prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Som exempel härpå nämner kommittén ansvaret för verktyg o. 1., somhar lämnats ut till arbetstagarna, och ansvaret för omhänderhavda medel.Kommittén anser det uppenbart, att jämkning inte skall ifrågakomma vidförskingring. På de skäl som sålunda har anförts finner kommittén att engenerell möjlighet att jämka arbetstagares skadeståndsansvar bör införas.Liksom i andra fall där jämkningsmöjlighet finns bör reglerna i ämnet enligtkommitténs mening medföra befogenhet att helt befria från skadeståndsansvar. Principalansvar kan enligt kommitténs förslag görasgällande bara i fråga om person- eller sakskada. De bestämmelser om jämkningav arbetstagares skadeståndsansvar som föreslås är emellertid inte begränsadetill fall där principalansvar inträder enligt den föreslagna lagen. Även omjämkningsreglerna skulle formellt begränsas på motsvarande sätt, måste de enligtkommittén tillämpas analogiskt också när en arbetstagare vållar renförmögenhetsskada, åtminstone såvitt angår det inbördes förhållandet mellanarbetsgivaren och arbetstagaren. Kommittén erinrar om att de särskildajämkningsbestämmelserna i associationslagstiftningen i första hand gäller renförmögenhetsskada. Den framhåller vidare, att de fall då en arbetstagaredirekt åsamkar sin arbetsgivare skada inte omfattas av 1 § i kommitténs förslag.Enligt kommitténs uppfattning bör emellertid också sådana situationer reglerasi detta sammanhang. Bestämmelserna i 4 § av förslaget går följaktligen i flerahänseenden utöver ramen för det principalansvar som föreslås. Frågan hur långt man bör sträcka sig när det gäller attjämka arbetstagares skadeståndsansvar är enligt kommittén svår att besvara. Idet inbördes förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare anser kommitténdet i princip böra gälla, att de skador som inträffar i rörelsen regleras avföretagaren eller hans försäkringsgivare. Den enskilde arbetstagaren bör inte Majtts proposition nr 1972 397 slutligen svara för mer än som är motiverat avpreventionshänsyn eller av hänsyn till en skadelidande, som inte får ersättningpå annat sätt. De regressvillkor som f. n. gäller inom skadeförsäkringen gerenligt kommitténs mening uttryck åt en tidsenlig uppfattning i detta hänseende.Men när det gäller förhållandet till en skadelidande tredje man anser kommitténdet särskilt böra beaktas i vad mån denne blir obilligt ställd om han inte fårfullt skadestånd av arbetstagaren. I enUghet med dessa överväganden har kommittén i 4 § avsitt lagförslag tagit upp bestämmelser i ämnet av i huvudsak följande innehåU.En arbetsgivare skall kunna regressvis eller direkt kräva ersättning av sinarbetstagare för skada som denne har våUat i tjänsten endast i den mån det ärskäligt med hänsyn till omständigheterna. Arbetstagarens personliga skadeståndsansvarmot tredje man skaU kunna jämkas på motsvarande sätt, om det är förenUgt medtillbörlig hänsyn till tredje mans intresse. Skadestånd som arbetstagarenbetalar till tredje man får han kräva åter av arbetsgivaren i den mån detenligt angivna grunder bör bäras av denne. Kommittén har övervägt, om möjlighet till jämkning börinföras för sådana självständiga medhjälpare som avses i 2 § av förslaget menhar inte ansett sig böra förorda någon bestämmelse härom. Det är här typisktsett fråga om självständiga företagare och i de fall som åsyftas i nämnda paragrafbör dessa enligt kommittén bära fullt skadeståndsansvar för eget vållande ellerenligt de föreslagna principalansvarsreglerna i den mån inte jämkning kan skeenligt 3 § i förslaget. Men 4 § bör enligt kommittén kunna tillämpas på sådanmedhjälpare som inte formellt är arbetstagare men likväl bör jämställas meddenna kategori. De speciallagar som stadgar skärpt skadeståndsansvar påvissa områden innehåller regelmässigt bestämmelser om att den som svarar förannans vållande äger av denne söka åter vad han har utgett. kandessa regressregler synas innebära, att den som bär objektivt ansvar alltidskall äga full regressrätt mot skadevållaren. Men vissa inskränkningar iregressrätten gäller uppenbarligen ändå. Kommittén anser det sålundaotvivelaktigt, att 59 § (67 §) sjölagen och 50 § sjömanslagen medför inskränkningari redarens regressrätt enligt 8 § sjölagen mot fartygsbefälhavare ellerbesättningsman. Innehavare av luftfartyg lär få finna sig i att jämkningsregelni 10 kap. 3 § luftfartslagen tiUämpas, om han gör gällande regressanspråkenligt 8 § luftfartsansvarighetslagen. Kommittén påpekar att man i vissa fallhar särsldlt erinrat om sådana inskränkningar i regressrätten som följer avbestämmelser i samma lag. Som exempel nämns 11 § järnvägsansvarighetslagen, 11§ bilansvarighetslagen och 12 § el-anläggningslagen. Den omständigheten att en viss regressbestämmelse inteinnehåUer någon erinran av detta slag kan enligt kommittén inte anses uteslutatill-lämpning av jämkningsregler. Sakligt sett råder det inte heller någon tve- 398 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 kan om att reglerna i kommittéförslaget om jämkning avarbetstagares skadeståndsansvar bör tillämpas i de regressituationer som härär i fråga. Det synes kommittén vara rättstekniskt alltför omständligt attföreslå ändrad lydelse av regressbestämmelserna, och ett upphävande av demanser kommittén lätt kunna vålla missförstånd. Den har därför stannat för attsöka klargöra saken genom en särsldld bestämmelse i ämnet (5 § andra stycket). Kommitténs överväganden om förhållandet mellan deföreslagna bestämmelserna om jämkning av arbetstagares skadeståndsansvar ochsådana jämkningsregler som redan finns i speciallagstiftningen på olika områdenkommer att redovisas i ett följande avsnitt (4.2.1. Med utgångspunkt i det hypotetiska antagandet, attskadeståndskommitténs förslag genomförs utan att lagstiftning omskadeståndsansvar i offentlig verksamhet kommer till stånd, harkommittén berört frågan om tillämpligheten på stats- och kommunalanställda m.fl. närstående kategorier arbetstagare av de jämkningsregler för arbetstagarei allmänhet som kommittén föreslår. Som jag har nämnt skall emellertidenligt mitt förslag lagstiftning om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvarsamt om skadestånd i offentlig verksamhet nu ske i ett sammanhang. Det blir dånödvändigt att på en gång ta ställning tiU skadeståndskommitténs härifrågavarande förslag till jämkningsregler för arbetstagare och de förslag tillbestämmelser om begränsning av skadeståndsansvaret för befattningshavare iallmän tjänst som kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar föreslogoch som jag har redovisat i det föregående. Härvid måste uppenbarligen ensamordning ske. Jag kommer därför i det följande att behandla båda förslagen iett sammanhang. Det finns under dessa förhåUanden inte anledning att här gånärmare in på skadestånds-kommitténs diskussion av de berördatiUämpningsfrågoma. 2,4,4./, Yttranden förslag. ÅtskilUgaremissinstanser godtar i och för sig den princip som ligger till grund förkommitténs förslag om begränsning av enskild ämbets- eller tjänstemansskadeståndsansvar. Flera av dem har dock invändningar mot att den anställdesskadeståndsansvar mot tredje man skall kunna jämkas. KammarkoUegium ochkommerskol legium anser sålunda, att det bör anstå med införande avbestämmelser om jämkning av den anställdes skadeståndsskyldighet gentemot tredjeman till dess att en allmän reform av skadeståndsrätten kommer till stånd, Iandra yttranden föreslås, att jämkningsmöjligheten i förhållande till tredjeman begränsas till situationer då det allmänna bär skadeståndsansvar, I dennariktning uttalar sig justitiekanslem, hovrätten för Nedre ,domänstyrelsen, handelskammaren i , juridiska fakulteten vid Majtts proposition nr 1972 399 Härvidåberopas i allmänhet de skäl som har anförts i Strahls reservation på dennapunkt. och har särsldlt uttalat, attjämkningsmöjlighet bör föreligga vare sig det allmänna bär skadeståndsansvareller inte. Sveahovrätt vill närmast förorda, att jämkning skall kunna ske i förhåUande tiUden skadelidande, när det gäller sådana offentliga anställningsförhåUanden sominte är likartade med de privata. Flera remissinstanser ifrågasätter, om inte de anställdasskadeståndsansvar i förhållande till tredje man bör helt avskaffas för de falldå det allmänna svarar för skadan och om inte i stället ett regressansvar gentemotdet allmänna bör införas. Sådana synpunkter har förts fram av bl. a. statspolisintendenten, , lånsstyrelserna i samtGöteborgs och lån, TCO, och SR. Sistnämnda instans anser, attansvarigheten för de anställda gentemot tredje man inte under någraförhållanden bör sträckas längre än ansvarigheten för stat och kommun. En begränsning av de anställdas ansvarighet till fall dåuppsåt eller grov vårdslöshet föreligger föreslås av bl. a. medicinalstyrelsen,TCO och samt av SR, som anser att jämkningbör kunna ske även vid grov oaktsamhet. TCO framhåller, att farhorna för attde enskilda tjänstemännens aktsamhet skall slappna, om skadeståndet kan jämkaseller bortfalla, är ogrundade. Gällande regler om straffrättsligt ochdisciplinärt ämbetsansvar torde verka tillräckligt preventivt. i och besvärssakkunnigaifrågasätter, om bestämmelserna i 19 § i förslaget rätteligen hör hemma i enlagstiftning om statens och kommunernas skadeståndsansvar. Det kan enligt dessaremissinstanser övervägas att i stäUet ta upp dessa bestämmelser i en specialförfattning. Yttranden över »Skadestånd II». Skadeståndskonunitténs allmännamotivering för de föreslagna bestämmelsema om arbetstagares skadeståndsansvarhar i sina huvuddrag tillstyrkts eller utan principiella erinringar godtagitsav majoriteten av remissinstansema. Justitiekanslem uttalar, att de föreslagnareglerna, om de ges ett lämpligt tiUämpningsområde, inte kan anses strida motallmänna skadeståndsrättsliga principer eller föregripa en eventuell allmänjämkningsregel. En positiv hållning intar också , ,överståthållarämbetet, länsstyrelserna i , och Jämtlandslän, magistraten i , försäkringsinspeklionen, järnvågsstyrelsen,väg- och vattenbyggnadsstyrelsen, föreningen , Sverigesadvokatsamfund. Västemorrlands och läns handelskammare däremothar inte Maj:ts proposition nr 1972 funnitövertygande skäl föreligga för lagstiftning om begränsning av arbetstagares skadeståndsansvar. Kommitténsi sammanfattningen gjorda uttalande att förslaget i stort sett tordeöverensstämma med vad som i allmänhet tillämpas på arbetsmarknaden må varariktigt men har knappast någon verklig bärkraft i sammanhanget. Det ligger om annat ej särskilt avtalats i företagarens/arbetsgivarens skön, omhan vill söka full ersättning för skada, som tillfogats honom av någonarbetstagare. Väljer han av preventiva skäl att göra det, har domstolarna bortsett från vissa lagliga särbegränsningar som t. ex. den s. k.200-kronorsregeln icke någon generell jämkningsmöjlighet. Bedömningen av ivilken omfattning skadeståndsskyldighet skall ifrågakomma överfljitas genom förslagetfrån företagaren till domstolen. Det framstår luiappast som något aUmäntintresse att så sker; just det faktum att företagarna allmänt faktiskt handlati enlighet med vad kommittén funnit rätten bjuda är snarare ett argument motatt beröva dem rådigheten över detta slags avgöranden. Visserligen avses detföreslagna stadgandet bli dispositivt, men det får ändå antagas bli normerandepå ett sätt, varav behov knappast finnes. Justitiekanslemanser det motiverat att de föreslagna reglerna blir till-lämpliga också i frågaom ren förmögenhetsskada. i däremotifrågasätter, om det är lämpligt att nu lag-reglera en specialfråga, som ingåri ett större problemkomplex, där det råder oklarhet, nämligen frågan, huruvidaskadeståndsskyldighet över huvud taget föreligger för ren förmögenhetsskada,framhåller, att man mera förutsättningslöst kan utreda frågan omlagstiftning beträffande skadestånd för ren förmögenhetsskada, om 4 § ikommitténs förslag begränsas till att gälla person- eller sakskada. Länsstyrelseni anser att det skulle vara av värde att ansvarighetsfrågorna ide fall då statlig eller befattningshavare åsamkar sin arbetsgivareren förmögenhetsskada regleras genom lagstiftning. Försvarets civilförvaltninganser, att förslaget behöver kompletteras med uttryckliga föreskrifter omtiUämpningen av reglerna i 4 § i förslaget på de skadefall som omfattas av 1958års förslag. Förvaltningen tror att de föreslagna reglerna medför förenklingarvid regleringen av kronans fordringar inom det militära förvaltningsområdet. Kommitténsförslag till reglering av frågan om arbetstagares regressansvar och direktaskadeståndsansvar mot arbetsgivaren kritiseras av och Skåneshandelskammare. Man går enligt dessa remissinstanser för långt, om manutformar ifrågavarande regler så att det föreUgger en presumtion motarbetsgivarens regressrätt resp. hans rätt till ersättning.Jämkningsmöjligheten kan te sig stötande, när arbetsgivare och arbetstagarearbetar tillsammans i en mindre rörelse. För det fall att arbetstagaren skadasgenom arbetsgivarens vållande finns det ingen motsva- Majtts proposition nr 1972 401 laiide regel till förmån för arbetsgivaren. Även i frågaom regressrätt för iu'betsgivaren är enligt dessa remissorgan en neutralareutformning av bestämmelsen att föredra, inte minst av preventiva skäl medhänsyn till risken för missbruk vid egendomsskador. SAF anser att det finns all anledning att skilja mellanansvarsförsäkringens och arbetsgivarens regressrätt. Den senare får enligtföreningen betydelse just i de faU då ansvarsförsäkring saknas. Att för dessafall lagfästa en regressregel som är så negativ tiU sin lydelse som den kommitténhar föreslagit kan inte vara riktigt. Den skadevållande arbetstagaren bör,sakligt sett, bära ett ansvar för sitt handlande i den mån detta är skäligt.Detta bör komma till uttryck i lagtexten på ett adekvat sätt. Formuleringen ilagförslaget är enligt föreningen missvisande ocb otillfredsställande, särskiltvid tillämpningen av 4 § tredje stycket i förslaget. Även avstyrker förslaget idenna del. Reglerna är enligt förbundet alltför obestämt avfattade och kanföranleda tolkningssvårigheter. Arbetstagaren bör i varje faU ha ett ansvarmot arbetsgivaren vid grov vårdslöshet. En alltför liberal normering avarbetstagarens ansvar innebär olägenheter i ett samhälle där skadeståndsrättensyftar till att hos medborgarna inpränta plikten till aktsamhet och omsorg. Flera av de hörda arbetstagarorganisationerna anser, attarbetstagarnas skadestånds- och regressansvar bör begränsas mera än vadkommittén har föreslagit. LO finner inte några vägande skäl tala för enavvikelse från gällande försäkringspraxis, Särsldlt mot bakgrunden av attarbetstagare inte kan teckna försäkring mot ansvarighet för vållande i tjänstenbör rättspraxis vara jiterst restriktiv också i övriga fall. Jämkning börenligt LO i regel ske. Samverkande träfacken anser, att regressansvaret mot arbetsgivarebör begränsas till faU av uppsåt och grov vårdslöshet. synes hävda, att regressansvar mot arbetsgivarenbör inträda bara vid uppsåtligt handlande. anser, attansvar därjämte bör kunna komma i fråga vid handlingar i berusat tillstånd. TCOvill att en arbetstagare i allmänhet inte skaU vara primärt ersättningsskyldig,vare sig mot tredje man eller mot arbetsgivaren. Den anställde kan i regelinte få ansvarsförsäkring och preventionssynpunkterna kan tillgodoses på annatsätt. Regeln om arbetsgivares regressrätt bör enligt TCO vara tvingande.Annars förlorar regeln i avsevärd grad sitt värde. Avvikelser bör i varje fallfå ske bara i koUektivavrtal, i likhet med vad som gäUer enUgt vissaarbetsrättsUga lagar. Jämkning bör enligt statstjänarkartellen ske så, attarbetstagare hos en arbetsgivare som medvetet har uraktlåtit att tecknaansvarsförsäkring eller som har tecknat en försäkring vilken han rimUgen bortförstå vara otillfredsställande, inte på grund härav belastas med en iförhåUande till sin ekonomiska bärkraft hög andel av skadeståndet. Mot kommitténs uttalande, att man i fråga omsjälvförsäkrare har att 26 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 räkna med regresskrav mot arbetstagare i viss utsträckningvänder sig . Denna remissinstans anser detobilligt och inkonsekvent, att en arbetstagare, vars arbetsgivare ärsjälvförsäkrare och har stora ekonomiska resurser, skall kunna drabbas hårdareän om han varit anställd hos en arbetsgivare med ansvarsförsäkring, TCO framförliknande sjmpunkter och framhåller, att om jämkning av arbetsgivares skadeståndsansvarskall kunna ske på grund av att ansvarsförsäkring saknas och om därutöver, tillskillnad från vad som gäller i fall då försäkring finns, regresskrav skallkunna göras gällande mot arbetstagaren, detta utgör en återhållande faktor närdet gäller att öka försäkringsskyddet. Statstjänarkartellen anser inte, att detfinns någon anledning till regress när ansvarsförsäkring föreligger och attmotsvarande inskränkning i regressrätten bör bli gällande för arbetsgivare somstår självrisk under i övrigt lika förhållanden. I fråga om en arbetsgivares rätt till ersättning av sinarbetstagare för skada som denne i tjänsten har vållat arbetsgivaren framhållerföreningen , att förhållandena inom skogs- och jordbruknu mycket ofta är sådana att arbetstagaren har bättre ekonomi än arbetsgivaren.Detta gäller åtminstone om man ser till likviditeten. Med rådande samhällsutvecklingtorde likartade förhållanden komma att bli allt vanligare på skildaarbetsområden. Detta bör leda antingen tiU en ömsesidig jämkningsrätt ellertill större restriktivitet i fräga om jämkning av arbetstagarens skyldighetatt ersätta skada som han har tiUfogat arbetsgivaren. Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utanerinran, såvitt gäller frågan om arbetstagares skadeståndsansvar mot tredjeman. En del av de hörda arbetstagareorganisationema anser dock att ansvaret börinskränkas jiterligare. Som tidigare nämnts anser TCO den allmänna regeln böravara, att arbetstagaren inte skall vara primärt ersättningsskyldig. EnUgtSamverkande träfacken bör tredje man inte tillerkännas någon rätt att riktaersättningsanspråk mot arbetstagaren. Svenska metallindusiriarbetareförbundetanser att personligt ansvar för arbetstagaren mot tredje man inte bör kommaifråga annat än vid abnorma eller extraordinära handlingar. i lån och Sydöstra förening uttalar sig i motsatt riktning och förordar att regeln omarbetstagarens återkravsrätt mot arbetsgivaren för vad han har betalat tilltredje man utgår. framhåller att det skydd för tredje man som detvidgade principalansvaret i första hand skall ge inte kräver att arbetsgivarenåläggs ersättningsskyldighet för fall då arbetstagaren själv har betalatskadestånd till tredje man. Hänsynen till arbetstagaren motiverar inte enbestämmelse, enligt vilken en vållande skall kunna rikta ersättningskrav motden som inte är vållande. Regressrätten mot arbetsgivaren i utomobligatoriskaförhållanden får enligt denna länsstyrelse begränsas till sådana fall då någotkan läggas arbetsgivaren till last som skuld. De bättre garantier somarbetsgivaren erbjuder som betalare av skadeståndet utgör enUgt föreningen intenågot Maj:ts proposition nr 1972 403 skäl att ålägga denne ansvar i fall då den skadelidande avnågon orsak funnit att skadeståndet i stället bör krävas ut av den vållande. Enligt justitiekanslem bör man överväga att generelltanknyta jämkningsmöjligheten i förhållande till tredje man till de situationerdå arbetsgivaren bär principalansvar. Endast i dessa fall avviker enarbetstagares ställning från situationen för vilken som helst skadevållare, sominte kan komma i åtnjutande av jämkning. Vid person- och sakskador skulle en sådanavgränsning kunna aktualiseras främst när arbetsgivaren går fri från ansvar fören skadevållande handling av så extraordinär karaktär att man inte skäligenbort räkna med den (1 § andra stycket i skadeståndskommitténs förslag). Isådana fall är det enligt justitiekanslem rimligt att inte tilllåta jämkning.Vid ren förmögenhetsskada skulle gränsdragningen fä större betydelse. Kommitténhar också antytt, att det är tveksamt om 4 § i dess förslag skall kunnaåberopas för jämkning av en arbetstagares skadeståndsansvar mot tredje man närdet är fråga om ren förmögenhetsskada. Justitiekanslem ifrågasätter i enlighethärmed, om man inte som en jrtterligare förutsättning för jämkning avarbetstagarens ansvarighet mot tredje man bör föreskriva, att arbetsgivarenskall vara skadeståndsskyldig. Gällande rått.Frågan om arbetstagares skadeståndsansvar, dvs. skyldighet för den som genomfel eller försummelse i sin tjänst som arbetstagare vållar arbetsgivaren elleren tredje man skada, bedöms hos oss enligt allmänna regler om ansvar på grundav vållande. Normalt inträder således fuUt skadeståndsansvar förarbetstagaren. Som framgår av den tidigare lämnade redogörelsen för gäUanderätt (avsnitt 2.4.1.2.) finns dock på särskUda områden regler om begränsning avskadeståndsansvaret eller om möjlighet att jämka skadeståndet med hänsyn tillbeskaffenheten av felet eller försummelsen och andra omständigheter. a. på vissa områden inom kommunikationsväsendet samt på arbetsrättens ochassociationsrättens områden. I fråga om det närmare innehållet i de oUkajämkningsreglerna hänvisar jag till nämnda redogörelse. Frågan om att införa mer generella regler om jämkning avarbetstagares skadeståndsansvar har behandlats av såväl kommittén angående detallmännas skadeståndsansvar som skadeståndskommittén. Den senare hade ettuttryckUgt uppdrag att överväga frågan. förslag till lag om skadestånd i offentligverksamhet tog kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar upp enbestämmelse av innehåll, att det skadestånd som någon har ådragit sig i tjänsthos det aUmänna kan jämkas efter vad som med hänsjm tUI felets eUer försum- Maj:ts proposition nr 5 år1972 melsens Undriga beskaffenhet, skadans storlek elleromständigheterna i övrigt prövas skäligt. Regeln skulle enligt förslaget gällaockså i fråga om skyldighet att återgälda vad som har utgetts i skadeståndenligt den föreslagna lagen eller att gottgöra skada som någon i övrigt i tjänstenhar tiUfogat den som utövar verksamheten. Kommittén motiverade dessa bestämmelserväsentligen utifrån sjmpunkten, att fullt skadeståndsansvar i hithörande fallkan drabba den enskilde tjänstemannen hårt och kan verka hämmande påtjänstemännens handlingskraft. Preventionssjmpunkter kan enligt kommittén inteåberopas mot en jämkningsmöjlighet. Skadelidande tredje mans intressetillgodoses genom reglema om utvidgat ansvar för det allmänna. En av kommitténsledamöter reserverade sig emellertid och ansåg, att jämkning inte bör få skenär det aUmänna inte svarar för skadan. De regler om arbetstagares skadeståndsansvar somskadeståndskommittén föreslog i »Skadestånd II» var av generell natur och skulle alltså i principgälla alla arbetstagare. Reglerna innebar, att en arbetsgivare som haft attbetala skadestånd på grund av sin arbetstagares vållande i tjänsten skall kunnaregressvis återkräva skadeståndet bara i den mån det finnes skäligt med hänsyntill handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning och övrigaomständigheter. Enligt samma grunder skulle arbetstagares skadeståndsansvarmot tredje man kunna jämkas, såvitt det är förenligt med tillbörlig hänsyn tiUtredje mans intresse. Om arbetstagaren betalat skadestånd till tredje man,skuUe han enligt förslaget få kräva tillbaka så stor del av ersättningen frånarbetsgivaren som enUgt nyssnämnda grunder slutUgen bör stanna på denne.Reglerna om arbetsgivarens regressrätt mot arbetstagaren skulle tillämpas ocksåi fråga om hans krav på ersättning av arbetstagaren för skada som denne itjänsten direkt vållat arbetsgivaren. Bestämmelserna skulle gälla i fråga omsåväl person- och sakskada som ren förmögenhetsskada. I förslaget togs upp enuttryckUg bestämmelse att jämkningsreglema skuUe tillämpas utan hinder avföreskrift i annan lag, att utgivet skadestånd får sökas åter av den som harvållat skadan.