prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — Enligt art. 3.2 i konventionen är konventionsstat behörigatt verkställa påföljd, som har ålagts i annan konventionsstat, endast på framställningav den staten. I konventionen uppställs vidare krav på att dom avseende sådanpåföljd skall vara lagakraftvunnen och i princip även verkställbar för att fåverkställas i annan konventionsstat [art. 1 (a) och art. 3.1], Dessutom fordrasdubbel straffbarhet, dvs. att ifrågavarande gäming skulle ha varit ett brottoch gärningsmannen straffbar enligt den anmodade statens lag, om gärningen hadebegåtts inom den statens område (art. 4.1). I art. 5 anges ytterligare vUlkorför verkställighet i annan stat än den dömande staten. Det fordras i principatt den dömde har hemvist i den anmodade staten (a). Verkställighet kan dockske oberoende av hemvist, om det kan antas att verkställigheten skulle öka dendömdes möjlighet till återanpassning i samhället (b), om den ådömda påföljdeninnebär frihetsberövande och kan verkställas i samband med annan sådan påföljd(c), samt om den anmodade staten är den dömdes ursprungliga hemland (d). I promemorian föreslås att nu angivna förutsättningar förverkställighet tas upp i den svenska lagen som absoluta villkor förverkställighet här i landet av europeisk brottmålsdom dvs. dom meddelad ikonventionsstat. I art. 5 finns ytterligare en förutsättning angiven förverkställighet i annan konventionsstat än den dömande staten. Enligt (e) kansålunda framställning om verkställighet även göras, när den anmodande statenvisserligen kan få gärningsmannen utlämnad men ändå anser sig inte kunnaverkställa domen. Art. 6 (i) medger att verkställighet vägras när framställninggrundas enbart på art. 5 (e). I promemorian föreslås alt verkställighet isådant fall över huvud taget inte bör äga rum i , eftersom det här torderöra sig om fall då gärningsmannen praktiskt taget helt saknar anknytning hit. I art. 6 (a)(m) anges de fakultativa grunderna för rättatt vägra verkställighet. Vissa av dessa grunder bör enligt promemorian i densvenska lagen sättas upp som absoluta hinder mot verkstäUighet. 6 (a) (ordre public) och art. 6 (d) (verkställighet i strid motinternationella förpliktelser). 1 enlighet med vad som föreskrivs i art. 7 1972: 98 50 böri lagen också anges som absolut verkställighetshinder att verkställighetenskulle strida mot de principer som ligger till grund för konventionensbestämmelser i del III (art. 5357) om "ne bis in idem". Vidareföreslås att det bör föreskrivas i lagen att framställning om verkställighetkan avslås om någon av de situationer som anges i art. 6 (b), (c), (e)(h)eller (j)(1) föreligger. Ipromemorian föreslås att framställning om verkställighet i första hand börprövas av Kungl. Den slutliga prövningen skall emellertid ikonventionsfall ske vid domstol m.ed möjlighet för konventionsstat att i vissa lindrigarefall anförtro prövningen åt annan myndighet än domstol (art. 37). Såvitt gällerverkställighet i konventionsfaU kan det således inte anförtros åt Kungl. Maj:tatt i något fall själv besluta om verkställighet. Enligt promemorian bör docken sådan möjlighet finnas när det gäller verkställighet av dom meddelad iicke-konventionsstat. Det föreslås också att Kungl. Maj:t i såvälkonventionsfall som andra verkställighetsfall bör kunna avslå frånen framställning om verkställighet, när förutsättning för avslag föreliggerenligt konventionen resp. den bilaterala verkställighetsöverenskommelse som ärtillämplig. När det gäller verkställighet av påföljd i visst konkret falluttalas i promemorian att ett positivt resultat av en prövning efter ifrågavarandegrunder torde ha utgjort en primär förutsättning för de förhandlingar pådiplomatisk väg som lett fram till enighet om att verkställigheten skallöverflyttas. Med avseende på vissa avde grunder för vägran att medge verkställighet som anges i art. 6 föreslås ipromemorian att det bör ankomma på Kungl. Maj:t att slutligt pröva huruvidaframställningen skall avslås. Maj:t bör sålunda ensam avgöra omavslagsbeslut skall meddelas enligt art. 6 (b) (politiskt eller militärtbrott), art. 6 (g) (brott begånget utanför den anmodande statens område) art. 6(h) (den anmodade staten är ur stånd att verkställa påföljden) eller art. 6(j) (verkställighet antas kunna äga rum i den anmodande staten). I övrigt börKungl. Maj:ts prövning begränsas till en förstahandsgranskning med möjlighetför Kungl. Maj:t att avslå framställningen om det finnes uppenbart att någonav övriga i art. 6 angivna fakultativa avslagsgrunder föreligger. Om det äruppenbart att hinder mot verkställighet möter enligt art. 2, 3, 4 eller 5, art.6 (a) eller (d) eller art. 7 bör Kungl. enligt promemorian vara skyldigatt avslå framställningen. I promemorian konstateras att om Kungl. Maj:tbeslutar att framställningen inte skall avslås , kommer denföreslagna ordningen att innebära att den slutliga prövningen av samtligaverkställighetsföratsättningar med undantag endast av dem som anges i art. 6(b), (g), (h) och (j) kommer att göras av domstol. Konventioneninnehåller detaljerade och ganska invecklade förfaranderegler. a. bestämmelserna om behandlingen av s. k. Prop.1972: 98 51 utevarodomar(art. 2130) och reglerna om tvångsåtgärder (art. 31 36). Detta förhållandeanses enligt promemorian göra det nödvändigt att verkstäUighetsärendet efter Kungl.Maj:ts prövning handläggs under medverkan av åklagarmyndighet. En sådanmedverkan anses i varje fall nödvändig om sådan särskild talan mot utevarodomsom avses i avd. 3 av del IIi konventionen (s. "opposition") skall prövas i samt vid den domstolsprövningsom skall ske enligt art. 37. Det föresläs därför en föreskrift i lagen avinnebörd att om inte Kungl. Maj:t avslår framställningen denna skallöverlämnas till åklagarmyndighet för vidare handläggning. Ipromemorian anges att det verkställighetssystem sorn införs genom den nyalagstiftningen måhända kan ge upphov till vissatillämpningsproblem. Det framhålls vidare att det är angeläget att uppnåenhetlig lagtillämpning samt enhetliga och lämpliga handläggningsrutiner.Därför föreslås att RÅ åtminstone tillsvidare skall svara för de funktioner somvid handläggning av verkställighetsärenden bör ankomma på åklagarmyndighet. Detbör emellertid övervägas att genom särskUda föreskrifter i RÅ:s instruktion geRÅ möjlighet att i viss omfattning delegera beslutanderätten till underordnadåklagare. Det föreslås också att RÅvia skall ombesörja den skriftväxling med den anmodandestaten och dess myndigheter som kan bli aktuell i de enskilda ärendena och attbestämmelser härom meddelas i administrativ ordning. Ifall då den dömde anför s. k. "opposition" och hans talan enligtkonventionen skall prövas i föreslås i promemorian att hans talananhängiggörs hos RÅ. Det bör också ankomma på RÄ att hos rätten göra ansökan omden slutliga prövning av framställning om verkställighet som enligtkonventionen skall äga rum inför domstol. Framställning omverkställighet skall enligt huvudregeln i konventionen (art. 37) slutligtprövas av domstol. a. processekonomiska skäl och hänsyn till de enskildapersoner som kommer att beröras av verkställighetsförfarandet talar enligtpromemorian i viss mån för att denna prövning sker vid den tingsrätt som enligtRB skulle ha varit behörig domstol, om åtal hade väckts i . Ipromemorian konstateras emellertid att skäl motsvarande dem som har föranlettförslaget att åkla-garfunktionerna i dessa ärenden centraliseras och anförtrosRÅ talar för att samtliga mål om verkställighet enligt den nya lagen koncentrerastill en enda domstol. Det anses sannolikt att antalet sådana mål åtminstoneunder ett inledande skede blir ganska ringa. De olägenheter som i enskildafall kan vara förenade med en dylik ordning synes därför uppvägas av defördelar som står att vinna, framför allt när det gäller möjligheterna att fåtill stånd en enhetlig lagtillämpning. Ipromemorian föreslås därför att skall vara laga domstol imål och ärenden enligt den nya lagen. 1972: 98 52 Ifråga om handläggningen inför tingsrätten av mål om verkställighet eller avärende om tvångsåtgärd enligt konventionen eller, i förekommande fall, enligtbilateral verkställighetsöverenskommelse, bör enligt promemorian RB:sbestämmelser om rättegången i brottmål gälla i tilllämpliga delar i den måninte annat följer av avvikande konventionsbestämmelser. Detsamma bör i principgälla i fråga om sådan domstolsförhandling för prövning av"opposition" mot s. k. utevarodom eller "ordonnancepénale" som enligt konventionen skall äga rum i vissa fall. 37 kan konventionsstat anförtro annan myndighet än domstol att sluthgtpröva framställning om verkstälUghet av dom eller "ordonnancepénale", varigenom inte ålagts annan påföljd än böter eller förverkande,under förutsättning bl. a. att myndighetens avgörande kan överklagas tilldomstol. I promemorian föreslås att RÅ bemyndigas att själv pröva framställningom verkställighet av vissa utländska bötesålägganden och i sådana fall genomstrafföreläggande besluta om verkställighet. Konventionens krav att beslut avannan myndighet än domstol skall kunna överklagas hos domstol och att den dömdealltid skall ha möjlighet att på begäran bli personligen hörd inför domstoltorde enligt promemorian vara uppfyllt genom att uteblivet godkännande av föreläggandeautomatiskt leder till att saken måste prövas av domstol i samma ordning somnormalt skall gäUa för europeisk brottmålsdom. Närbeslut meddelas här i landet om verkställighet av utländsk dom, skall enligtkonventionen ny påföljd bestämmas med tillämpning av svensk lag (art. 4446).Den nya påföljden skall härefter verkställas på samma sätt som påföljd ådömd avsvensk domstol i mål om ansvar för brott (art. 10). Den nya lagen bör enligtpromemorian innehålla en uttrycklig föreskrift härom. Omden nya påföljden utgör böter, kan fråga om ådömande av förvandlingsstraffuppkomma. Konventionen ger den anmodade staten möjlighet att ådömaförvandUngsstraff enligt sin egen lag, men bara om och i den mån den anmodandestatens lag innehåller bestämmelser härom och den staten inte uttryckligen harbegränsat sin framställning att uteslutande avse indrivning av böterna. Någonskyldighet för den anmodade staten att förvandla böter föreskriverkonventionen inte för något fall (art. 48). I promemorian hänvisas i dettasammanhang till för-vandlingsstraffutredningen (Ju 1970: 53) som i enlighet medsina direktiv förväntas föreslå att förvandlingsstraffet avskaffas. Resultatetav utredningen väntas föreligga under innevarande år. Med hänsyn bl. a. tilldessa förhållanden anses det naturligt att i den nya verkställighetslagen taupp uttrycklig föreskrift att böter som bestäms med tillämpning av lagen intefår förvandlas. Ifråga om förfarandet vid handläggning i den anmodade staten av mål om verkställigheteller ärenden om tvångsåtgärder eller ärenden som föranleds av den dömdes"opposition" mot s. k. utevarodom eller Prop.1972: 98 53 "ordonnancepénale" innehåller konventionen ett stort antal detaljbestämmelser. Detkonstateras i promemorian att i den mån dessa föreskrifter avviker från RB:sbestämmelser om rättegången i brottmål, måste de tas in i intern svensk rätt. Ibetydande omfattning torde detta kunna ske genom tillämpningsföreskrifter tillden särskilda lagen. Dessa frågor behandlas i promemorian i anslutning till deenskilda bestämmelserna i den nya lagen. Konventionen förpliktarinte kohventionsstaterna att låta verkställa inhemska brottmålsdomar i annankonventionsstat men den öppnar möjligheter att under vissa fömtsättningar begärasådan verkställighet. Den svenska lagen bör därför etUigt promemorian innehållaregler om under vilka förutsättningar och i vUka former framställning kan ochbör göras om verkställighet i främmande stat av svensk brottmålsdom. Detföreslås att samma regler i princip tillämpas också när det gäller verkställigheti främmande stat som inte har tillträtt konventionen men med vilken Sverigeingått separat verkstäUighetsöverenskommelse. För konventionsfallen föreslåsdessutom regler motsvarande de konventionsbestämmelser som ålägger denanmodande staten dvs. i detta fall vissa skyldigheter, bl. a. närdet gäller handläggning av ärenden som föranleds av att den dömde anför"opposition" mot en svensk utevarodom, strafföreläggande, eller föreläggandeav ordningsbot som begärs verkställd utomlands. Ipromemorian föreslås att den nya lagens bestämmelser om verkställighet avsvensk brottmålsdom utomlands bör liksom när det gäUer verkstäUighet iSverige av utländsk brottmålsdom begränsas till att avse domar påfrihetsberövande påföljd, böter eller förverkande. Det föreslås vidare attbestämmelserna bör omfatta inte bara domstols dom utan också godkäntstrafföreläggande eller godkänt föreläggande av ordningsbot. Enligt 25 § NVL åliggerdet att bl. a. begära verkstäUighet i annat nordisktland av dom varigenom dömts tUl fängelse, böter eller förverkande av egendom.I promemorian föreslås att det i likhet med vad som gäller enligt NVL börankomma på att även med stöd av den föreslagna lagen tainitiativ tUl att svensk dom eller godkänt föreläggande verkställs i annanstat. Sådan framställning bör härefter vidarebefordras på diplomatisk väg genomutrikesdepartementets försorg. Inom ramen för de begränsningar i möjlighetemaatt göra sådan framställning som följer av konventionen eller som kan komma attgälla enligt separat verkställighetsöverenskommelse mellan ochicke-konventionsstat föreslås få frihet att på grundvalav en diskretionär prövning avgöra om framställning om verkstälUghet börgöras. För konventionsfallen bör uttryckligen föreskrivas att framställning omverkstälUghet inte får göras, om hinder mot sådan verkställighet kan antagasföreligga i den främmande Prop.1972: 98 54 staten vid en motsvarande tillämpning av den svenskalagens på art. 3, 4 och 5 samt art. 6 a) och d) grundade bestämmelser eller omsådan verkställighet skulle stå i strid med konventionens bestämmelser om"ne bis in idem". I fråga om verkställighet av svensk brottmålsdom utomlandskrävs i övrigt enligt promemorian väsentligen endast vissa bestämmelser i anslutningtUl konventionens föreskrifter om "opposition" mot utevarodom m. m.,i princip motsvarande de regler härom som är nödvändiga när det gällerverkställighet i av utländsk utevarodom. Den närmare utformningen avdessa bestämmelser och vissa andra av konventionen föranledda regler avprocessuell natur behandlas i promemorian i anslutning till de enskildabestämmelserna. Konventionen innehåUer i art. 13 bestämmelser omskyldighet för konventionsstat att i vissa fall tillåta transitering över sittområde av den som har berövats friheten i annan konventionsstat och skall förastill en tredje sådan stat i och för verkställighet enligt konventionen. I överensstämmelsemed vad som för vissa motsvarande fall gäller enligt allmännautlämningslag föreslås i promemorian att det bör ankomma på chefen förjustitiedepartementet att på framställning av annan konventionsstat medgesådan transitering. Det föreslås att en särskild föreskrift därom tas upp iden nya lagen bland de gemensamma bestämmelserna. Enligt art. 64.2 i konventionen kan konventionsstater, somredan har reglerat sina inbördes förhållanden i de hänseenden som konventionenavser, t. ex. på grundval av enhetlig lagstiftning, tillämpa denna lagstiftningockså i fortsättningen utan hinder av konventionens bestämmelser. Underhänvisning till att det under de nordiska överläggningarna har rått enighet omatt de nordiska länderna bör utnyttja denna möjlighet att även efter sitttillträde till konventionen sinsemellan tillämpa nu gällande bestämmelser iresp. länder om verkställighet av brottmålsdom meddelad i annat nordiskt land,föreslås att det i den nya lagen görs en allmän reservation av innebörd attlagen inte gäller i fråga om verkställighet eller annan åtgärd som reglerasgenom NVL. 6.3.2 Om tillänipligheten av svensk strafflag I enlighet med vad som har anförts i redovisadeavsnitt av promemorian förordas att i svensk rätt införs en bestämmelse somger utländsk brottmålsdom den rättsverkan som krävs i art. 53 och 54 i konventionen.Av skäl som har anförts i det sammanhanget anses dock att undantag bör görasför viss grövre brottslighet. En sådan undantagsregel bör enligt promemoriankorrespondera med en förordad regel om oinskränkt svenskjurisdiktionsrätt i fråga om vissa grova brott. Frågan vilka brott som börinrymmas under undantaget behandlas därför i promemorian i samband med förslagtill ändrade jurisdiktionsregler. 1972: 98 55 Omman sålunda för att anpassa den svenska lagstiftningen till konventionens"ne bis in idem"-regler, ger både frikännande och fällande dommeddelad i annan konventionsstat res judicata-verkan här i landet, måste manenligt promemorian överväga hur en sådan ändring förhåller sig tillbestämmelserna i 2 kap. BrB om svensk strafflags tillämplighet på brott som harbegåtts utomlands. Det erinras om att konventionen ger res judicata-verkan ävenåt sådan frikännande dom som grandas på att gärningen inte är straffbar enligtden dömande statens lag och att konventionen förpliktar staterna att godtagafällande dom, som har verkställts eller vars verkställighet pågår, även omstraffet är betydligt lindrigare än vad som skulle ha blivit fallet omgärningen hade prövats i den egna staten. Konventionsstat förpliktas också attgodtaga den dömande statens regler om preskription av ådömd påföljd liksomdess beslut om nåd eller amnesti. I promemorian konstateras att en så långtgåenderättsverkan av utländsk dom inte stämmer överens med regler omsvensk straffrättslig jurisdiktion. Enligt dessa regler är svensk strafflag iallmänhet tillämplig på utomlands begångna brott utan hänsyn till om gärningenär straffbar på gärningsorten eller ej. Förslagetatt i stort sett bör godtaga konventionens "ne bis inidem"-regler leder enligt promemorian tUl att BrB:s bestämmelser om svenskstraffrättslig jurisdiktion också bör ändras. I promemorian framhålls attökade kommunikationer länderna emellan torde ha lett till att många medborgareidag ställer sig främmande inför en reglering som innebär att det egna landetsstraffbestämmelser följer dem över världen oavsett om deras handlande ärkriminaliserat på gärningsorten eller ej. Dessutom betonas att detinternationella samarbetet på straffrättens område har intensifierats undersenare år, vilket bl. a. fått till följd att skilda länders straffbestämmelsernumera står i bättre överensstämmelse med varandra . Enligtpromemorian har principen att låta ju-risdiktionsrätten begränsas av krav påatt gärningen skall vara straffbar även enligt gärningsortens lag alltmeravunnit insteg i nationella rättssystem världen över. Det framhålles att dennaprincip har varit accepterad i den danska strafflagen. Ipromemorian föreslås sålunda att krav på dubbel straffbarhet införs i 2 kap.BrB som utländsk brottmålsdom i princip ges den rättsverkan somföreskrivs i art. 53 och 54. Närdet gäller det lagtekniska genomförandet av de aktuella ändringarna i 2 kap.BrB, föreslås i promemorian att den danska strafflagens bestämmelser omjurisdiktionsrätt får tjäna som förebild. Med denna utgångspunkt föreslås attsystematiken i de tre första paragraferna ändras. Enligt promemorieförslagetbör 1 § liksom f. n. innehålla bestämmelser om brott som begås i riket medan 2§ bör innehålla huvudregeln om svensk lags tillämplighet på brott som harbegåtts utom riket. Sistnämnda regel bör begränsas till vissa personkategorieroch ge- 1972: 98 56 nomkrav på dubbel straffbarhet. I 3 § bör ges en regel om svensk strafflagstillämplighet i vissa fall på brott, som har begåtts utomlands, oberoende avvar brottet har begåtts och av vem som har begått brottet. EnUgtpromemorian bör huvudregeln i 2 kap. 2 § BrB om svensk strafflags tillämplighetpå brott utomlands avse utöver de personkategorier som upptas i nuvarande 2§ andra stycket även svensk medborgare och utlänning med hemvist i Sverige.Det föreslås att bestämmelsen om krav på dubbel straffbarhet utformas så attäven gärningsortens preskriptionsregler kommer att få betydelse för frågan omsvensk strafflags tillämplighet. Dessutom förordas en uttrycklig regel omsvensk jurisdiktion inom område som inte faller under någon stats överhöghet.Som en följd av kravet på dubbel straffbarhet bör enligt promemorianföreskrivas att den mUdaste lagen skall tillämpas, när dubbel straffbarhetföreligger. Om förslaget att införa en allmän regel om krav på dubbelstraffbarhet genomförs, bör bestämmelsen om dubbel straffbarhet i 5 § lagen omstraff för trafikbrott som begåtts utomlands upphävas. Vissabrott som har begåtts utomlands bör enligt promemorian på grand av sin karaktäralltid faUa under svensk domstols straffrättsliga behörighet. Sålunda föreslåsatt kravet på dubbel straffbarhet inte upprätthålls om brottet riktas motsvenskt offentligt intresse. I promemorian uttalas vidare att Sverigesåtaganden på grund av internationeUa överenskommelser i vissa fall kräver envidsträckt kompetensregel. Så är fallet i fråga om konventionen för bekämpandeav olaga besittningstagande av luftfartyg och Genévekonventionerna 1949 tillskydd för krigets offer. Detsamma gäller enligt den europeiska överenskommelsentill förhindrande av rundradiosändningar från stationer utanför nationellaterritorier och enligt konventionen om kontinentalsockeln. I promemorian förklarasatt dessa överenskommelser medför förpUktelse att bestraffa vissa brottoberoende av var och av vem de har begåtts och att med anledning härav i svenskrätt har införts bestämmelser om straff för kapning av luftfartyg (13 kap. 5 a§ BrB) och för folkrättsbrott (22 kap. 11 § BrB) samt regeln i 2 kap. 3 § BrBom oinskränkt svensk jurisdiktionsrätt. Ipromemorian nämns också de särskUda straffbestämmelserna i lagen om förbud ivissa fall mot rundradiosändning på öppna havet och i lagen omkontinentalsockeln. De två sistnämnda lagarna innehåUer även bestämmelser om enutvidgning av svensk domstols behörighet i förhållande till reglerna i 2 kap.BrB. Enligt dessa bestämmelser kan utlänning som utom riket har begått brottmot resp. lag dömas för brottet av svensk domstol om han finns här, även om 2kap. 2 eller 3 § BrB inte äv tUlämplig. Dessa behörighetsregler bör enligtpromemorian ändras, om den föreslagna ändringen av 2 kap. BrB genomförs. Idetta sammanhang lämnas också en redogörelse för lagen (1971: 176) om vissainternationella sanktioner. Prop.1972: 98 57 raktär och ger Kungl. Maj:t befogenhet att meddela förbudi vissa i lagen angivna hänseenden i den mån det påkallas av ett bindandebeslut eller en rekommendation av säkerhetsråd. Med stöd avsanktionslagen har utfärdats kungörelsen (1971: 178) om vissa sanktioner motRhodesia. Vid sanktionslagens tillkomst förutsattes att de nuvarandebestämmelserna i 2 kap. BrB om strafflagens tillämplighet i rummet skulle gällavid tillämpning av lagen. Därför infördes inte någon särskild bestämmelse idetta hänseende. Maj:t kan i det enskilda sanktionsfallet utformaförbuden så att det straffbara området begränsas. Så har skett iRhodesiakungörelsen, som innehåller en bestämmelse att förbud enligtkungörelsen gäller endast svensk medborgare samt utlänning med avseende påhandling som denne företar i eller på svenskt fartyg eller luftfartyg(7 §). I promemorian konstateras att en regel om krav på dubbel straffbarhet i2 kap. 2 § BrB i fråga om .svensk medborgare leder till en begränsning av densvenska domstolskompetensen som inte stämmer överens med vad som krävs för attgenomföra de resolutioner om sanktioner mot som säkerhetsrådethittills har antagit. Det föreslås därför att sanktionslagen kompletteras meden bestämmelse som ger svensk domstol oinskränkt behörighet med avseende påbrott som har begåtts utomlands av svensk medborgare. När det gäller särskilt grova brott kan det enligtpromemorian vara stötande att behöva acceptera gärningsortens lag.