prop · FV0312 · 1972-12-31 00:00:00 — Maj:ts resolution på allmogens besvärden följer att kommunerna är skyldiga att upplåta vissaavgiftsfria platser för torghandel. Resolutionen har i denna del följandelydelse. Att en del småstäder fordra slåndpenningar av allmogen,som med sina varor lill marknaderna ditfara och dem på öppna torget eller gatanförsälja, det finner Kungl. Maj:t så mycket mera olagligt, som ingen Kungl.förordning giver dem därtill anledning, och vill fördenskull härmedelst hava ensådan egenvillighet alldeles förbjuden. Ärenden om underställning av kommunalt beslul om avgifterför bussuppslällningsplatser är mycket ovanliga. Kommittén upplyser attfrågor om fastställelse av avgifter för jämförliga reservationer av allmänplatsmarkför trafikanter inte lär ha förekommit. Från inhämtat alt kommunerna inte tar upp avgifter för upplåtelse avhållplatser för taxibilar. Avgifter i trafikreglerande syfte för gatuparkeringregleras i AvgL. Sådana avgifter hör inte till avgifterna å den allmännarörelsen. Bestämmelser om hamnavgifter, grundpenningar saml sluss-,kanal- och andra farledsavgifter finns i kungörelsen (1950:152) om fastställelseav hamn- och gmndpenningtaxor samt taxor å sluss-, kanal- och andrafarledsavgifter. Kungörelsen föreskriver inte skyldighet för ägare ellerinnehavare av hamn, sluss, kanal eller annan farled all ha fastställd taxa. Förkommunernas del följer sädan skyldighet av 74 § KL och 78 § KLS. På ansökan av ägare eller innehavare av allmän hamnfastställer (se kungörelsen, 1955:674, om överflyttande åsjöfartsverket av de uppgifter, som tillkomma lotsverket och sjökarteverket,ävensom av vissa uppgifter, som tillkomma kommerskollegium samt väg-ochvallenbyggnadsstyrelsen) enligt 1 § kungörelse taxa ä ersättning förbegagnande av hamnen med tillhörande kajer, bryggor och andra förlöjningsanordningar(hamnavgift). Huvudregeln är att hamnavgift inte får fastställas till högrebelopp än alt den årliga uppbörden tillsammans med övriga intäkter avhamnrörelsen för år beräknas motsvara summan av kostnaderna för hamnens driftoch underhåll, skälig ränta på anläggningskapitalet saml skälig avskrivning påanläggningarna (2 §). Närmare föreskrifter om grunderna for hamnavgift ges i6-20 §§. Grundpenningtaxa fastställs av på ansökanav ägare eller innehavare av lastageplats varifrån utskeppning av varor ägerrum i större omfattning och där mera betydande anstalter för sjöfartenstrygghet och bekvämlighet har vidtagits (27 §). Motsvarande gäller taxa försluss-, kanal- och andra farledsavgifler (39 §). Grundpenningar eller sluss-,kanal- och andra farledsavgifter får i princip inte bestämmas så attverksamheten lämnar överskott (28 och 42 §§). Över beslut i taxeärende kan besväranföras hos Kungl. Maj:t (26, 37 och 42 §§). Ersättning för åtskilliga av detjänster som hamnarna lämnar sjöfarten kan bestämmas ulan prövning av statlig myndighet.Så är fallet med bl. a. ersättning för lagring på kajer och i magasin och hyraför upplåtelse av mark för oljedepåer och upplag. Gatuhandelsavgifter, parkeringsavgifter m. m. enligt AvgL Som förut antytts får enligt 2 § allmänna ordningsstadganallmän plats inom sladsplanelagl område i stad, eller annat samhälle,där byggnadslagens bestämmelser för stad gäller, inte användas för upplag elleravstjälpning eller tas i anspråk för försäljningsstånd, ställningar e. d. utanpolismyndighetens tillstånd. tillstånd krävs också för attsådan allmän plats skall få användas på ett sätt som inte stämmer överens meddet ändamål för vilket den har upplåtits eller anvisats eller som inte ärallmänt vederlaget. eller liknande plats, som i vederbörlig ordninghar upplåtits lill allmän försäljningsplats, får dock ulan sådant tillstånd lasi anspråk för försäljningsändamål. Om tillstånd enligt 2 § allmänna ordningssladgan harlämnats, får kommunen ta ut skälig avgift för upplåtelse av plats som stårunder kommunens förvaltning (I § AvgL). Kommunen får också, när del är påkallatför trafikens ordnande, ta ut avgift, som behövs för att tillgodose delta ändamål,för rätt att begagna plats som kommunen har upplåtit förallmän parkering på gata, torg eller annan allmän plats (2 §).Kommunfullmäktige bestämmer grunderna för avgifter som avses i I och 2 §§. Förall vinna bindande kraft skall fullmäktiges beslut enligt 3 § underställaslänsstyrelsen. kan fastställa beslutet helt eller delvis ellerogilla det. Redan innan AvgL infördes hade kommunerna, främst städerna,ansett sig berättigade alt ta ut avgifter av dem som efter tillstånd avpolismyndigheten hade tagit gatumark eller andra allmänna platser i anspråkför t. ex. försäljningsstånd, reklampelare, automater, restaurantverandor ellerbensinstationer. Avgifter av detta slag ansågs inte vara hänförliga till denallmänna rörelsen och först genom AvgL skapades ell stöd i författning förkommunens rätt all ta ul dem. Parkeringsavgifterna räknades däremot lillavgifterna å den allmänna rörelsen och de fick alltså inte tas ul med beloppsom översteg kommunernas självkostnader. Genom AvgL blev del möjligt altdifferentiera parkeringsavgifterna så att de kunde främja syftet att ökaomsättningen av bilar på de mest eftersökta parkeringsplatserna. I fråga omden skälighetsbedömning som skall göras enligt I § AvgL anförde föredragandedepartementschefen i prop. 1957:157 (s. 54) alt avgifterna inte är bundna vidkommunens direkta kostnader till följd av upplåtelsen. Syftet med föreskriftenatt avgifterna skall vara skäliga är att hindra att kommunerna tar sådan hänsyntill ekonomiska vinningssynpunkter all avgifterna kommer att framstå somobilliga. Hänsyn får enligt vad som anförs i propositionen tas till ändamåletmed en viss upplåtelse, hur stort markutrymme upplåtelsen avser, platsensbelägenhet och Irafikintensiteten på platsen samt den vinst som en rörelse avvisst slag och på viss plats kan beräknas lämna. När det gäller vinsten bör manutgå frän en objektiv beräkning av vad som för den avsedda platsen kan ansesnormalt för en rörelse av det slag det gäller. Avgiften får inte sättas irelation till omsättningen eller lönsamheten i det enskilda fallet. Avgifternaskall utgå enligt fastställda gmnder eller taxor och de får alltså inte grundasig på avtal mellan kommunen och rörelseidkaren. Departementschefenframhöll vidare all det är angeläget att opåkallade intrång inte görs i denkommunala självbestämmanderätten (propositionen s. 56). Han ansåg alt tidenvar inne för en omprövning av hela frågan om i vilken utsträckning kommunalabeslut borde underställas statlig myndighels prövning men all det i avbidan påen särskild utredning härom borde föreskrivas alt kommunens beslut om avgifterför gatuhandel m. m. skall fastställas av högre myndighet. Föreskrifter om sotning finns i brandstadgan och i dekommunala brandordningarna. Brandordning antas av kommunfullmäktige och fullmäktigesbeslut skall underställas prövning (2 § brandstadgan). 1brandordningen skall finnas bestämmelser om kommunens indelning i sotningsdistrikt.För varje sotningsdistrikt skall finnas en skorstensfejarmästare (16 §). Dennekan vara kommunalanställd eller enskild företagare. I båda fallen har han iprincip uteslutande rätt att ombesörja eldstadsbrandsyn och föreskriven sotning(12 § 2 och 3 mom. samt 17§). För kommun skall enligt 20 § finnas sotningstaxasom upptar de avgifter som skall erläggas för sotnings-, undersöknings-och besiktnings-arbete av skorstensfejare. Liksom brandordning skall taxanantas av fullmäktige och underställas prövning. Länsstyrelsenkan fastställa taxan ulan ändring eller också vägra att fastställa den. 1962:12 med förslag till brandlag och brandsladga m.m.anförde föredragande departementschefen följande. Gällande bestämmelser om att sotningstaxa för att varagällande skall fastställas av är ett led i stalsuppsiklen. Det avbrandlagsrevisionen som skäl för slopande av denna underställning anfördaförhållandet att sotningstaxorna numera grundas på normalsotningstaxor, tillkomnaefter förhandlingar mellan kommunernas och skorstensfejaremäs-tarnasorganisationer, anses av flera remissinstanser ej avgörande. Såsom överståthållarämbetetanför är sotningstaxans innehåll av betydelse för sotningskostnadernasfördelning på skilda sotningsobjekt. På grund härav och då, såsom påpekas inågra yttranden, kommunalbesvär ej medger samma fullständiga prövning somunderställning, anser jag sotningstaxorna alltjämt böra bli föremål för statligkontroll i form av underställning och fastställelse av . och statskontorets förslag m. m. 1 departemenlsutredningens promemoria nr 26, Om uttagandeav kommunala avgifter i vissa fall, föreslås alt fullmäktiges beslul om nyaeller förhöjda torgavgifter skall underställas , inte som f. n.är fallet Kungl. Maj:ts, prijvning. Utredningen anför att kommunerna vanligeninte belägger uppställningsplatser vid buss- och laxislationer med avgifter ochall torgavgiflerna därför är de enda avgifterna å den allmänna rörelsen somenligt 74 § KL resp. 78 § KLS skall underställas Kungl. FaststäUelseärendenaär emellertid inte av sådan omfattning eller vikt alt prövningen, som är avformell natur, bör ankomma på Kungl. Föreningen kommunala torg och slakthus föreslår iframställningen till Kungl. Maj:t alt torghandeln i avgiftshänseende likställsmed gatuhandeln. Någon artskillnad föreligger enligt föreningen inte mellandessa handelsformer. Föreningen uppger att torgavgiflerna är väsentligt lägreän gatuhandelsavgifterna. Trots vissa transport- och lagerkostnader kantorghandeln räkna med betydligt lägre kostnader än den bofasta handeln.Föreningen anser all lorghandlarna, i strid mot den kommunala likställighetsprincipen,gynnas framför andra grupper genom att hänsyn inte fär tas till affärsmässigafaktorer, när torgavgiflerna bestäms. Enligt förarbetena till AvgL skallhänsyn tas lill vissa svårbeslämda faktorer, bl. a. den beräknade objektivavinsten, när gatuhandelsavgifterna bestäms. I verkligheten bestäms avgifternavanligen på grundval av förhandlingar mellan kommunen samt rörelseidkarna ellerderas organisationer. Enligt föreningen finns del från rättssäkerhetssynpunktinte något att erinra mot att skälighetskravet i AvgL anses uppfyllt, omavgifterna har beslämts på detta sätt. 1 utredningsrapporten rörande fastställande av sotningstaxaföreslår statskontoret att underslällningsskyldigheten på detta område slopas.Statskontoret erinrar om all normalsotningstaxor har utarbetats på grundval avöverenskommelser mellan kommunerna och saml att kommunalbesvär kan anföras över kommunfullmäktiges beslutatt anta sotningstaxa. Eftersom kommunerna praktiskt taget alltid följer normalsotningstaxorna,inskränker sig prövning i regel till en kontroll av all så harskett. En sotningstaxa som är konstruerad så att vissa sotningsobjektsubventioneras strider mot likställighetsprincipen. Kommunfullmäktiges beslulall anta en sådan taxa kan därför upphävas, om kommunalbesvär anförs motbeslutet. De bestämmelser om underställningsskyldighet som finns iandra författningar än KL, KLS, FSL, LL, KFL och AvgL har enligt kommitténsådant samband med författningarnas materiella innehåll at( frågan omunderställningsskyldigheten bör behållas inte bör avgöras från de allmännautgångspunkter som anges i direktiven. Andra intressen än kommunernas berörsvidare på ett sådant sätl att kommittén enligt direktiven inte bör ta uppfrågan om underslällningsskyldigheten bör behållas. Kommittén har därför ifråga om dessa författningar funnit anledning att överväga reformer endast närdet gäller de kommunala avgifterna. Kommittén konstaterar att underställningsinstilutel efterhand har fått ett minskat användningsområde och att del numera används främstför att skapa laglighets- och rätlvisegaranlier. Kommunerna har i olikahänseenden fått bättre resurseratt handha sina uppgifter. Kommumndel-ningsreformenmedför att möjligheterna all ge kommunerna ökad frihet blir än större. Fråganom underställningsskyldighelen bör slopas på ell visst område bör enligtkommittén övervägas främst från den synpunkten om del med hänsyn lillkommunernas utvecklingsgrad och det demokratiska styrelseskickets inneboendebalans kan anses lämpligt alt överlämna åt kommunerna att besluta utan annankontroll än den som kan utövas vid kommunalbesvär. Kommittén anför att erfarenheterna av den underställningsfriaordning som gäller i fråga om vissa ekonomiskt viktiga avgifter är goda. Degemensamma dragen för de olika avgiflsgrupperna, erfarenheterna av underslällningsfrihetendär den förekommer saml intresset av förenkling och rationalisering avförvaltningsförfarandet utgör enligt kommittén starka argument för enutvidgning av den underställningsfria ordningen. Den nuvarande ordningenpräglas knappast av några enhetliga, genomgående principer. Ätskilligaavgifter av stor ekonomisk betydelse är underställningsfria, medanunderställningsskyldighet gäller i fråga om mindre betydelsefulla avgifter påandra områden. Enligt kommittén bör underställningsskyldighelen i frågaom reglemente för besvärsnämnd inte slopas utan att en närmare lagreglering avförfarandet hos nämnden införs. De bestämmelser som gäller för nämnder föroreglerad förvaltning är i vikliga hänseenden mindre lämpliga för besvärsnämnd.Att överlämna åt varje kommun att självständigt utforma förfaranderegler förnämnden skulle innebära en betydande avvikelse från den ordning som gäller förövriga nämnder. För besvärsnämnderna, vilka har att utöva rättskipning intebara inom området för den kommunala självstyrelsen ulan också som en instans iden ordinära kommunalbesvärs-processen, föreligger enligt kommittén etlsärskilt behov av fasta och i huvudsak enhetliga normer för verksamheten.Behovet av ordnade handläggningsformer minskar inte av alt den materiellaprövningen i ärendena är oreglerad och i princip fri. Det framstår somangeläget att förfarandet ger garantier för materiellt riktiga resultat ochrättssäkerhet i övrigt. Detnuvarande systemet för reglering av besvärsnämndernas verksamhet har enligtkommitténs mening medfört i stort sett godtagbara och enhetliga former förbesvärsnämndernas verksamhet och underställningsskyldigheten kan, med hänsyn lillreglementenas betydelse för den enskildes rättssäkerhet, inte uppfattas somnågot onödigt intrång i den kommunala självstyrelsen. Kommittén föreslår därföratt underslällning.s-skyldighelen behålls. Kommittén anför att det i kommunalförvaltningarna knappastförekommer några kassaöverskott som lämpar sig för en annan placering än sådansom anges i 61 § KL, 65 § KLS resp. 75 § FSL. Utvecklingen beträffandebetalningsrutiner och betalningsmedel har kraftigt begränsat användningen avkontanter. Behoven av kassaförlag tillgodoses i första hand genonicheckräkningar, postgiro o. d. Kommittén anser därför all begränsningen av denfria placeringsrätlen knappast hindrar en rationell och ändamålsenligmedelsförvaltning. Även om del praktiska behovet av möjligheter till annan änordinär placering är ytterst begränsat, kan det enligt kommittén vara olämpligtatt ha stela och undantagslösa placeringsregler. Det bör lämnas utrymme förfullmäktige all meddela föreskrifter för de förvaltande organensmedelshantering och fullmäktige bör därvid ha befogenhet att göra avsteg frånhuvudregeln. Del kan inte antas att skulle vara bättre skickad änfullmäktige alt bedöma lämpligheten av sådana modifikationer. Enligt kommitténsmening kan det anförtros äl kommunerna alt ulan bindande bestämmelser iförfattning och utan underställningsskyldighet meddela föreskrifter omplacering av penningmedel. En fri placeringsrält utan underställningsskyldighethar prövats för landstingskommunernas del och den har intemedfört några olägenheter. Kommittén kan inte finna något sakligt skäl alt behålla den restriktiva ordning som gäller enligt KL, KLS och FSL. Kommittén anser också alt de nuvarande placeringsreglernager anledning till invändningar av lagleknisk art. Om del kan undvikas, börden centrala kommunallagsliflningen inte hänvisa till exempelvis bestämmelseri . Att reglerna om förmyndares självständiga befogenheter vidförvaltning av omyndigs medel har ansetts passa för den kommunalamedelsförvaltningen är en tillfällighet. Kommittén föreslår att de nuvarande placeringsreglerna iKL, KLS, FSL och LL ersätts med förenklade och enhetliga regler som anger normalförfarandelmed överskottsmedel, nämligen insättning hos bank eller annan penninginrällning,och som i likhet med nuvarande bestämmelser i ger de beslutandeförsamlingarna rätt att utan underställning meddela andraplaceringsföreskrifter. Till förfarandet vid allmänna val anknyter enligt vadkommittén anför starka allmänna intressen av sådan art att ell statligtinflytande framstår som särskilt motiverat. Ätt landstingens beslut omvalkretsindelning skall underställas Kungl. Maj:ts prövning kan därför inteanses innebära något onödigt intrång i den kommunala självstyrelsen. Kommitténföreslår att underslällningsskyldigheten får stå kvar. Kommittén anför att beslut att fastställaförbundsordning för kommunalförbund har konstitutiv verkan. Fastställelseninnebär att en eller flera kommunala angelägenheter överläs av en specialkommunsom blir berättigad att av medlemskommunerna ta ut bidrag till förbundelsverksamhet och att ta emot statsbidrag i den mån sådana utgår för nämndaangelägenheter. Kommittén anser att det är lämpligt alt statlig myndighetmedverkar när kommunalförbund skall bildas. Eftersom den nuvarandeunderställningsskyldigheten inte kan betraktas som ett onödigt intrång i denkommunala självstyrelsen, anser kommittén att den bör behållas. Gatubyggnadskostnadsbidrag och avgifter hos byggnadsnämnd Frågor om underställning enligt byggnadslagstiftningen börenligt kommittén bedömas med hänsyn till den reglering som kan bli en följd avden allmänna översyn av byggnadslagstiftningen som f. n. görs av bygglagulredningen(K 1969:55). Kommittén anser därför att det inte finns anledning att nu ta uppfrågan om underställning enligt 67 § BL eller att ändra gäUande ordning i frågaom fastställelse av sådana avgifter som avses i 8 § första stycketbyggnadsstadgan. Gatuhandels- och torgavgifter m. m. Kommittén ansluter sig till vad Föreningen kommunala torgoch slakthus anför i framställningen till Kungl. Maj:t dels om att den skillnadsom f. n. görs mellan gatuhandelsavgifter och torgavgifter har skapat en konstladgräns mellan två likartade handelsformer och gett upphov till gränsdragningsproblem,dels om all uttalandena i förarbetena lill AvgL om skälighetsbedömningen i frägaom gatuhandelsavgifterna m. m. har lett lill lillämpningssvårigheter. Enligt kommitténs förslag skall gatuhandelsavgifterna och torgavgiflernasamordnas så alt kommunen i båda fallen får rätt att ta ul en avgift sommotsvarar fördelen för rörelseidkaren att med uteslutande av andra få begagnaplats på gator och torg för försäljningsändamål. I samband därmed börkommunernas skyldighet att tillhandahälla friplalser på salutorgen utgå. Den angivna avgifisrätlen bör enligt vad kommittén anförföreligga också när allmän plats upplåts för annonsering, uteservering,bensinförsäljning och liknande kommersiella ändamål, där tillgången tillplatsen kan sägas ha etl marknadsvärde och del av rättviseskäl är önskvärt attkommunen får ta ut avgifter efter affärsmässiga gmnder. Något hinder bör inteföreligga mot alt ta hänsyn till omsättning eller bruttovinsl, fömtsatt altresultatet av rörelsen väsentligen beror på försäljningsplatsens läge. När del gäller andra upplåtelser enligt 2 § allmänna ordningssladganär nyttjarens fördel av upplåtelsen enligt kommittén inte alllid ekonomisktmätbar eller ägnad att ge en rimlig avgiftsmaximering. Detta gäller exempelvisnär allmän plats upplåts för byggnadsställningar, baracker, upplag,provisoriska valbyråer eller anordningar vid insamling för välgörande ändamål.I sådana fall bör främst kommunens direkta kostnader i anledning av upplåtelseneller en ekonomisk värdering av intrånget vara vägledande vid avgiftssältningen. Med hänsyn lill all ändamålen med upplåtelserna varieraroch till att gränserna mellan kommersiella och andra ändamål ibland är oklaraanser kommittén att etl visst utrymme måste.lämnas för en fri prövning av vadsom med hänsyn lill objektiva omständigheter kan anses rimligt. Kommittén föreslår att punkt 44 Kungl. Maj:ts resolutionden upphävs, all 1 § AvgL ändras så att den kommer all omfattaockså torgavgiflerna, vilket f.n. regleras i 74 § KL och 78 § KLS, samt att detföreskrivs att avgift för upplåtelse som avses i 1 § AvgL får las ul med beloppsom kan anses skäligt med hänsyn till ändamålet med upplåtelsen, nyttjarensfördel av upplåtelsen, kommunens kostnader i anledning av upplåtelsen ochövriga omständigheter. Enligt förslaget skall grunderna för beräkning avavgifterna bestämmas av kommunfullmäktige. Det föreslås all underslällningsskyldighetenslopas. Enligt vad kommittén anför skapas en presumtion för all den taxa somkommunfullmäktige har bestämt uppfyller skälighetskravet, om taxan utformas isamförstånd med representativa förelriidare för de avgiflsskyldiga. Kommittén framhåller att förslaget inte är avsett atthindra att kommunerna även i fortsättningen tillhandahåller ett antalavgiftsfria platser på salulorgen saml att det alljämt bör stå kommunerna frittatt vid upplåtelse för kioskhandel och liknande försäljning anlägga socialasynpunkter på avgiflsfrägan och således ta hänsyn lill all en rörelse skallbedrivas av en person som är partiellt arbetsför. Parkeringsavgifter m. m. Kommittén anför att kommunerna själva bäst kan anpassaparkerings-avgifterna med hänsyn till del trafikreglerande syftet. Del är ellkommunalt intresse att avgifterna inte bestäms lill högre belopp än som behövsför all parkeringsplatserna skall fylla sin uppgift i den allmänna samfärdseln.Kommittén föreslår därför alt underställningsskyldigheten slopas. För upplåtelse på allmän plats av särskilduppställningsplats för fordon skall kommun enligt kommitténs förslag ha rättatt av den som utövar sådan linjetrafik för befordran av passagerare som avsesi 4 § förordningen (1940:910) angående yrkesmässig aulomobillrafik m.m. la ulavgift med det belopp som behövs för att täcka kommunens kostnad förupplåtelsen. Det föreslås att föreskrift härom tas in i 2 § AvgL. Avgifternaför upplåtelse av bussuppslällningsplatser pä allmän plats skall således intelängre regleras i 74 § KL resp. 78 § KLS. Rätten att ta ut avgift skall enligtförslaget inte förenas med underställningsskyldighet. Hamnavgifter m. m. Kommittén konstaterar att utvecklingen inom hamnväsendetinnebär bl. a. att de traditionella kajerna ersätts med kostnadskrävandeterminaler och andra specialanordningar. Utvecklingen har lett lill att mellanhavan-denamellan hamnägarna och redarna kan lösas pä det sätl som fömtsätts i1950 års kungörelse. Med slöd av särskilda dispenser av Kungl. Maj:l harkungörelsens avgiftsregler och därmed också underställningsskyldigheten sattsur spel i fråga om de mest kostnadskrävande tjänsterna. Den nuvaranderegleringen av hamnavgiflerna framstår enligt kommittén som otidsenlig.Hamnutredningen (K 1966:40) avser att behandla taxefrågorna i ett kommandebetänkande och det kan väntas att en genomgripande översyn av den nuvaranderegleringen därigenom kommer till stånd. Vid översynen bör enligt kommittén en förenklad regleringsom ger utrymme åt en mera affärsmässig prissättning eftersträvas. Med hänsyn lillatt hamnarna i stor utsträckning betjänar andra än de hamnägande kommunernasmedlemmar kan etl visst statligt inflytande över kommunernas hamnpolitik varamotiverat. Kommittén anser att ett sådant inflytande bör garanteras på annatsätt än genom föreskrifter om underställning. Komtnillén anser att hamnavgifterna och de övriga avgifterpå sjöfar- tens område som f. n. hänförs till avgifterna å denallmänna rörelsen inte längre bör regleras i KL och KLS utan i en särskildförfattning. I avbidan på resultatet av hamnutredningens överväganden föreslårkommittén att föreskrifterna om dessa avgifter tas bort ur 74 § KL och 7 8 § KLSsamt att Kungl. Maj:t bemyndigas all bestämma när författningsändringarna ifråga om dessa avgifter skall träda i kraft.