prop · FV03132 · 1972-12-31 00:00:00 — Enmmsarbetet innebär intesamma stränga avskildhet från yttervärlden som inneslutning i enrum men är åandra sidan inte lika starkt tidsbegränsat som detta. Tvärtom är det relativttidsobestämt. Inte heller uppställer behandlingslagen i fråga om enmmsarbeteregler till den intagnes skydd motsvarande dem beträffande inneslutning i enrum.Styrelsen har dock meddelat vissa kompletterande föreskrifter angåendeenmmsarbete. inom kriminalvården har velatbibehålla arbete i enrum som en behandlings- och säkerhetsåtgärd. Skäl kananföras bäde för och emot offentligt biträde i ärenden om enrumsarbete. Medhänsyn tUl enrumsarbetets principiella karaktär av behandlingsåtgärd förefallerdet dock som om det stora flertalet av dessa ärenden inte lämpar sig särskUtväl för medverkan av offentUgt biträde och att därför generella bestämmelserhärom inte bör meddelas. Det behov av biträde, som otvivelaktigt kan föreUgga iundantagsfall, får i så fall i stället tUlgodoses mom ramen för den nyligenreformerade allmänna rättshjälpen. I detta sammanhang bör framhållas attintagen enligt 6 § FL alltid får anlita ombud eller biträde och att ombudeteller bUrädet inte kan vägras närvara vid muntligt förhör med denintagne eUer annan. Trots anförda principiella betänkligheter vUl styrelsenändå mte bestämt motsätta sig att möjlighet införs att utse offentiigt bhräde iärenden om enmmsarbete. I så fall bör emellertid biträdet kunna förordnas försti samband med att den intagne överklagar beslutet om enrumsarbete hosstyrelsen. Av praktiska skäl är det i regel inte möjligt att hinna koppla inoffentligt biträde redan före ärendets avgörande på anstalten, eftersomåtgärden i de flesta fall måste sättas in snabbt. Vad nu anförts omenrumsarbete gäller även isolering såsom säkerhetsåtgärd. I övriga ärenden inomkriminalvården dominerar de behandlingsmässiga synpunkterna och avgörandenamåste i stor utsträckning baseras på värderingar, som initierad personal ärbäst skickad att göra. Utomstående juridiskt eUer annat sakkunnigt biträde hardärför inte så stora möjligheter att göra en effektiv insats i sådana ärenden.Detta utesluter givetvis inte att det kan förekomma situationer, där ettbiträde vid kUentens sida skuUe kunna fylla en viktig funktion. Även i sådanafall bör biträdesfrågan lösas genom den allmänna rättshjälpens försorg. Kammarrätten i anser mot bakgrund av attutredningen velat begränsa området för offentligt biträde till ingrepp som rörden enskildes rörelsefrihet, att det kunde ligga nära tUl hands att införamöjUghet tiU sådant biträde jämväl inom kriminalvårdslagstiftningens område.Kammarrätten anser dock att man måhända bör avvakta rättsutvecklingen och omså ter sig motiverat först överväga denna utvidgning. Även JO har fäst sig vid att utredningen i sinenumeration inte kommit in på kriminalvårdens område. JO menar att för denenskUdes personliga rörelsefrihet betydelsefuUa avgöranden fattas av de skildanämndema och att det är svårt att förstå varför rätt tUl offentUgt biträdeinte i princip skuUe föreligga här när den föreslås skola finnas i ärenden hosutskrivningsnämnd, beslutsnämnd och psykiatriska nämnden. 2.3.10Smittskyddslagstiftningen 2.3.10.1 Nuvarande ordning Enligt smittskyddslagen (1968: 231) är den somlider av eller av läkare misstänks av allmänfariig sjukdom eUer föra smittaav sådan sjukdom skyldig att låta inta sig för vård på sjukhus. Han är därefterskyldig att stanna kvar och underkasta sig nödvändig vård tiU dess han medhänsyn till faran för att han skall sprida smitta kan behandlas i öppen vård.Beslut om intagning kan meddelas av vissa läkare och skall på begäran av denbeslutet rör underställas hälsovårdsnämnden. Nämnden kan också självmant prövasådant beslut. Beslut om utskrivning från sjukhus meddelas av överläkaren. Motbeslut varigenom utskrivning vägrats får talan föras hos . vårdsnämndensbeslut föres hos . Mot länsstyrelses beslut i ovan angivna ärendenfår talan föras hos kammarrätt och regeringsrätten. Utredningen har inte behandlat frågan om offentiigtbiträde i ärenden enligt smittskyddslagstiftningen. Kammarrätten i och JO anmärker attsmittskyddslagstiftningen lämnar utrymme för långvariga ingrepp i denenskildes rörelse-frUiet. Enligt lagen (1944: 133) om kaslrering fårkaslrering företagas under vissa i lagen angivna fömtsättningar, såvidasamtycke lämnas. Saknar någon på gmnd av rubbad själsverksamhet förmåga attlämna gUtigt samtycke tUl kastrering, får han kastreras utan att samtycke lämnats.Kastrering får i princip företagas endast efter tillstånd av socialstyrelsen.I sådant ärende skall i förekommande fall tUlfälle att yttra sig beredasvårdnadshavare, förmyndare, make samt läkare och föreståndare för anstalt därvederbörande är intagen. I fråga om den som fyllt och är i stånd attlämna gUtigt samtycke får kastrering som regel ske utan tillstånd avsocialstyrelsen. I sådana fall skaU föreligga i viss ordning utfärdatläkarutiåtande. Mot beslut i ärende angående kastrering fårtalan föras hos kammarrätt och regeringsrätten. Enligt lagen (1941: 282) om sterilisermg fårsterilisering företagas under vissa i lagen angivna förutsättningar.Bestämmelsema om samtycke, tillstånd och förfarande i övrigt vid steriliseringöverensstämmer i allt väsentligt med motsvarande regler i fråga om kastrering. Utredningen har inte behandlat frågan om offentligtbiträde i ärende om kastrering eller sterUisering. JO anför att det, förutom ärenden som rör denpersonliga friheten, kan finnas skäl att nämna även ärenden om kastrering ochsterilisering, vilka rör den kroppsliga integriteten. 2.3.12.1 Tidigarereformförslag m. m. Försäkringsdomstolen, som inrättades 1961, ärhögsta instans i mål om sjukförsäkring, folkpension, tilläggspension,yrkesskadeförsäkring och arbetslöshetsförsäkring. Ett mål kan komma underdomstolens prövning antingen genom att besvär anförs över beslut avriksförsäkringsverket, försäkringsrådet eller tillsynsmyndigheten för erkändaarbetslöshetskassor, dvs. , eller också genom attbeslut av eller underställs domstolen.Som förutsättning för underställning gäller att det för enhetlig lagtolkningeller rättstUlämpning är av synnerlig vikt att saken prövas av domstolen ellereljest särskilda skäl finns för sådan prövning. Frågan om att inrätta elt allmänt ombud på socialförsäkringensområde har diskuterats alltifrån tillkomsten av försäkringsdomstolen ochdärefter i samband med tillkomsten av lagen (1962; 381) om allmän försäkring.Vad som då åsyftades var ett allmänt ombud i detta begrepps egentliga mening,alltså en befattningshavare med huvudsaklig uppgift att ta tillvara detallmännas intressen. Detta ombud skulle föra det allmännas talan hosförsäkringsdomstolen. Härigenom skuUe alltså elt tvåpartsförfarande komma tillstånd hos domstolen, vUket förutsattes stärka dess opartiska ställning ochvara till gagn för utredningen i målen och för prejudikatbUdningen. Under den fortsatta diskussionen om allmänt ombudhar begreppets innebörd kommit att i viss mån förskjutas. I motioner vid 1963och riksdagar har den sida av ombudets verksamhet som består i atttillgodose de försäkrades intresse skjutits i förgrunden. Vad som efterlystshar varit en instans med uppgUt att vid försäkringsdomstolen tillvarata främstde enskUdas rätt. Detta betraktelsesätt har också utgjort bakgrund förinterpeUationer vid 1967 och riksdagar samt motioner vid 1969, 1971och riksdagar. En utförlig redogörelse för gällande rätt ochlagförarbeten m. m. på socialförsäkringens område återfinns i betänkandet s.175183. Utredningen konstaterar att frågan om alhnänt ombudhar övergått till att närmast bli en fråga om ett ombud för de försäkrade ochsålunda i princip tUl en rättshjälpsfråga. Även om utredningen haft att sedenna fråga enbart som en rättshjälpsfråga, medan det fallit utanför dessuppdrag att diskutera hur det allmännas rätt bäst bör tUlvaratas isocialförsäkrmgsärenden, har utredningen dock till utgångspunkt för sinaresonemang tagit upp tanken att dessa båda syften skulle kunna förenas. Efteratt ha skisserat riktlinjema för hur en ombudsorganisation av ifrågavarandeslag skulle kunna tänkas arbeta uttalar utredningen att den haft tUlfälle attmed försäkringsdomstolen diskutera en sådan ombudsorganisation. Utredningenhar därvid kommit till den övertygelsen att en sådan organisation skulle förden enskildes rättsskydd få högst begränsad betydelse. Även om antalet mål,som handläggs hos försäkringsdomstolen, kan synas i och för sig stort, är detdock en mycket liten del av socialförsäkringsärendena som fullföljs tilldomstolen och som sålunda skulle komma att passera ombudet. Även omverksamheten utsträcktes till en granskning i någon omfattning av den nästhögsta instansens beslut är möjligheten att på denna väg bringa hjälp åtenskUda inte stor. 1 förhållande tUl mängden av ärenden som handläggs vid försäkringskassornaär det ett ringa antal som förs vidare tUl . Ett allmäntombud med rätt att föra talan hos försäkringsdomstolen torde i realiteten fåhuvudsakligen processuell betydelse, såsom motpart i ett tvåpartsförfarande.Eftersträvar man däremot rättshjälp ät de försäkrade är detta, framhållerulredningen, inte den väg som i första hand bör beträdas. Utredningen understryker emellertid att behovet avrättshjälp på socialförsäkringsområdet är avsevärt. Rättsreglerna är ingalundalättill-gängUga. De enskUda parterna utgörs i stor utsträckning av sjuka eUergamla, som har ringa förmåga att själva ta tillvara sin rätt. Om en rättshjälpav någon betydelse skall kunna åstadkommas bör denna finnas redan på ett tidigtstadium och inte speciellt inriktas på sådana ärenden som förs vidare genombesvär. Besvärsinstansema har att sörja för utredning i sina ärenden ochrisken för rättsförluster där är mindre än i de ärenden som inte förs vidare. Utredningen framhåller att man, för att åstadkommaett rättsskydd på ett tidigt stadium har i första hand att lita till personalenhos försäkringskassoma. Otvivelaktigt görs här redan f. n. betydelsefulla insatserav de hos kassorna anställda. TiUgången till välutbUdad personal är härvid ettväsentiigt villkor. Över huvud taget är detta ett område av förvaltningen därkunnig hjälp från tjänstemännens sida är av största betydelse. Vad beträffar möjligheterna att rätta tillfelaktigheter i försäkringskassornas handläggning av ärenden och attåstadkomma en enhetlig praxis kassorna emellan är detta enriksförsäkringsverkets angelägenhet. Kassorna står under verkets tillsyn ochenligt uttrycklig bestämmelse har verket rätt att ex officio ta uppförsäkringskassas beslut i försäkringsärende till prövning. De erkändaarbetslöshetskassorna står på liknande sätt under arbetsmarknadsstyrelsenstillsyn och yrkesskadeförsäk-ringsinrättningamas skadereglering kan bli föremålför granskning av försäkringsrådet. Oberoende av det rättsskydd, som sålunda kanåstadkommas genom personalutbildning och tUlsyn, måste dock, anför utredningenvidare. alltid på detta område finnas elt påtagligt behov avrättshjälp i egentlig mening, alltså biträde i form av en utomstående expertis.Det kan emeUertid knappast vara någon realistisk tanke att för detta ändamålinrätta särskUda rättshjälpsanstalter. Den möjlighet som erbjuder sig är attmom den nya rättshjälpsreformen utveckla hjälpverksamhet även på detta område.Lämpligen bör därvid eftersträvas att förse de allmänna advokatbyråema medsakkunskap även på socialförsäkringens speciella område. Utredningen konstaterar sålunda attmedlen för att åstadkomma en förbättrad rättshjälp på socialförsäkringsområdetinle är att söka i en ombudsorganisation av något slag. Strävandena bör istället inriktas på UtbUdningen av personal hos försäkringskassorna samt på attinom den allmänna rättshjälpens ram tillhandahålla lämpligt biträde för dessaärenden. , ,försäkringskasseförbundet och läns allmänna försäkringskassa instämmeri huvudsak i vad utredningen anfört om att medlen för att åstadkomma enförbättrad rättshjälp på socialförsäkringsområdet inte är att söka i enombudsorganisation av något slag. Ej heUer försäkringsrådet har något atterinra mot utredningens förslag i denna del. och handikappförbundens centralkommitté awisar dock deav utredningen föreslagna altemativa lösningarna och finner skäl tala för attoffentiigt biträde bör införas även inom socialförsäkringsområdet. Försäkringsdomstolenmenar att rättshjälpsreformen med däri föreslagna ändringar och tUlägg tordekunna leda tiU förbättringar i fråga om den enskildes möjlighet att erhållarättshjälp men vill ifrågasätta om det är motiverat att med anledning avrättshjälpsreformen avskriva frågan om allmänt ombud inom socialförsäkringensområde. Denna fråga bör enligt domstolen ses i ett vidare perspektiv än detutredningen haft att iaktta. Försäkringsdomstolen förordar alltjämt att fråganom allmänt ombud tas upp tUl förutsättningslös utredning. uttalar bl.a. att, såsom utredningen anfört, det i förhållande till mängden ärenden, somhandläggs hos försäkringskassor, är ett ringa antal som förs vidare tillriksförsäkringsverket och ännu färre som fullföljs till försäkringsdomstolenoch som alltså skulle komma fram till ombudet. Även om ombudets verksamhetutsträcktes til! en granskning av näst högsta instansens beslut, skullemöjligheten att på denna väg bringa hjälp åt de försäkrade ändå inte vara särskiltstor. Eftersträvar man rättshjälp och rättsskydd åt de försäkrade anser verket liksom utredningen att en välutbildad personal hos såväl försäkringskassomasom hos verket är den bästa garantin för att tillgodose den enskildes rätt. Enutbyggnad av verkets tillsynsverksamhet för att ytterligareverka för en likformig handläggning av ärendena hos försäkringskassorna ärännu en väsentiig faktor. Utöver detta finns det emellertid ett behov avrättshjälp i egentlig mening för de försäkrade. Detta bör kunna tUlgodoses inomden nya rättshjälpsreformens ram. Även försäkringskasseförbundet påpekar att enrättshjälp på socialförsäkringsområdet för att få någon reell betydelse börfmnas tUlgänglig på ett tidigt stadium och inte speciellt inriktas på deärenden som förs vidare genom besvär. Besvärsinstanserna har ju att självasörja för erforderlig utredning i sina ärenden. Också förbundet instämmer iatt man i första hand har att lita till försäkringskassornas personal och villunderstryka vikten av att informationen i försäkringsfrågor förs ut så att enpreventiv rättssäkerhet uppnås. Förbundet pekar vidare på attlekmannainflytandet inom socialförsäkringsområdet kan sägas tjäna som en viss garantiför att den enskildes intressen på detta område tas tillvara. Såväl försäkringsdomstolen, somriksförsäkringsverket och försäkringskasseförbundet betonar vikten av att deadvokater som inom den allmänna rättshjälpens ram skall arbeta med socialförsäkringsfrågorges erforderlig utbildning. 2.3.13.1 Tidigarereformförslag m. m. Utredningen erinrar om att frågan om att förbättraden enskildes rättsskydd i skatteärenden har tagits upp i riksdagengenom återkommande motioner. a. har förslag framförts om att en särskildbefattningshavare skulle tillsättas med uppgift att bevaka de skattskyldigasrätt gentemot taxeringsintendenten. Förslaget har genomgående avvisats avriksdagen. I vissa riksdagsmotioner har vidare framförts yrkande, attprövningsnämnden numera skatterätten skulle ha möjlighet att på detallmännas bekostnad förordna sakkunnigt biträde åt den skattskyldige itaxeringsprocess, således en form av offentligt biträde. Vederbörande utskotthar i sitt av godtagna utlåtande hänvisat till utrednmgen ochförutsatt att den skulle beakta de synpunkter som har anförts i motionerna. Utredningen framhåller att genom verksamheten pålänsstyrelsernas skatteavdelningar, med möjUgheten tUl taxeringsrevision ochandra utredningar, mycket kan läggas tiU rätta för de skattskyldiga. Erfarenhetenvisar att materieUt riktiga avgöranden i skattemål kan nås utan särskUdrättshjälp även i komplicerade frågor genom sådan utredning. Uppenbart äremellertid att den utredningsverksamhet som sålunda be- drivsinte kan täcka den enskUdes behov av hjälp i skatteärenden och att det oftamåste förekomma fall där det är av betydelse för honom att vid sin sida ha ettbiträde. Vissa skäl kan enligt utredningen synas tala föratt möjlighet ges att få offentligt biträde. Skattereglerna är nu såsvårtillgängliga att det ofta inte kan begäras av den enskUde att han skallkunna tränga in i dem. Detta kan gäUa också helt vanliga inkomstförhållanden.Även skattskyldiga med mycket begränsad inkomst kan ställas inför skattefrågorsom ingalunda är lättlösta. Om det emellertid såsom föreslagits, skulle läggasi skatterättens hand att i särskilda faU förordna biträde åt en skattskyldig,torde anför utredningen vidare denna möjlighet få praktisk betydelsehuvudsakligen i samband med muntiig förhandling. Sådan förhandling kan hållaspå framställning av den skattskyldige men kan komma tiU stånd även på initiativav taxeringsintendenten eller skatterätten. Antalet muntiiga förhandUngar harhittills inte varit stort. 1/7 196730/6 1968 hölls endast 251sådana förhandlingar i riket. Det får dock antas att förfarandet kommer att blivanligare i och med tillkomsten av skatterättema. Utredningen understryker att vad som skallklarläggas vid en muntlig förhandling i allmänhet är fakta. I många fall harprövningsnämndema hittUls vid en sådan förhandling kunnat få fram deomständigheter som varit av betydelse i saken, och detta oavsett om denskattskyldige haft biträde eUer ej. I andra fall åter har förhållandena kunnatvara så invecklade eller den skattskyldiges förmåga att klarlägga dem såbegränsad, att biträdeshjälp skulle kunnat ha en uppgift att fylla. Av utredningens förfrågan till länsstyrelsemaframgår emeUertid att det stora flertalet länsstyrelser inte har ansett detvara en brist att möjlighet saknats att förordna offentligt biträde åtskattskyldig vid muntUg förhandling inför prövningsnämnden. Något önskemål omen reform i denna riktning finns inte hos länsstyrelserna. Vinsten av sådanaförhandlingar har varit att man kunnat komma till tals med den skattskyldigeoch genom frågor klarlägga för målet grundläggande omständigheter. Utredningen konstaterar slutligen att frågan omoffentiigt biträde i skatteärenden kommit i nytt läge genom den föreslagnarättshjälpsreformen. Inom det nya rättshjälpssystemet skaU biträde kunnaerhållas även i skattesaker. I fråga om näringsidkare är visserligenrättshjälpen begränsad men skall dock kunna ges om det med hänsyn tUl sökandensekonomiska förhåUanden eller sakens beskaffenhet föreligger synnerliga skäl förrättshjälp. Det kan förutsättas att härigenom alla fall av ömmande natur kanfå erforderlig hjälp. Detta torde innebära att man i de flesta fall, då annarsoffentiigt biträde skulle kunna ifrågakomma, bör kunna räkna med biträde genomrättshjälpen. Denna form av biträde bör också enUgt utredningen fimgeraenklare och smidigare än 7 1972.1 saml Nr 132 omdet mera komplicerade institutet offentiigt biträde skulle införas iskatteprocessen. Taxeringsmyndigheterna och även skatterätten kan iförekommande faU hänvisa den skattskyldige att skaffa bilräde genom förmedlingav rättshjälpsorgan. Utredningen betonar emellertid vikten av att genomsärskild utbildning sörjs för att de allmänna advokatbyråerna får möjlighetatt tillhandahålla sakkunnig hjälp i skatteärenden. Vad gäller skattskyldiga som med hänsyn tiUinkomstens storlek inte kan påräkna biträde inom rättshjälpssystemet är enligtutredningen frågan för deras del uppenbarligen mera enkostnadsersättningsfråga än en fråga om offentligt biträde. På gmnd av nu redovisade synpunkter har utredningenfunnit sig inte böra föreslå någon möjlighet till offentligt biträde itaxeringsprocessen. Utredningens uppfattning att offentiigt biträdeinte bör kunna förordnas i taxeringsprocessen delas av RÄ, riksskatteverketoch några länsstyrelser. Kammarrätten i , lantbrukarnas riksförbundoch hantverks- och industriorganisation, till vars yttrande ansluter sig, har den uppfattningen, att den skattskyldigesbehov av rättshjälp inte alltid täcks av rättshjälpslagen. Ej heller dessaremissinstanser förordar dock regler om offentliga biträden i skatteprocessen. SR anser att institutet offentligt biträde börutvidgas tUl alla mål och ärenden där enskilds intressen skall tas tiU varagentemot det allmänna och pekar särskUt på det konkreta behovet av motsvarandeordning vad gäller taxeringsärenden samt ärenden enligt skattebrottslagenangående skattetillägg. Utredningen har undersökt behovet av offentligtbiträde när det gäller lagstiftningen om expropriation och fastighetsbUdning.Även naturvårdslagen, lagen om byggnadsminnen, lagen om fornminnen, väglagen,lagen om enskilda vägar och fastighetsbUdningslagen har omfattats avundersökningen. I fråga om offentligt biträde i ärenden enligtexpropriationslagen anför utredningen att expropriationslagstiftningen är såomfattande och för sin uttolkning så beroende av omständigheterna i detenskilda fallet att fastighetsägare eUer annan sakägare i allmänhet tordebehöva biträde för att kunna tillvarata sin rätt i förfarandet videxpropriation. Detla gäller inte bara rättegången i expropriationsmålet utanockså övriga skeden av förfarandet, särskUt första skedet, förfarandet hosKungl. Maj;ti fråga om tillstånd tUl expropriation. Konsekvenserna av en expropriation kanvisserligen vara mycket ingripande för en fastighetsägare eller annansakägare. De torde enligt utredningen dock inte vara av den natur att det utöver de möjUgheter som rättshjälpsreformen kan erbjuda bör åligga detallmänna att tUlhandahålla biträde. I huvudsak samma synpunkter anförs avutredningen i fråga om offentligt biträde i ärenden enligt naturvårdslagen.Inte heller ärendena enligt lagen om byggnadsminnen, väglagen och lagen omenskUda vägar anses vara av sådan nalur att det bör åligga det allmänna atttillhandahålla biträde utöver de möjligheter som rättshjälpslagen ger. Iöverensstämmelse med den ståndpunkt utredningen sålunda intagit i fråga omdessa faslighetsrätlsliga lagar finner utredningen inte heUer skäl att föreslåmöjlighet till offentiigt biträde i fastighetsbUdningsärenden. I stäUet bör manenligt utredningen eftersträva att inom ramen för rättshjälpsreformentillgodose behovet av experthjälp i de fall då det kan anses önskvärt att sådanhjälp tillhandahålls genom statens förmedling. Under remissbehandlingen har utredningens bedömningav behovet av offentiigt biträde på dessa områden lämnats utan erinran. 2.3.15Förutsättningarna för förordnande av offentligt biträde Utredningen diskuterar i anslutning till de olikaområden där enligt förslaget offentligt biträde skall kunna förordnas frågan omfömtsättningarna för att förordna offentiigt biträde och anför bl. a. när detgäller intagning för sluten psykiatrisk vård att en viss restriktivitet synesvara motiverad i de fall då utskrivningsnämndens bedömning avser rent medicinskafrågor. I allmänhet är det i sådana ärenden, där de faktiska förhållandena harbetydelse, som ett offentiigt biträde kan göra en insats av värde. Särskilt omutredningen är intetsägande eller motsägelsefull eller eljest oklar tordeförordnande av offentiigt biträde vara av betydelse för tillvaratagande avpatientens rätt. På gmnd av förordnandets karaktär bör det meddelas ulan någonprövning av patientens ekonomi. I lagen bör endast föreskrivas att offentligtbiträde skall förordnas, om det behövs för att tUlvarata patients rätt. Iutskrivningsärenden där bedömningen avser rent medicinska frågor torde liksom iintagningssammanhang en viss restriktivitet vara att förorda när det gällerförordnande av offentligt biträde. I lagen torde fömtsättningen för förordnandeav offentligt biträde i utskrivningsärende böra formuleras på samma sätt somföreslagits för intagningsärendena. Beträffande samtliga de ärenden enligt OmsorgsL, ivilka offentiigt biträde kan förordnas, bör gälla att biträde skall utses baraom det be- hövsför att tillvarata dens rätt som ärendet avser.