmänna skadeståndsregler. Så längeen regel av förevarande slag inte får generell räckvidd måste alltså desstUlämpning inom den offentliga verksamheten begränsas tUl den del av denna somavser mjmdighetsutövning. Men i och med att man i princip erkänner ettskadeståndsansvar för det allmänna också på myndighetsutövningens område, terdet sig från anförda sjmpunkter svårt att motivera en åtskillnad i frågaom skadeståndsansvarets omfattning på detta område och på sådana områden av denoffentliga verksamheten där denna närmast är att jämställa med enskild. Enkonsekvens av en särregel för myndighetsutövningen skuUe t. ex. bli, att densom drabbas av en skottskada genom att en miUtär post felaktigt brukar sittvapen får finna sig i att ersättningsbeloppet begränsas, under det att den somdrabbas av en Uknande skada av en förlupen kula från en militär skjutövning iprincip har rätt tiU fuU ersätt- 368 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 Sådana resultat av lagstiftningen är enligt minmening inte godtagbara. Av de skäl som jag nu har anfört kan jag inte biträdakommitténs förslag om särskUda regler angående skadeståndets beräkning vidpersonskada. Ersättningsbeloppen bör alltså bestämmas med tUlämpning avallmänna regler. Inte heUer finner jag tUhäckliga skäl föreligga att på dettaspeciella område inskränka möjligheten att få ersättning för icke-ekonomiskskada dvs, sveda och värk o, d. samt psykiskt lidande i förhållande tillvad som gäUer enligt aUmänna skadeståndsregler. Beträffande sådant lidande somavses i 6 kap. 3 § SL är det så mycket mindre anledning härtill som det oftakan sägas vara särsldlt kännbart att bli utsatt för ett övergrepp eller enkränkning från en tjänstemans sida. Jag vill i detta sammanhang erinra om attenligt mitt förslag de nya reglerna om principalansvar för arbetsgivare ienskild verksamhet i princip skall bli tillämpliga också när en arbetstagare isin tjänst tUlfogar någon icke-ekonomisk skada under sådana förhåUanden attett ersättningsansvar över huvud taget kan komma i fråga, dvs. genom sådant brottsom anges i 6 kap. 3 § SL, t. ex. ärekränkning (avsnitt 2.2.4.5.). Det är medandra ord här inte fråga om att ställa det allmänna i ett sämre läge än enskUdaarbetsgivare. Vad jag nu har anfört i fråga om personskada har iåtskiUiga stycken gUtighet också när det gäller sakskada. Även påsakskadeområdet bör eidigt min mening regler om begränsning avskadeståndsbeloppen vara av allmän räckvidd, om inte mycket speciella skälmotiverar en särreglering tUl förmån för vissa ansvarssubjekt eUer för verksamhetav visst slag. Några bärande skäl att på detta område behandla det allmännaenligt andra regler än dem som gäller inom enskild verksamhet anser jagemellertid inte föreligga. Jag kan därför inte förorda att i den nyalagstiftningen, med avvikelse från allmänna skadeståndsregler, införs ensärbestämmelse i fråga om det allmännas ersättningsansvar vid sakskada. Min avvisande hållning i det avseendet innebär emellertidinte att jag tar avstånd från tanken att ansvarigheten vid sakskador begränsas.Men jag vill förorda att ändamålet tUlgodoses på ett annat sätt och genomregler som inte sätter vissa rättssubjekt eller visst slag av verksamhet i ensärställning. Av skäl som jag har utvecklat ingående vid min behandlingav frågan om jämkning av principalansvaret i enskUd verksamhet (avsnitt2.2.4.6.) har jag föreslagit, att sådant principalansvar skall kunna jämkas,dels om skadeståndet skulle bli oskäligt betungande, men dels också om det medhänsjm tUl föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter är skäligtatt ersättning för sakskada sätts ned. Det framgår av vad jag därvid har anfört,att man vid skador på egendom bör kunna gå ganska långt i fråga om att begränsaen arbetsgivares principalansvar, om en sakskada är eller normalt hade bortvara täckt av objektsförsäkring. Å andra sidan bör nedsättning av skadeståndeti princip inte ske i den mån skadan täcks eller hade bort vara täckt avsedvanlig ansvarsförsäkring på arbetsgivarens sida. Maj:ts proposition nr 1972 369 har därvid utgått från att självförsäkrare vid entillämpning av jämkningsregeln bör vara helt jämställda med dem som imotsvarande situationer normalt tecknar ansvars- resp, objektsförsäkring.Eftersom det i dagens samhälle knappast lär förekomma att egendom av merabetydande värde inte är försäkrad eller inte kan försäkras, medför en sådanjämkningsregel inom sitt tillämpningsområde, att det praktiskt taget alltidkommer att finnas en möjlighet att sätta ned skadeståndsansvar enligt de nyaprincipalansvarsreglerna, när det är fråga om skada av mer betydandeomfattning. Såvitt gäller den del av jämkningsregeln som tar sikte påfall då skadeståndet blir oskäligt betungande, har frågan om dess tillämpninginom den offentliga sektorn inte något större intresse, eftersom inte ensmycket stora skadestånd annat än i rena undantagsfall, t, ex, när det gäller enmindre kommun, kan sägas bli oskäligt betungande för de offentligrättsliga subjekten.Av större betydelse är frågan, i vad mån det allmänna skall kunna få jämkningav skadeståndsansvar på grund av föreliggande försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter. I överensstämmelse med den principiella ståndpunkt som jaghar intagit och redogjort för tidigare (avsnitt 2.3.6.3.) blir dennajämkningsregel utan inskränkningar tUlämplig inom sådan offentlig verksamhetsom inte avser myndighetsutövning. Men det kan ifrågasättas om inte regeln börbli gällande också på myndighetsutövningens område. Om man som jag har den utgångspunkten,att det allmänna redan nu i vidsträckt omfattning, kanske undantagslöst, svararför person- och sakskada enligt allmänna skadeståndsregler också inom områdetför offentlig myndighetsutövning, är det svårt att motivera varför man skullegöra undantag för detta område, när man inför en i övrigt generelljämkningsregel av detta slag. Det är visserligen sant, att reglerna omskadeståndsansvar vid offentlig myndighetsutövning inte på samma sätt somprincipalansvarsreglerna har sitt tiUämpningsområde strikt begränsat tUl fallav ansvar för annans våUande. Man kan inte ge avvikande regler om fel ellerförsummelse hos personer i organställning. Men detta är en funktion enbart avden offentliga förvaltningens organisation och motiverar inte i och för siginskränkningar i jämknings-regelns tUlämplighet inom den offentliga sektorn. Jag vill sålunda förorda, att man gör den berördajämkningsregeln tilllämplig också i fråga om skada genom offentligmyndighetsutövming. Med en sådan ordning kommer man på grund av det modernaförsäkringsväsendets struktur och utbredning att i realiteten tillgodose deändamål som kommittén hade för ögonen, när den föreslog en särsldld regel ombegränsning av skadeståndet vid egendomsskada, I själva verket torde den jämkningsregelsom jag föreslår i vissa fall medge en tillämpning som i högre grad änkommittéförslaget leder till en rättvis och rationeU fördelning av deekonomiska bördorna, bl, a, genom att den kan tillämpas oberoende av vad som ärberäkneligt inom den verksamhet där en skada har inträffat. 24 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Detta får till en början betydelse i de praktiskt settkanske viktigaste fallen, nämligen vid skada på transportmedel, främst fartygoch luftfartyg. När det exempelvis gäller trafikledningsverksamheten vidflygplatserna som åtminstone till viss del lär innefatta utövning avoffentlig myndighet kan man knappast hävda att totalförlusten av ett flygplansom störtar till följd av en försummelse från trafikledningens sida ärnågonting som inte »i allmänhet bör tagas i beräkning inom verksamheten ifråga». Den av kommittén föreslagna bestämmelsen skulle följaktligen knappastkunna tillämpas i ett sådant fall. Men det är uppenbarUgen just i fall av denarten som det kan finnas vägande skäl att låta förlusten till stor del stannapå den skadelidande, dvs. bäras av den som har meddelat kaskoförsäkring. Åandra sidan träffar regeln i kommittéförslaget vissa fall då jämkning knappastär påkallad. Enligt denna regel kan skadeståndet sättas ned, så snart det överstigervad som normalt bör tas i beräkning inom den aktuella verksamheten. Detbetyder, att även ett jämförelsevis måttligt skadestånd kan jämkas, om detnämligen rör sig om en verksamhet där sakskador i allmänhet inte alls eller iendast blygsam skala inträffar men oturliga omständigheter i det enskildafallet har lett till en från den synpunkten men inte absolut sett omfattande skada. Det föreligger dock knappast sakliga skäl att sätta nedskadeståndet enbart på den grunden. EnUgt mitt förslag blir det i ett sådantfall inte heUer utrymme för en jämkning, om inte skadans absoluta storlek iförening med föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter föranlederdet. I detta sammanhang bör särskilt uppmärksammas, vilkakonsekvenser det får att staten och vissa större kommuner uppträder somsjälvförsäkrare även när det gäUer ansvarsförsäkring. Som jag nämnde skallsjälvförsäkrare i princip behandlas som om de hade tecknat försäkring. Detbetyder, att man i det särskilda fallet får undersöka, vilken tjrp av ansvarsförsäkringsom hade kunnat komina i fråga och vilka försäkringsbelopp som normalttillämpas vid sådan ansvarsförsäkring. Inom denna ram bör jämkning inte ske. Enundersökning av detta slag bereder knappast några svårigheter när det gällerden del av den offentliga verksamheten som inte avser mjmdighetsutövning. Vissaproblem kan däremot uppkomma på mjmdighetsutövningens område, eftersom det härrör sig om en verksamhet som saknar motsvarighet på den privata sektorn. Oftatorde det dock vara möjligt att göra naturliga jämförelser med viss enskildverksamhet. Men om det helt saknas hållpunkter för en sådan jämförelse, lär manfå falla tillbaka på vad som normalt gäller enUgt de aUmänna ansvarsförsäkringsvillkoren,eller med andra ord villkoren vid s. k. företagsförsäkring. Jag skall vid minbehandling av de enskilda bestämmelserna beröra den här frågan ytterligare ochbelysa problemet med några typexempel (avsnitt 5.1.3.6. Som jag antydde saknar det i stort sett praktiskbetydelse, om jämk- Kungl.Maj.-ts proposition nr 1972 371 ningav det allmännas skadeståndsansvar kan ske på grund av att skadeståndet skullebli oskäUgt betungande. Men när situationen i undantagsfall är sådan att frågankan bli aktuell, är det enligt min mening rimUgt att det allmänna behandlas påsamma sätt som enskilda rättssubjekt, vare sig skadan har uppkommit vidmyndighetsutövning eller i annan offentlig verksamhet. Formellt blir regeln omjämkning av betungande skadestånd tillämplig också vid personskada. Här lärdock skadeståndet knappast någonsin gå upp till sådana belopp att det skullebli oskäligt betungande för ett offentligrättsligt subjekt att betala fullersättning. En jämkning av hänsyn till föreliggande försäkringar ochförsäkringsmöjligheter blir över huvud taget inte aktuell, I den delen hänvisarjag till vad jag har anfört vid min tidigare behandling av jämkningsregeln(avsnitt 2,2,4,6,). Det återstår att taställning till den viktiga frågan om behovet av en särskild regel omskadeståndets storlek när det gäller ren förmögenhetsskada.