prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Vidare har i ett rättsfall från senare tid (NJA 1966 s. 210) den somvarit ansvarig för skada på en kraftledning ålagts att utge ersättning ocksåför de förluster som drabbat avnämare av elektrisk kraft genom detdriftsavbrott i deras företag som kabelskadan hade medfört. Omständigheterna ifallet var dock särpräglade. I vUken utsträckning domstolarna skulle varaberedda att i mer vidsträckt omfattning döma ut ersättning för tredje mansförmögenhets-förluster i följd av person- eUer sakskada är osäkert 1966 årsrättsfaU tillåter inga bestämda slutsatser. En begränsning av motsvarande slag lär gälla, när enperson tillfogas ren förmögenhetsskada genom brott eller i övrigt underförhållanden som enligt lag medför skyldighet för den våUande att ersättaskadan. När någon Uder ekonomisk förlust till följd av att förmögenhetsskadahar drabbat annan person mot vilken ett brott är riktat eUer mot vilken annanskadegörande handling t. ex. ett inte straffbart patentintrång harbegåtts, har denna »tredje man» sålunda i princip inte rätt att få ersättningför sin förlust av den skadeståndsskyldige. Kretsen av de ersättningsberättigade begränsas som nämntockså på ett annat sätt. Det torde nämligen vara en erkänd grundsats i svenskskadeståndsrätt att ersättningsansvar enligt culparegeln eUer ansvarsreglersom är anknutna tUl deima inträder bara när skadan har drabbat ett intressesom skyddas av den lagfästa eller oskrivna handlingsnorm vars åsidosättandeutgör grunden för skadeståndsansvaret. Frågan får säUan aktuaUtet påintegritetskränkningarnas område. Flertalet av culparegelns handlingsnormer fårnämligen antas ge ett obetingat skydd mot varje kränkning av en personsintegritet till person eUer egendom som sker genom överträdelse av någon avdessa normer. Läget är ett annat när det gäller ren förmögenhetsskada. Självadet ekonomiska Uvets struktur medför, att en person kan, genom att åsidosättaen vedertagen handUngsnorm och i övrigt på ett sätt som uppfyUer kravet påadekvat kausalitet, orsaka en Maj:ts proposition nr 5 år1972 eller flera av sina medmänniskor förmögenhetsförluster,utan att det behöver vara fråga om »tredjemansskada» i angivenbemärkelse. Svensk rätt erkänner visserUgen i princip inte någotskadeståndsansvar för en på detta sätt orsakad ren förmögenhetsskada (angåendeinnebörden av detta uttryck hänvisas till avsnitt 1.1.1.1.) i andra fall än närden skadevåUande gärningen utgör ett brott eller en ersättningsskyldighet kangrundas på uttryckUga lagbestämmelser i speciallagstiftning, t. ex. deimmateriahättsliga skadeståndsreglerna. I sådana faU kan emellertid frågan omen begränsning av skadeståndsansvaret med hänsjm tiU handUngsnormernas»skyddsomfång» ibland få praktisk betydelse. När det gäller ren förmögenhetsskada orsakad genom brotterkänns aUmänt, att skadestånd i princip utgår endast för skada på ett sådantintresse som det ifrågavarande straffstadgandet avser att skydda. Sålunda lärinte en som gör sig skyldig tiU varusmuggling och döms för detta brottfördenskull bli skadeståndsskyldig gentemot sina konkurrenter för den förlustsom de gör genom att de insmugglade varoma kan säljas särskilt bilUgt. Straffetför varusmuggUng har nämligen inte till syfte att skydda konkurrenternasekonomiska intressen. Det torde här i realiteten röra sig om en allmän grundsatsav generell räckvidd. Man får med andra ord anta, att motsvarande principgäller t. ex. inom området för de icke straffsanktionerade förbud mot intrång iimmaterialrättigheter som är förknippade med föreskrifter om skyldighet attersätta »uppkommen skada». Om någon av oaktsamhet gör intrång i någonsupphovsrätt till ett litterärt verk genom att för låg kostnad utan denbelastning som royalty innebär framställa och till underpris saluföra en»piratupplaga» av verket, kan detta uppenbarligen medföra, att en bokhandlaresom saluför legalt framstäUda exemplar av verket lider ekonomiskt intrång iform av minskad omsättning och vinst i rörelsen. Fastän denna effekt väl kananses vara »adekvat» orsakad av intrånget, lär bokhandlaren inte varaberättigad att få skadestånd av den som har förövat intrånget. I och för sig kunde det vara önskvärt att de nu berördafrågoma om »tredjemansskada» och om »skyddat intresse» eller med ett ordfrågan om begränsning av kretsen av de ersättningsberättigade blev föremålför en lagreglering i detta sammanhang. Problemen är emeUertid inte alldelesokomplicerade, och det finns inte något utredningsunderlag som lagstiftarenkan bygga sina stäUningstaganden på. Jag är därför inte beredd att nu förordaen lagstiftning i detta ämne. Det får tiUs vidare Uksom hittiUs lämnas åtdomstolarna att ta stäUning tiU problemen med utgångspunkt i de alhnännagrundsatser som jag här har beskrivit. En viss utveckling i riktning mot enutvidgning av ansvarigheten för tredjemansskada vid integritetskränkningar kanvisserUgen skönjas i rättspraxis. Maj:ts proposition nr 1972 161 anser mig böra utgå från att hittiUs gällande principerför bedömning av hithörande spörsmål kommer att vara vägledande också i denframtida rättstUlämpningen. Också i övrigt kommer som nämnt den lagstiftning som jagföreslår att kompletteras av oskriven rätt i åtskilliga hänseenden. Även pä denpunkten talar enligt min mening pedagogiska skäl för att det i den nya lagen inledningsvisgörs en erinran om att skadeståndsrättsUga frågor, som inte regleras i lageneUer genom föreskrift i annan lagstiftning, skaU avgöras med tillämpning avallmänna skadeståndsrättsUga grundsatser. En bestämmelse med detta innehåll kantas upp i anslutning till den regel om tiUämpningsområdet som jag berörde.Frågan om den lagtekniska utformningen av bestämmelsen behandlar jag i detföljande (avsnitt 5.1.1.1. Jag övergår härefter tUl att behandla de särskilda punkterdär det med hänsjm till kommittéförslagets innehåll eller av andra skäl bliraktuellt att överväga ändringar i gällande rätt. Skadeståndsansvaret för barn och ungdom. EnUgtgällande lag skall frågan om och i vad mån ett barn är skyldigt attersätta skada som barnet orsakar bedömas på grundval av en skäUghetsprövning,varvid hänsyn skall tas till bamets sinnesart, gärningens beskaffenhet ochomständigheterna i övrigt. Kommittéförslaget innebär, att denna ordning iprincip behålls. Kommittén har avvisat tanken att föräldrar skulle bäraobjektivt ansvar eller vara skyldiga att håUa ansvarsförsäkring för att täckaskador som deras barn orsakar. Emellertid har kommittén rekommenderat, attstörre hänsyn än skall tas till förekomsten av ansvarsförsäkring pådet skadevållande barnets sida. Om skadeförsäkring finns på den skadelidandessida, skall detta enligt kommitténs mening också i viss mån få inverka påskadeståndsansvarets omfattning. Slutligen har kommittén rekommenderat enändring av nuvarande praxis att bestämma skadeståndet till viss kvotdel avskadan. Enligt kommittén bör skadeståndet i stället direkt bestämmas till ettvisst belopp, bestämt efter en bedömning av vad barnet anses ekonomiskt kunnabära. Kommitténs förslag i denna del har i sina huvuddraggodtagits av remissinstansema. Från vissa håll har dock uttalats sympatier fören lösning enUgt andra linjer, antingen genom ett system med obligatoriskansvarsförsäkring eller genom en skärpning av skadeståndsansvaret förföräldrar och andra värdnadshavare. Vidare har det bland remissorganen råttdelade meningar om vilken betydelse som bör tillmätas föreUggande försäkringarpå ömse sidor och om lämpligheten av att genomföra den metod att bestämmaskadeståndets storlek som kommittén har förordat. Att på ett i alla avseenden tillfredsställande sätt lösafrågan om ersättning för skador som orsakas av barn är förenat med betydandesvårighe- 11 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 1972 Den nuvarande ordningen förutsätter att stor hänsyntas tiU det skadevållande barnets intressen. Den leder emellertid ofta tillresultat, som från den skadelidandes sjmpunkt är otillfredsställande. Dessaolägenheter torde inte kunna helt avhjälpas, så länge man rör sig med ett rentskadeståndsrättsligt system. Från denna synpunkt kan kommitténs förslag, sominnebär att nuvarande ersättningsregler i stort sett behåUs oförändrade, inteanses innebära en alldeles idealisk lösning. En möjlighet att förbättra skyddet mot skador av dettaslag kunde vara att skärpa ansvaret för föräldrar och andra värdnadshavare ifråga om skador som orsakas av barn, vilka står under deras tillsyn. Frågan omvårdnadshavares ansvarighet, tiU vilken jag återkommer i det följande, äremellertid i viss mån fristående från spörsmålet om barnens eget ansvar, ochhur den än löses måste man ta ställning till under vilka förutsättningar barnensjälva skall kunna åläggas att ersätta skador som de orsakar. Underremissbehandlingen har också berörts möjligheten att införa en rentförsäkringsmässig ordning, närmast i form av obligatorisk ansvarsförsäkringför barn. Det framgår av vad jag har anfört redan i det föregående (avsnitt1.5.2. ), att jag i princip är anhängare av tanken, att försäkring i vidomfattning bör ersätta skadestånd, främst när det gäller personskador. Jagtänker mig emellertid inte, att detta mål skall nås genom en utbyggnad avansvarsförsäkringen som i princip utgår från och förutsätter ett skadeståndsrättsligtregelsystem utan genom en vidareutveckling av olika former av försäkring påde skadelidandes sida. När det gäller sakskador har jag utgått från att ansträngningarnabör inriktas på att stärka skadeförsäkringens ställning och successivt minskaskadeståndets betydelse, framför allt i fråga om ordinära skadefall. Men jaghar betonat, att sådana lösningar måste ses i ett långsiktigtperspektiv och att det ännu kan bli nödvändigt att genomförareformer på det beståendes grund för att tillgodose trängande behov. Imöjligaste mån bör man härvid undvika att föregripa eller rentav försvåra enutveckling i riktning mot sådana lösningar som jag nu har angett. Jag anserdet dock inte uteslutet, att man på avgränsade områden eller i fråga omspeciella skaderisker inför regler om skärpt skadeståndsansvar ellerföreskriver obligatorisk ansvarsförsäkring. Om man ser problemet från synpunkten av behovet att medhänsyn tiU skadefrekvensen eUer skadornas speciella art ge de skadelidande viden viss typ av skadefall ett förstärkt ekonomiskt skydd, intar de skador sombarn orsakar knappast en sådan särställning jämfört med andra skadefaU att detmotiverar ett system med obligatorisk försäkring. Det är visserligen sant, attbarn ofta vållar varandra skador under lek e. d. och att skadoma undantagsviskan bli mycket allvarliga. Men barn är också utsatta för en mängd andraskaderisker och det finns knappast belägg för att just de skador som de vållarvarandra är särskilt frekventa. Inte heUer torde de kroppsskador som barnvållar vuxna personer eller de egendomsskador som de orsakar Maj.-ts proposition nr 1972 163 utgöra något socialt eller ekonomiskt problem av sådanbetydelse att det ställer dem i en klass för sig. Att frågan om barns skadeståndsansvar har kommit att trädai förgrunden i de senaste årens skadeståndsdiskussion torde ha andra orsaker.Det lär bl. a. sammanhänga med att barnen såsom skadevållare intar en särställningoch på ett annat sätt än vuxna personer är i behov av skydd mot de ekonomiskaföljderna av den ersättningsskyldighet som kan drabba dem. Så längeskadeersättningsproblemen i samhället inte har kunnat lösas genom direktaförsäkringsanordningar, lär man visserligen inte kunna helt avskaffaskadeståndsansvaret för barn. Men att ålägga t. o. m. barn i de lägre åldrarnaett omfattande skadeståndsansvar, som medför en ekonomisk belastning långt ini vuxen ålder, blir uppenbart stötande. Ansvarsförsäkringenbereder här ett effektivt skydd, och från den synpunkten kunde ettobligatorium vara värt att överväga. Jag anser trots detta, att man tills vidare bör strävaefter en lösning på frivillighetens väg. Ett obligatorium kräver en omfattandeoch dyrbar administration. FrivUlig ansvarsförsäkring har redan nu storutbredning. Premiekostnaderna är låga och överkomliga för envar. Jag kommer idet följande att föreslå att ansvarsförsäkring tillmäts större betydelse än f.n. vid bestämmande av ett barns skadeståndsansvar, så att ersättning normaltskall betalas fullt ut inom försäkringens ram. Man kan räkna med attansvarsförsäkring får ännu större spridning än hittiUs. Jag föratsätter, attinte bara försäkringsbolagen utan också staten och kommimema framdelesengagerar sig för en vidgad upplysningsverksamhet rörande värdet av ansvarsförsäkring,framför aUt bland barnfamiljerna. På denna väg bör problemet pä ganska korttid kunna fä en tiUfredsställande lösning, och det är enUgt min mening i varjefall värt att pröva dessa möjUgheter, innan ett obligatorium övervägsytterUgare. Den lagstiftning om barns skadeståndsansvar som underalla förhållanden måste genomföras bör i enlighet med vad jag nu har sagtbygga på den gäUande rättens grund. Detta utesluter inte, att det kan varapåkallat att göra smärre jämkningar i de regler som gäller f.n. I likhet med flertalet remissinstanser har jag inte någraväsentliga invändningar mot de allmänna synpunkter som kommittén har anfört påfrågan om barns skadeståndsansvar. I ett hänseende vUl jag emellertid göra enreservation. Kommittén har uttalat att man vid avgörandet av frågan huruvidaett barn över huvud taget skall anses skade-ståndsskyldigt i det enskUda falletfår göra en jämförelse med vad man i allmänhet anser sig böra fordra av barn iden aktuella åldern. Att strikt följa denna anvisning kan emeUertid enligt minmening leda tUl otUlfredsställande resultat. Vidgad kunskap på detbarnpsykologiska området har lärt oss att man även när det gäller barn i åldrarupp mot eller t.o.m. däröver måste räkna det som något normalt att deåtminstone i Majtts proposition nr 5 år1972 särskilt svårbemästrade situationer påtagligt avviker frånde handlingsmönster som gäller för vuxna. Inte minst gäller detta barnsuppträdande i trafiken. En tUlämpning av den jämförelsemetod som skadeståndskommitténhar rekommenderat skulle tydligen leda tUl att barn i sådana fall undantagslösthelt undgick skadeståndsskyldighet. Med hänsyn inte minst tUl den utbredningansvarsförsäkring numera har bör det emellertid finnas möjlighet också i fallav denna art att ålägga barn skadeståndsansvar och därigenom tUlgodose deskadelidandes intresse att få gottgörelse. Frågan öm ett barn alls kananses skadeståndsskyldigt bör därför enligt min mening prövas med utgångspunkti en bedömning av barnets beteende, liknande den vållandebedömning som sker närculparegeln tillämpas beträffande vuxna, men utifrån mer objektiva kriterier,dvs. under mindre hänsynstagande till subjektiva faktorer. Härigenom vidgasmöjligheterna att ålägga skadeståndsansvar i fall då barnet befunnit sig i ensärskUt krävande situation, exempelvis då det under lek eller spel orsakar entrafikskada. Men självfallet skall det inte komma i fråga att anse ett barnskadeståndsskyldigt i ett fall då samma beteende inte skulle ha ådragit envuxen person ansvar. När det sedan gäller att fastställaersättningsskyldighetens omfattning i det enskilda faUet, dvs. i vad mån barnetskall åläggas att betala skadestånd, bör avgörandet träffas på grundval av enskälighetsbedömning vid vUken hänsjm tas till samtliga omständigheter. Härvidbör som härads-hövdingeföreningen har understrukit den skadelidandes intressevinna beaktande, men jag vUl betona att man åtminstone i fråga om mindre barnbör fästa stort avseende vid det skadevållande barnets intresse. Skälighetsprincipenbör ge möjlighet att avpassa skadeståndsansvaret med hänsjm tUI barnetsinteUektuella utveckling och psykiska mognad. Vidare kommer bamets ekonomiskaförhåUanden att spela en framträdande roU. Även om ett visst handlande anses iprincip böra medföra skadeståndsansvar för barnet, kan skälighetsprövningenväl tänkas på grund av specieUa omständigheter resultera i att barnet heltbefrias från ersättningsskyldighet. Särsldlt kan detta antas bU fallet i frågaom mindre barn. Kommittén har inte ansett sig böra föreslå någon nedreåldersgräns av innebörd, att barn under viss ålder över huvud taget inte skaUkunna åläggas skadeståndsansvar. Ståndpunkten har i allmänhet godtagits underremissbehandlingen. Också jag ansluter mig till kommitténs uppfattning. Ävenom barn endast undantagsvis bör åläggas skadeståndsansvar, synesdet särskilt med hänsyn till att flertalet bam skyddas av ansvarsförsäkring inte lämpUgt att genom en nedre åldersgräns helt utesluta denna möjlighet. Bl.a. när barn i de nämnda åldersgrupperna vållar trafikskador eUer tUlfogarvarandra skador under lek, bör det finnas en möjlighet att inom ramen för enföreUggande ansvarsförsäkring ålägga dem ersättningsskyldighet. Saknasförsäkring kan det däremot endast i un- Maj.-ts proposition nr 1972 165 dantagsfaU bU fråga öm att döma ut skadestånd, och i såfall regelmässigt med mycket måttiiga belopp. I Ukhet med kommittén utgår jagfrån, att de minsta barnen knappast någonsin skaU åläggas skadeståndsansvar. har betonat bör de ekonomiska förhållande n a på ömse sidortillmätas stor betydelse vid skälighetsprövningen. Det kan varasvårt att bedöma ett barns ekonomiska bärkraft. Om skadeståndet har verkmngarunder måste man självfallet ta hänsyn till förändringar ibamets ekonomi , Framtida arbetsinkomst bör, om det ärmöjUgt, uppskattas individuellt. Men oftast torde det vara nödvändigt attgrunda beräkningama på antaganden om en genomsnittsinkomst. I övrigt bör manendast med stor försiktighet antecipera framtida förändringar i ett bamsekonomi. Iflertalet faU är det skadevållande barnet skyddat av ansvarsförsäkring.Kommittén har som nämnts rekommenderat, att sådan försäkring tillmäts störrebetydelse än hittillsvarande praxis medger. Försäkringsgivarna synes ihuvudsak ansluta sig till detta betraktelsesätt. Ansvarsförsäkring har numeraockså en sådan utbredning att det enligt min mening skulle vara orealistisktatt inte ta hänsyn till sådan försäkring som en viktig ekonomisk faktor. Det ärsålunda rimligt att vid bedömningen av ett skadevållande barns ekonomiskaförhållanden fästa stor vikt vid att ansvarsförsäkring finns, i synnerhet sombarnet inte betungas av att försäk ringen tas i anspråk. Det kån inte görasgällande, att det ens i fräga om små bam skulle vara oskäUgt från barnetssynpunkt att låta en föreUggande ansvarsförsäkring träda till så långtförsäkringssumman förslår. För en sådan ordning talar också, att denskadelidandes intresse av att hållas skadeslös bör tillgodoses så långt sommöjUgt. Jag delar därför kommitténs uppfattning, att ansvarsförsäkring börtillmätas större betydelse vid be-döihiiingen av barns skadeståndsansvar än vadsom har skett. Det är eniellertid uppenbart, att försäkringen likaUtet som när det gäller vuxna får påverka den grundläggande bedömningen avbarnets handlande, så att ett försäkrat barn anses ersättningsskyldigt medanledning av ett beteende, som över huvud taget inte skulle ha medförtskadeståndsansvar för ett oförsäkrat barn. Det sistsagda innebär, att jag i likhet med kommittén inte anser mig kunna föreslå ensådan ovillkorlig lagbestämmelse om att ersättning alltid skall utgå fullt inomansvarsförsäkringens ram, som har förordats av . En bestämmelse av detta innehåll skuUe i realiteten närmast varaUktydig med ett stadgande om rent objektivt ansvar. Jag viU i detta sammanhangf. ö. erinra om att man i dansk rättspraxis utan stöd av lagregler successivthar nått fram tUl ett rättstiUstånd som innebär, att mycket stor hänsyn tas tiUansvarsförsäkring, utan att man hittiUs har känt något behov att genomlagstiftning driva denna utveckling ännu längre. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Om man i enlighet med det anförda utgår från att de minstabarnen bara undantagsvis skaU åläggas ersättningsskyldighet men att i övrigtfullt skadestånd som regel skall dömas ut, om och i den mån skadan täcks avansvarsförsäkring, uppkommer en klyfta mellan de fall då på grund av barnetslåga ålder något ansvar inte alls inträder och de fall då ett något äldreansvarsförsäkrat barn åläggs full ersättningsskyldighet inom försäkringensram. Denna olägenhet har understrukit isitt remissyttrande. För egen del anser jag inte olägenheten särskiltbetydande framför allt inte i jämförelse med de fördelar som står att vinnagenom att de skadelidandes utsikter att få full gottgörelse påtagligtförbättras i åtskilliga fall. F.ö. kan till synes omotiverade klyftor avliknande art uppstå också till följd av andra ofullkomligheter i detskadeståndsrättsliga systemet, exempelvis som resultat av den vaga och förgemene man kanske ibland godtyckliga gränsdragningen meUan culpöst och inteculpöst handlande. I frågaom verkan av försäkring på den skadelidandes sida anser jag, att det i högregrad än när det gäller ansvarsförsäkring på det skadevåUande bamets sida måstelämnas åt domstolarna att ta ställning i det enskilda fallet. Frågan bliraktuell också i andra situationer, där jämkning efter skälighet föreskrivs ilag, och har alltså räckvidd även utanför nu förevarande rättsområde. Såvittgäller summaförsäkiing är problemet under utredning av skadeståndskommittén.Jag anser mig därför inte nu böra göra något genereUt uttalande i frågan. Detär emeUertid tydligt, att förekomsten av skade- eller summaförsäkring på denskadeUdandes sida i regel inte bör medföra nedsättning av skadeståndet tiU dendel detta täcks av ansvarsförsäkring på motsidan. Den metod som f. n. tillämpas när man bestämmerskadeståndets storlek innebär, att barnet görs ansvarigt för viss kvotdel avskadan. Kommittén förordar att denna metod överges och att skadeståndet istället regelmässigt fastställs tiU ett visst belopp. Denna rekommendation harmött viss kritik under remissbehandUngen. För egen del anser jag det i och för sig naturligt, att enskälighetsbedömning med hänsyn till handlingens beskaffenhet, barnets ålderoch utveckUng samt de ekonomiska förhållandena resulterar i att manfastställer skadeståndet till visst belopp. Detta gäller särsldlt, om man istörre utsträckning än f. n. skaU ta hänsyn till ansvarsförsäkring. Enkvotdelsberäkning kan leda tUl otillfredsställande resultat, framför allt närkvoteringen skall vara normerande för framtida krav. Om domstolen skall beaktadc ekonomiska förhållandena, när kvoten bestäms, måste tydligen skadeståndskravetsstorlek spela en viktig roll. Skulle senare nya krav framställas, som man intekunde förutse vid domen, kan en tillämpning av den kvot som från början harfastställts leda till stötande eller rentav orimliga resultat, I själva verketkan det i fall av detta slag bli nödvändigt, att domstolen i Maj:ts proposition nr 1972 167 det senare målet bestämmer en annan kvot än den som hartillämpats i det första. Men därmed går de med kvotdelsförfarandet förbundnafördelarna till stor del förlorade. Götahovrätt har befarat, att det tillvägagångssätt som kommittén har förordat skallleda till ökat antal processer. Med hänsjm till att antalet mål om barns skadeståndsansvarär relativt ringa torde dock farhågorna vara överdrivna. Vad särskilt beträffarde olägenheter som är förenade med att en ny rättegång måste anställas medanledning av samma skadefall vill jag framhålla, att domstolen i den senarerättegången kan tillgodogöra sig den utredning om de faktiska omständigheternavid skadans uppkomst och om parternas personliga och ekonomiska förhållandensom har förebragts i den första processen. Ofta kommer prövningen att ipraktiken kunna inskränkas till frågan vad barnet skäligen bör åläggas attbetala utöver tidigare utdömda belopp. De nackdelar som i övrigt kan varaförbundna med den metod som kommittén har rekommenderat torde i flertalet falluppvägas av att man får ett säkrare underlag för att bedöma den viktiga fråganom ersättningsskyldighetens totala omfattning. Skillnaden mellan de tvåmetoderna kan f. ö. väntas få begränsad betydelse i praktiken. När ansvarsförsäkringföreUgger, torde en nedsättning av skadeståndet huvudsakligen komma i fråga,när medvållande kan konstateras på den skadelidandes sida.