prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Vid de former av lagstadgat eller sedvanerättsligtprincipalansvar som har berörts åligger det i princip den skadelidande attvisa att skadan våUats av någon för vUken arbetsgivaren svarar och att även iövrigt styrka att förutsättningarna för principalansvar föreligger. Vidtillämpningen av regler om principalansvar gäller i övrigt de allmännaskadeståndsregler som har återgetts i det föregående vid redogörelsen förskadeståndsansvar enligt den allmänna culparegeln. I fråga om den inbördesfördelningen av skadeståndsansvaret mellan flera skadeståndsskyldiga böranmärkas, att den som är ansvarig enbart enligt reglerna om principalansvar harfull återkravsrätt mot den som svarar för skadan på grund av eget vållande. Maj:ts proposition nr 1972 25 Det är delvis i överensstämmelse med deidentifikationsresonemang som ligger tUl grund för reglerna om principalansvarsom tidigare antydda grundsatser om passiv identifikation har utvecklats. Deinnebär i huvudsak, att reglerna om jämkning på grund av den skadelidandesmedvållande tillämpas inte bara när den som lidit skada själv har medverkatgenom eget vållande utan också när medvåUande Ugger någon tiU last för vUkenden skadelidande svarar enligt de återgivna reglerna om principalansvar.Sådan passiv identifikation tillämpas, vare sig den skadelidande grundar sinskadeståndstalan mot tredje man på culparegeln eller gällande regler omobjektivt skadeståndseinsvar. Möjligen sträcker sig reglerna om passividentifikation längre, så att medvåUande också av annan än den för vUken denskadelidande svarar enligt principalansvarsreglerna tUlräknas den skadelidande(jfr NJA 1955 s. 102). En mer ingående redogörelse för de allmännaprincipalansvarsreglerna kommer att lämnas i det följande (avsnitt 2.2.1. Skadestånd oberoende av vållande. Genomlagstiftning och i någon utsträckning genom rättspraxis har utbUdats regler omrent objektivt ansvar, dvs. ansvar oberoende av vållande. Innan en redogörelselämnas för dessa former av skadeståndsansvar skall emeUertid beröras en typ avansvarighet, som visserligen genom sin anknytning tiU culparegeln formelltfaller inom ramen för ansvarighet på grund av våUande men som på grund av sinkonstruktion i praktiken står det rent objektiva ansvaret betydligt närmare. Enligt 2 § bUansvarighetslagen är ägare och förare av ettmotorfordon med undantag för vissa arbetsredskap och andra fordon vilkasanvändning erbjuder endast obetydliga skaderisker skyldiga att ersättaperson- och egendomsskada som i följd av traflk med fordonet tillfogas annanperson än föraren eller annan egendom än sådan som befordras med fordonet,såvida det inte framgår av omständigheterna, dvs. visas av föraren ellerägaren, att skadan varken orsakats av bristfällighet på fordonet eller vållatsav föraren. Såvitt gäller den del av regeln som tar sikte på ansvarighet förskada orsakad av bristfällighet på fordonet rör det sig här om ett rentobjektivt ansvar. I fråga om skada orsakad av förarens vållande är detvisserligen i princip fråga om ett culpa-ansvar, men den omkastade bevisbördani förening med svårigheterna att klarlägga omständighetema kring enmotorfordonsolycka medför i den praktiska tUlämpningen, att såväl ägare somförare nära nog undantagslöst blir skadeståndsskyldiga. Lagstiftningen verkardärför i stort sett som ett system med rent objektivt ansvar. Detta s. k. presumtionsansvar är emellertid underkastatbetydelsefulla inskränkningar. När i följd av trafik med två eller fleramotorfordon ägare eller förare på någondera sidan har lidit skada dvs. främstvid s. k. kollisionsskador jämkas enligt 5 § bUansvarighetslagen skadeståndsskyldighetenför ägare och förare på annan sida efter vad som finnes skäligt, Majtts proposition nr 5 år1972 om det inte visas, att varken bristfäUighet på fordoneteUer våUande av föraren på den skadelidande sidan har medverkat tiU skadan. OmvåUande visas föreligga på någon sida men det inte styrks att annan sida ärvållande, skall dock den förra sidan bära hela skadan i förhåUande tUl densenare. Dessa regler tiUämpas i princip också i fråga om den inbördesfördelningen av skadeståndsansvaret mot utomstående tredje man mellan flerasolidariskt ansvariga ägare eller förare av motorfordon. BUansvarighetslagen innehåller också bl. a. vissabestämmelser om att när både ägare och förare är skyldiga att ersätta skada deskaU sinsemellan bära hälften av skadeståndet och att brukare av motorfordon ivissa fall är ansvarig i stället för eller gemensamt med ägaren. Som bekant gäller på detta område vissa bestämmelser omobligatorisk ansvarsförsäkring, s.k. trafikförsäkring, av innebörd att denansvarighet som enligt lag åvUar ägare och förare av motorfordon enligtbUansvarighetslagen eUer allmänna skadeståndsregler skall intUl vissa beloppvara täckt av försäkring. Till dessa bestämmelser återkommer jag i redogörelsenför rådande försäkringsförhållanden (avsnitt 1.1.2.2. Lagstiftning om rent objektivt skadeståndsansvar finnsvidare på vissa andra områden inom kommunikationsväsendet, för vissa delar avden energi-producerande industrin och i fråga om vissa skador orsakade av djur.De olika regelsystemen på dessa områden har inte byggts upp efter något enhetligtmönster. Innehavare av järnväg svarar enhgt 5 § samt 6 § andra ochtredje styckena järnvägsansvarighetslagen oberoende av vållande för s. k.gnistskador och för vissa skador på hemdjur, vilka inträffar i följd avjärnvägens drift. I fråga om skada pä hemdjur gäller dock vissa särskUda reglerom verkan av den skadelidandes medverkan, som begränsar det objektiva ansvaretmera än vad som följer av den allmänna medvåUanderegeln i 6 kap. 1 § SL. Enligt 4 § lagen (nr 71 s. 1)innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar(el-anläggningslagen), svarar innehavare av sådan anläggning oberoende av egeteUer annans vållande för skada som orsakas genom inverkan av elektrisk strömfrån anläggningen. Har den skadelidande överträtt gällande föreskrifter eUer iövrigt genom grov vårdslöshet själv vållat skadan eller har han åsidosattsärskUda åtaganden eller skyldigheter mot anläggningens innehavare, inträderdock inte ersättningsskyldighet för denne (7 §). När skada genom elektriskström från en anläggning tillfogas annan el-anläggning gäller emellertid ifråga om anläggningsinnehavares ansvarighet regler som i princip innebär attersättningsskyldighet inträder endast under förutsättning att skadan vållatsgenom vårdslöshet vid vederbörande anläggnings utförande eller skötsel (6 och 9§§). Man har här med andra ord exempel på en form av mycket vidsträcktprincipalansvar, eftersom skadeståndsansvar visserligen förutsätter vållandemen å andra sidan inträder helt oberoende av vem som vållat skadan. Majtts proposition nr 1972 27 (lenom lagen (nr 382) angående ansvarighetför skada i följd av luftfart föreskrivs skyldighet för ägare av luftfartyg attpå objektiv grund ersätta skada, som i följd av luftfartygets begagnande iluftfart tUlfogas person eller egendom som inte befordras med luftfartyget.Lagen gäUer inte i fråga om skada som vid kollision meUan två eUer fleraluftfartyg tiUfogas luftfartygen eller personer eUer egendom som befordras mednågot av dem här gäller bara allmäima skadeståndsregler. I lagen finns bl. a.vissa bestämmelser om den inbördes fördelningen av ansvarigheten meUan två eUerflera solidariskt ansvariga ägare av luftfartyg och om skyldighet i vissa fallför brukare av luftfartyg att i stället för eUer gemensamt med ägaren svaraför skada enUgt lagen. Dessa bestämmelser har utformats efter mönster avmotsvarande föreskrifter i bUansvarighetslagen. En särställning intar atomansvarighetslagen den 8 mars1968 (nr 45). Enligt denna lag svarar innehavare av atomanläggning pä objektivgrund för atomskada i följd av atomolycka som inträffar i anläggningen ellerunder transport av s.k. atomsubstans från eller tiU anläggningen. Lagen byggeremellertid dessutom på ett antal principer som i stort sett saknar motsvarigheti den skadeståndsrättsliga lagstiftningen i övrigt: ansvarigheten är begränsadtUl visst belopp per olycka (50 milj. och därjämte i fråga om personskadatill visst belopp per person (1 milj. ), anläggningsinnehavarensansvarighet skaU vara täckt av försäkring eUer annan ekonomisk garanti,anspråk på ersättning för atomskada kan i princip inte göras gällande motnågon annan än anläggningsinnehavaren (den s. k. kana-lisationsprincipen) ochjämkning på grund av medvållande kan ske endast i fall då den skadeUdande harhandlat uppsätiigen eUer grovt vårdslöst. I fräga om ansvarighet för skada orsakad av djur gällerenligt 47 § lagen (nr 269) om ägofred, att ägare och i vissafall annan innehavare av hemdjur svarar på objektiv grund för skada som djuretgjort på annans ägor, när det olovligen har kommit in på ägoma, och enUgt lagenlen (nr 459) om tiUsyn över hundar skall skada som orsakas av hundersättas på rent objektiv grund av hundens ägare eller i vissa faU dessinnehavare. Regler om objektivt skadeståndsansvar av mer generellkaraktär finns i 30 § miljöskyddslagen (nr 387). Därföreskrivs, att den som orsakar olägenhet genom mUjöfarlig verksamhet skallutge ersättning härför. Under vissa förutsättningar är detta ersättningsansvaroberoende av vållande, nämligen om olägenheten är av någon betydelse och inteskäligen bör tålas med hänsyn tUl förhåUandena i orten eller tUI dess allmännaförekomst under jämförliga förhåUanden. I fråga om samtliga nu berörda lagar gäller i flertaletfall enligt uttryckliga föreskrifter att skadeståndet skall bestämmas enligtde i 6 kap. SL angivna grunderna, i den mån lagarna inte innehåUer avvikandebestämmelser (som t, ex. de särskilda medvåUandereglerna i 6 §järnvägsansvarig- Majtts proposition nr 5 år1972 hetslagen och vissa specialbestämmelser omansvarsbegränsning och medvållande i atomansvarighetslagen), och att den somsvarar på objektiv grund har rätt att återkräva skadeståndet av den som vållatskadan undantag gäller enligt atomansvarighetslagen, som inskränkeråterkravsrätten till fall av uppsåt. Också i övTigt tUlämpas med vissasärskUt angivna undantag som saknar intresse i detta sammanhang de allmännaskadeståndsrättsUga grundsatser som har utbUdats i rättspraxis och som i korthethar berörts i det föregående. De lagbestämmelser om objektivt ansvar som har berörtsär undantagslöst tUlämpliga också när sådan verksamhet som bestämmelsernaavser drivs av det aUmänna. Inom den offentliga sektorn finns emellertid ocksåett par särskilda lagar som ålägger staten att i vissa fall svara på objektivgrund för skada som uppkommer i samband med utövande av offentlig myndighet. Enligt lagen (nr 58 s. 1) om ersättningav allmänna medel i vissa fall för skada, som förorsakats av ämbets- ellertjänstemän m. fl., utgår ersättning av aUmänna medel, när ämbets- ellertjänsteman, som enligt 1 kap. utsökningslagen (UL) har att ta befattning medutsökningsmål, eller befattningshavare med vissa liknande uppgifter, tiUgripereller förskingrar pengar, värdehandlingar eUer annat som han enligt UL ellervissa andra närmare angivna författningsbestämmelser har fått om hand.Ersättningsanspråk prövas i första hand i administrativ ordning av Kungl. Maj:t, men den som är missnöjd med Kungl. Maj :ts beslut kan enligt vissa reglerväcka sin talan vid domstol. Staten har full regressrätt för ersättning somutges enligt lag mot den som är ansvarig för det tUlgripna eUerförskingrade. Enligt 1 § lagen den 13 aprU 1945 (nr 118) om ersättning ivissa faU åt oskyldigt häktade eller dömda m. fl. kan ersättning utgå avallmänna medel till den som har häktats eller anhållits som misstänkt för brotteller har underkastats reseförbud men sedermera inte blir åtalad för brotteteller blir frikänd. Motsvarande gäller enligt 2 och 3 §§ i fråga om den somhelt eller delvis har undergått straff (fängelse, ungdomsfängelse) eller arresteller har varit underkastad internering men sedermera efter ansökan om resningeller besvär över domvilla blir frikänd eller döms tiU lindrigare påföljd änden han redan har utstått. Ersättning kan utgå för det intrång i friheten somhäktningen, anhållandet eller reseförbudet orsakat, dvs. för mistad arbetsförtjänstoch annat intrång i näring, samt för nödiga kostnader. Om det föreliggersynnerliga skäl, kan ersättning utgå också för det lidande som intrånget ifriheten har medfört (4 §). Rätt tUl ersättning föreligger emellertid inte omden skadelidande genom sanningslös bekännelse vid domstol eller utom rätteneller genom att oriktigt ange sig själv eller på annat sätt uppsätiigen harföranlett anhållandet, häktningen eller reseförbudet resp. straffdomen. häktats eller anhållits eller underkastats reseförbud får inte heller Maj:ts proposition nr 1972 29 ersättning, om han har försökt avvika eller på annat sättundandra sig förundersökning eller lagföring eller om han har försöktundanröja bevis eller i övrigt försvåra utredningen eller om det med hänsyntill andra omständigheter t. ex. att misstanken mot honom trots aUtfortfarande kvarstår inte är skäligt att ersättning utgår. Anspråk påersättning enligt lagen prövas av domstol, i princip den domstol som skulle haprövat resp. senast har prövat frågan om ansvar för brottet. Det allmännastalan förs därvid av vederbörande åklagare (5 §). Om ersättning tUlerkänns denmisstänkte resp. den dömde inträder staten i den rätt att utkrävaersättningsbeloppet såsom skadestånd av annan person, som kan tillkonuna denersättningsberättigade (7 §). En sådan skadeståndsrätt kan föreUgga motåklagare eller domare, som fattat det felaktiga beslutet om frihetsberövandeeUer reseförbud, under förutsättning nämligen att ett straffbart tjänstefelbUvit begånget. Det är emellertid inte någon förutsättning för den enskUdesrätt tiU ersättning enligt lagen att försummelse ligger någon ämbets- ellertjänsteman tUl last. Här skall också omnämnas en form av objektivt ansvar somdet allmänna i begränsade fall har åtagit sig utanför gällandeskadeståndsregler. Det är fråga om sådan ersättning som utgår från det anslagsom tUlkom på initiativ och /49 finns uppförtpä riksstaten, f. n. under rubriken (prop. 1948: 87). Från anslaget ersätts skador som våUats avpersoner som avvikit eller permitterats från fångvårdsanstalter,ungdomsvårdsskolor eUer allmänna vårdanstalter för alkoholmissbrukare.Ersättning utgår också om skada har vållats av intern som beviljats s. k.frigång från fångvårdsanstalt. Slutligen omfattar regleringen också skadavållad av ungdomsvårdsskoleelev, som vårdas utom skolan, samt avalkoholmissbrukare, som intagits på allmän vårdanstalt men bor påinackorderingshem eller åtnjuter famUje-vård. Ersättning kan utgå vidpersonskada, egendomsskada och, i vissa fall, allmän förmögenhetsskada somföljd av person- eUer egendomsskada. Vid skadevärderingen följs i övrigt medmindre avvikelser allmänna skadeståndsregler. I princip utges full ersättningför förlusten, i den mån denna inte täcks av försäkring. Anslaget uppgår /71 tUl . Landstingen som huvudmän för depsykiatriska sjukhusen svarar i viss omfattning för skador som orsakas avrymlingar från sjukhusen. Genom domstolarnas rättstiUämpning har som nämnts utbUdatsvissa grundsatser om skadeståndsansvar oberoende av vållande. TUl en börjangäUer i s. k. grannelagsförhållanden, att skada som i följd av mer omfattandegrävnings- eUer grundläggningsarbeten uppkommer på grannfastighet skaU ersättaspå objektiv grund av den som i egenskap av byggherre eller entrepre- Majtts proposition nr 1972 nör svarar för arbetena. Genom ett ganska träffatavgörande får vidare anses ha slagit fast, att skada i följdav mera omfattande sprängningsarbeten skall ersättas på objektiv grund av densom utövar verksamheten också utanför de egentliga grannelagsförhållandenasområde. Slutligen har genom några rättsfall staten ålagts att oberoende avvållande svara för egendomsskador som uppkommit under särskilt farligamilitärövningar, t. ex. artiUeriskjutning under mörker. Att närmare angeförutsättningarna för detta objektiva ansvar i den militära verksamheten lätersig dock knappast göra med ledning endast av de avgöranden som hittUlsföreligger. I den skadeståndsrättsliga diskussionen av spelarfrågan om förhållandet mellan skadestånd och försäkring en dominerande roU.Det är också otvivelaktigt att med den snabba utveckling som har ägt rum påbäde det offentliga och det enskilda försäkringsväsendets områden under de senastedecennierna frågan om försäkrings inverkan på skadeståndsrätten måste ägnas eningående uppmärksamhet i reformarbetet på skadeståndsrättens område. Jagkommer därför i förevarande avsnitt att i korthet redogöra för de frivilligaeller obUgatoriska, enskilda eller offentliga försäkringsanordningar som finnsf.n. och för förhållandet i rättsligt avseende mellan skadestånd, å ena, samtolika former av försäkring, å andra sidan. Som jag harnämnt kan skadeståndsansvar vara täckt av s, k. ansvarsförsäkring, och detblir då i första hand ur försäkringen som den skadelidande får ut sittskadestånd. Frivillig ansvarsförsäkring förekommer numera vanligen sombeståndsdel i något slag av kombinerad försäkring, som omfattar också andraförsäkringsmoment, t. ex. objektsförsäkring. har sådana kombineradeförsäkringar karaktär av »paketförsäkring», vilket innebär att de olikaingående momenten är praktiskt sett oupplösligt förenade med varandra. Detgäller hem-, vUla-, fritidshus-, fastighets-, affärs- och verkstadsförsäkring(vartUl räknas försäkring av vissa servicerörelser). I andra faU byggs denkombinerade försäkringen upp av de olika försäkringsmomenten. Kombinationenssammansättning kan alltså här varieras. Så är t. ex. den s. k,företagsförsäkringen konstruerad. Men företagen tecknar inte sällan helt separataansvarsförsäkringar. Företagsansvarsförsäkringen kan modifieras och anpassastUl den enskilde företagarens speciella behov och önskemål, t. ex. i fråga omsjälvrisk. har villkor för skilda slag av ansvarsförsäkringutarbetats inom den numera upplösta . De hardä till-lämpats inte bara av de till föreningen anslutna bolagen utan åtminstone Majtts proposition nr 1972 31 i sina huvuddrag också av bolag utanför föreningen. upphört är emellertid viUkoren för olika typer avansvarsförsäkring uppbyggda efter ett någotsånär enhetUgt mönster. Vissavariationer förekommer dock mellan de ensldlda bolagen. Den följandeframställningen är ett försök att presentera huvuddragen av de villkor somtUlämpas mera allmänt och som är av särskilt intresse i detta sammanhang. Ett viktigt gemensamt drag är att ansvarsförsäkringen iallmänhet i betydande omfattning täcker skador, för vilka försäkringstagarensjälv inte är ansvarig enligt gäUande skadeståndsregler, eller på annat sättgår längre än det skadeståndsrättsliga ansvaret. I det avseendet är följandebestämmelser i vUlkoren av intresse (här bortses från vissa specieUaansvarsförsäkringar, t. ex. alhiskförsäkring för entreprenörer,flygansvarsförsäkring samt ansvarsmomenten i vissa sjöförsäkringar, ikylförsäkring och i oljeskadeförsäkring) . Bestämmelserna i de nu aktueUa viUkoren for hemförsäkringoch för villaförsäkring omfattar det skadeståndsansvar som försäkringstagarensjälv eUer medlem av hans familj (make och hemmavarande barn) kan ådra sig somprivatperson. Försäkringarna täcker därjämte det skadeståndsansvar som iförsäkringstagarens privata hushåll anstäUd person ådrar sig i denna egenskap däremot inte alltid sådan persons ansvar som privatperson. ViUaförsäkringengäller dessutom också för den försäkrade såsom ägare av villafastighet, somanvänds som bostad för de försäk rade. Den gäller även för person som äranställd för att sköta sådan fastighet, dock inte i fråga om sådan personsansvar som privatperson. Försäkringsvillkoren gör undantag för skada somtillfogas försäkringstagaren eller medförsäkrad familjemedlem, och för skada påegendom som tillhör annan person vilken ingår i försäkringstagarens hushåll.Däremot föreskrivs inte något särskUt undantag för skador somförsäkringstagarens anställda tillfogar varandra. Sådana skadefaU torde docksakna praktisk betydelse inom dessa försäkringars tUlämpningsområde. I ett avseende av särskilt intresse i detta sammanhangutsträcker hem-och vUlaförsäkringsvillkoren försäkringsskyddet utöver vad somföljer av gällande skadeståndsregler. När skada har orsakats avförsäkringstagarens barn och barnets skadeståndsansvar nedsättseller bortfaUer på grund av de särskilda bestämmelserna i 6 kap. 6 § SL, utgårlikväl ersättning ur försäkringen med ett belopp av intill utöverden ersättning som barnet lagligen är skyldigt att betala. »Allmänna villkor av för ansvarighetsförsäkring» som f. n. ses över av en särskild kommitté inom försäkringsbranschen äravsedda att tiUämpas vid försäkring för företag men avser även vissa särskildarättssubjekt som t.ex. kommuner. Sådan företagsförsäkring avser iförsäkringsbrevet angiven verksamhet och gäller för »försäkringstagaren ochhans anstäUda». Försäkringen täcker dock inte skada som anställd tillfogarannan anställd, om inte försäkringstagaren eller hans arbetsledning är ansvarigför skadan. Detta innebär bl.a,, att ersättning normalt inte utgår vidolycksfall i arbetet, när skadan har vållats av en arbetskamrat till denskadelidande. I dessa avseenden likalydande bestämmelser gäUer enligt 1961 årsvillkor för försäkring för affär, praktik eller annan rörelse. Majtts proposition nr 5 år1972 Enligt nu gäUande villkor för lantbruksansvarsförsäkringgäller sådan försäkring för försäkringstagaren som utövare av fr&mstjordbruk och skogsbruk men också vid »tiUfälliga sysslor för annans räkninginom jordbruk och skogsbruk». Försäkringen gäller vidare för person som ärsysselsatt i den försäkrade rörelsen eller i försäkringstagarens privatahushåU »för skada, som denne förorsakar i samband därmed». Kretsen av de försäkradeär härigenom utsträckt att omfatta inte bara anställda utan i viss utsträckningockså självständiga medhjälpare som försäkringstagaren mer eller mindretiUfälligt anUtar i sin verksamhet, t. ex. en granne som hjälper till vid s. k.arbetsbyte. Också i dessa villkor finns undantag för skada som anstäUdtillfogar annan anställd, om inte försäkringstagaren eller hans arbetsledningär ansvarig för skadan. Villkoren för fastighetsförsäkring innehåller bl. a.bestämmelser tUI skydd mot skadeståndsansvar. Försäkringen gäller i den delenför fastighetsägaren som ägare av den försäkrade fastigheten samt för »personsom är anställd av försäkringstagaren för att sköta fastigheten i denna hansegenskap men däremot ej som privatperson». Dessa villkor innehåller inte någotundantag för skada som anställd tillfogar annan anställd, sannolikt helt enkeltdärför att sådana skadefaU bedömts vara mycket ovanliga. Som framgår av denna redogörelse täckeransvarsförsäkringarna i vidsträckt omfattning det skadeståndsansvar somförsäkringstagarens anstäUda i viss begränsad utsträckning ocksä andramedhjälpare kan ådra sig i tjänsten samt, i fråga om försäkring förprivatpersoner, skadeståndsansvaret för försäkringstagarens familjemedlemmarsåsom privatpersoner. Det är i sådana fall utan större intresse för denskadelidande, om försäkringstagaren själv ocksä är ansvarig enligt enskadeståndsrättsUg regel om ansvar för annans vållande, t.ex. principalansvar,eftersom ersättning ändå kommer att utgå ur försäkringen. Vissa betydelsefuUa inskränkningar i försäkringsskyddetbör dock påpekas. Det har redan framgått, att ansvarsförsäkring i allmänhetinte täcker skada som försäkringstagarens anstäUda vållar varandra, såvida inteförsäkringstagaren själv eller hans arbetsledning är ansvarig för skadan.Undantag utan stor praktisk betydelse utgör endast hem- och vUlaför-säkringarnasamt fastighetsförsäkringen. Vidare innehåUer försäkringsvUlkoren regelmässigtbestämmelse om att försäkrad inte är skyddad vid skada som han har våUatuppsåtligen eller i berusat tillstånd i vissa försäkringsavtal gällerundantag också vid grov vårdslöshet.