prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Förslaget har inte mött några sakliga invändningar underremissbehandlingen, och som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsnitt2,2,4,7,) biträder jag i princip kommitténs uppfattning att en undantagsregelav detta slag bör tas upp i den nya lagen, I överensstämmelse med vad jag harsagt i det föregående bör undantag gälla också bestämmelserna i 3 kap, 2 §departementsförslaget om det allmännas ansvarighet för skada av detta slag. Närjag i det följande hänför mig till principalansvarsreglerna i departementsförslagetåsyftar jag därför även bestämmelsen i 3 kap, 2 §. I några remissyttranden har formuleringen av den avkommittén föreslagna bestämmelsen kritiserats för att den inte på ett klartoch entydigt sätt anger undantagets omfattning. hari sitt yttrande förordat att regeln utvidgas att avse också undantag fråntill-lämpningsområdet för bestämmelserna om arbetstagares skadeståndsansvar. Vad först angår det sistnämnda önskemålet sjmestrafikförsäkringsföre- Maj.ts proposition nr 1972 547 ningen ha byggt sin hemställan på en oriktig uppfattningom förhållandet mellan de nu föreslagna alhnänna reglema om arbetstagaresskadeståndsansvar, å ena, samt de särskilda reglema i bilansvarighetslagen() om motorfordonsförares ansvarighet för skada i följd av trafik med motorfordon,å andra sidan. Jag har ingående behandlat hithörande frågor i det föregående isamband med att jag tagit ställning till kommitténs förslag till ändrad lydelseav 3 § (avsnitt 4.4.4,), Som framgår av vad jag har anfört i detsammanhanget föreligger inte något behov av särskilt undantag frånbestämmelserna i 4 kap, 1 § departementsförslaget i fråga om en förare-arbetstagaresansvarighet för skada i följd av trafik med motorfordon. För egen del vrUl jag i övrigt bedöma frågan omundantagsbestämmelsens räckvidd på följande sätt. De motiv för en undantagsregel som kommittén har anförtgör sig gällande endast i den mån ersättning för en trafikskada utgår enligtbestämmelsema i trafikförsäkringslagstiftningen eller skall utges enligtregler som erbjuder de skadelidande ett likvärdigt skydd. Den bestämmelse somkommittén föreslår går emeUertid i flera hänseenden längre. EnUgt kommittéförslaget kan principalansvar inte görasgällande med avseende på den del av en trafikskada som visserligen ersättsenligt TFL men som på grand av begränsningsreglema i 11 § nämnda lag inte tillfuUo täcks av försäkringsersättningen. Sedan begränsningen av sådan ersättningvid personskada till 1 milj. kr. per person har slopats med verkan från och medden , torde visserligen en sådan situation uppkomma bara ijiterst säUsynta undantagsfall. I princip bör det dock i ett sådant fall finnasutrymme för en skadelidande att kräva ut resterande ersättning av förarensarbetsgivare med stöd av principalansvarsreglerna. Under undantagsregeln i 5 § första stycketkommittéförslaget faller vidare åtminstone enligt paragrafens lydelse skada söm tillfogas fordonet självt eller egendom som befordras med detta.Sådan skada omfattas emellertid inte av vare sig eller TFL, utan härgäller i princip allmänna utomobligatoriska eller i vissa fallkontraktsrättsliga skadeståndsregler. Det finns då ingen anledning att uteslutaen tUlämpning av de nya principalansvarsreglerna beträffande skador av detta slag.Om en arbetstagare i sin tjänst för ett fordon tillhörigt annan än hansarbetsgivare och därunder av vårdslöshet skadar fordonet, bör fordonsägaren iprincip kunna åberopa principalansvarsreglerna för att få ersättning för skadanav förarens arbetsgivare. Visserligen kan regeln i 3 kap. 6 §departementsförslaget om jämkning av principalansvar med hänsyn tillföreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter föranleda, attbilägarens skadeståndsanspråk eller, om ersättning har utgått från en föreliggandevagnskadeförsäkring, försäkringsgivarens regressanspråk bör jämkas. Meneftersom det åtminstone f, n, får anses vedertaget att bilägare bar ensjälvrisk på några i sin vagnskadeförsäkring, bör i varje fallersättning för självriskbelop- Maj:ts proposition nr 5 år1972 pet kunna dömas ut. Också den bonusförlust som bilägarenlider tUl följd av att vagnskadeförsäkringen tas i anspråk bör han kunna fåersättning för av förarens arbetsgivare, eftersom den får anses hänförlig tillsådan s. k. följdskada i förhållande till den primära sakskadan på självafordonet som är ersättningsgiU enligt 5 kap. 5 § departementsförslaget (jfravsnitt 5,1,5,5,), Vidare bÖr ägaren av sådan egendom som befordrats med bUenkunna få ersättning för skada på egendomen av förarens arbetsgivare enligt denya principalansvarsreglerna. Det bör emeUertid påpekas, att det i de nuberörda fallen ofta föreUgger ett kontraktsförhållande mellan den skadade egendomensägare och förarens arbetsgivare, och en tillämpning av kontraktsrättsligaskadeståndsregler kan medföra modifikationer i skadeståndslagens regler. En annan skadesituation, som har särskilt uppmärksammats iett par motioner tiU riksdag (1968:1:270 och 11:338; jfr avsnitt1,3,1,) och som aktualiserar frågan om undantagsregelns räckvidd, uppkommer nären polisman framför enskild person tiUbörigt motorfordon för kontroU i sambandmed flygande besiktning eUer för liknande ändamål och därunder orsakar skadaför tredje man, t. ex, i samband med kollision. Fordonets ägare blir dåansvarig för denna skada och hans trafikförsäkring tas i anspråk. Detta i sintur kan leda tiil att han lider en bonusförlust. Denna förlust är med hänsjmtill det speciella sätt på vilket den har uppkommit från fordonsägarenssynpunkt att anse som ren förmögenhetsskada, vållad genom försummelse vidmjmdighetsutövning och är som sådan i princip ersättningsgUl enligt 3 kap. 2 §departementsförslaget. Det bör då inte föreligga hinder för den skadelidandefordonsägaren att kräva ersättning av staten för denna förlust. Enligtkommittéförslaget är detta emellertid inte möjligt. När skada inträffar i följd av trafik med fordon somtillhör svenska staten eller sådan främmande stat som åtnjuter befrielse fråntrafikförsäkringsplikt enligt förordnande med stöd av 4 § första stycket andrapunkten TFL, är som nämnt vederbörande stat likväl enligt 4 § andra stycket TFLskyldig att utge den ersättning som skulle ha utgått ur trafikförsäkring, omsådan försäkring funnits. Eftersom det här rör sig om notoriskt solventa ägare,åtnjuter den skadelidande i dessa fall ett skydd som är likvärdigt med detskydd som en föreliggande trafikförsäkring ger. Detsamma gäller när svenskastaten är ersättningsskyldig enligt 2 § ovannämnda lag.Undantagsregeln bör därför omfatta också sådana skadefall. I enlighet med vad jag nu har anfört föreskrivs i förstastycket av förevarande paragraf i departementsförslaget, att bestämmelserna i3 kap. inte gäller i fråga om sådan skada i följd av trafik med motorfordon somvållats av fordonets förare, i den mån ersättning för skadan utgår enligt TFLeller skall utges antingen av någon som i egenskap av fordonets ägare är an- Majtts proposition nr 1972 549 svarig för skadan men enligt 4 § nämnda lag är befriadfrån trafikförsäkringsplikt eller av staten enligt lagen (1939: 776) med vissabestämmelser rörande trafikförsäkring å motorfordon, som nyttjas av staten, m.m. Utöver vad jag har sagt i det föregående vill jag i frågaom stadgandets innebörd anföra följande. Uttrycket »skada i följd av trafik med motorfordon» harhär den innebörd som det har fått i rättspraxis vid tillämpning av ,Detsamma gäller i frågan vem som är att anse som förare. Som kommittén harpåpekat kan förarfunktionen vara uppdelad på flera personer. Vid sidan avchauffören kan annan som biträder honom eller den som fungerar som lärare vidövmingskörning vara att anse som förare. Bestämmelsen blh tUlämplig även medavseende på vållande av sådan person. Ersättning för skadan skaU anses utgå enligt TFL dels närersättning betalas ur en föreliggande trafikförsäkring, dels när skadestånderläggs enligt 21 § TFL av trafikförsäkringsföreningen, dels när svenska stateneller främmande stat, som på grund av förordnande enligt 4 § första stycketandra punkten TFL är befriad från trafikförsäkringsplikt, enligt andra stycketav sistnämnda paragraf är skyldig att utge den ersättning som skulle habetalats ur trafikförsäkring, om sådan funnits. Sistnämnda lagrum avser bara skyldighet att utgeskadeersättning i fall då ägaren »eljest icke enligt lag är ansvarig» förskadan, dvs. exempelvis då ägaransvaret enligt 2 § preskriberats enligt 9 §samma lag eller då fordonet brukats olovligen och ägaren är fri frånansvarighet enligt 6 § , I enlighet med vad jag förut har sagt skaUemellertid undantagsregeln vara tillämplig också när den från försäkringspliktbefriade staten bär ägaran-svar enligt 2 § och när svenska staten utanatt bära ägaransvar skall betala ersättning på grund av den särskildaföreskriften i 2 § ovannämnda lag. Detta har också kommit till uttrycki den föreslagna bestämmelsen. Undantagsregeln gäller inte när skadan har vållats vidförande av motorfordon som används uteslutande inom inhägnat område (s. k.områdesfordon) och som därför enligt 2 § fjärde stycket TFL inte ärförsäkrings-pliktigt. Det rör sig här framför allt om fordon som används isamband med omfattande anläggningsarbeten, t. ex. i samband med att en kraftstatione. d. byggs, eller uteslutsmde för intema transporter inom en flygplats ellerett större industriområde e, d. Ofta torde trafikansvaret i dessa fall varatäckt av frivilUga s, k, bilansvarighetsförsäkringar, men dessa erbjuder intemed säkerhet ett lika gott skydd som den obligatoriska trafikförsäkringen.Härtill kommer, som kommittén har påpekat, att vissa fordon av detta slag lärägas av s, k, smååkare, som ibland torde helt sakna försäkringsskydd,Principalansvarsreglerna kan i gengäld åberopas i sådana faU. Det börobserveras att detta gäller även i fall då det skadeorsakande fordonet ägs avstaten. Frånvaron av försäkringsplikt får nämligen i ett sådant 550 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 fall anses följa av den generella regeln i 2 § fjärdestycket TFL, inte av 4 § samma lag. Saken kan ha praktisk betydelse i fall dåägaransvaret enUgt har preskriberats. Det är att märka att undantagsregeln inte utesluter entillämpning av principalansvarsreglerna i fråga om våUande av annan än förarenav fordonet. Om en arbetstagare genom vårdslöshet i tjänsten har medverkattill att skada uppkommit i följd av trafik med ett motorfordon t. ex. genomatt ge föraren felaktiga anvisningar kan således den skadelidande utan hinderav förevarande bestämmelse rikta skadeståndskrav mot den vallandesarbetsgivare enligt 3 kap, 1 § departementsförslaget. Motsvarande gäller om t.ex, en bilolycka har inträffat tUl följd av en arbetstagares vårdslöshet vidreparation av bUen eller har orsakats av att en arbetare visat försummelse vidväghållningsarbete. Av skäl som jag har utvecklat i den allmänna motiveringen(avsnitt 2,3.6.6.) skall i den nya lagen tas upp föreskrift attersättningsskyldighet för staten eller kommun inte föreligger i fråga om skadamed anledning av fel eller försummelse vid lotsning. Undantagsbestämmelsenskall gäUa vare sig skadan har våUats genom myndighetsutövming från lotsenssida eller i verksamhet för vilken allmänna skadeståndsregler är tUlämpliga. Somjag har sagt i det föregående (avsnitt 3,3.) bör bestämmelsen därför hänförasig tUl såväl den grundläggande regeln om arbetsgivares principalansvar somreglema om skadeståndsansvar för det allmänna för skada vållad vid utövning avoffentlig mjmdighet. En motsvarande undantagsregel togs upp i 7 § i 1958 årsförslag. Där talas om »fel eller försummelse av lots med avseende å lotsning»,EnUgt vad kommittén uttalat avsågs regeln omfatta också fall då en lots i stridmot gällande föreskrifter inte befinner sig på sin station eUer underlåter attpå kallelse gå ut för att biträda med lotsning, I sitt remissyttrande harSvenska lotsförbundet uttalat farhågor för att tolkningssvårigheter kan uppkommapå denna punkt, I övrrigt har kommittéförslaget inte föranlett erinringarunder remissbehandlingen. De överväganden som ligger till grund för enundantagsbestämmelse för lotsverksamheten bl. a. hänsyn till de särskildareglema i 8 § sjölagen om redares principalansvar för lots motiverar enligtmin mening inte att ansvarsfriheten sträcker sig längre än tUl att omfattavåUande av lots under utövande av lotsning. För sådan underlåtenhet att ståtill förfogande för lotsning som kommittén har gett exempel på bör det allmännasvara på samma sätt som för underlåtenhet av annan tjänsteman att utföra sinaåligganden, om fömtsättningar i övrigt föreligger för skadeståndsansvar enligt3 kap, 2 § departementsförslaget och övriga därtill anknutna bestäm- Kungl Majtts proposition nr 1972 5'51 melser i 3 kap. 36 §§, Den åsyftade begränsningen avtillämpningsområdet synes komma tillräckligt klart till uttryck om stadgandettar sikte på »fel eller försummelse vid lotsning», I enlighet med vad jag nu har anfört föreskrivs i andrastycket av förevarande paragraf i departementsförslaget, att skadeståndsansvarenUgt 3 kap, inte åvilar staten eller kommun med anledning av fel eUer försummelsevid lotsning. För staten får bestämmelsen betydelse i fråga om kronolotsoch kanallots. För kommun har ansvarsfriheten avseende på skada som vållats avhamnlots. Stadgandet är tillämpligt även när lotslvång har förelegat. Frågan vad som är att förstå med lotsning torde inte geupphov tiU några särskilda svårigheter. Den får besvaras med utgångspunkt i deregler som enligt särskilda författningar gäller för lotsverksamheten och denpraxis som kan ha utbildats på området. Med anledning av ett uttalande av lotsförbundetunder remissbehandlingen vill jag framhålla att ansvarsfrihet föreligger ifråga om skador som lotsen vållar i samband med att han biträder medmanövrering och liknande åtgärder i samband med förtöjning vid eller avgångfrån kaj. Bestämmelsenär tillämplig inte bara i fråga om person- eller sakskada utan i princip ocksånär en lots våUar ren förmögenhetsskada i sambandj med sådan lotsning sominnefattar myndighetsutövning, vilket kan vara fallet åtminstone vid lotslvång.Det torde visserligen vara ovanligt att sådan skada uppkommer i dessasammanhang, men ett tänkbart fall är att en felaktig anvisning av lotsen föranlederatt fartyget spärrar ett hamninlopp och därmed trafiken till och från hamnenmed förluster för andra fartyg som följd. Paragrafen innehåller regler om behörig domstol i vissafall för prövning av skadeståndstalan mot staten enligt 3 kap, 2 §departementsförslaget. Av skäl som jag har utvecklat närmare i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3.6,16,) bör i den nya lagen i anslutning till 2 kap, 2§ och 3 kap. 3 § RB tas upp en särskild forumregel för skadeståndstalan medanledning av vissa beslut av domstol eller domare och beslut av justitiekanslemeller riksåklagaren. Forumregeln i skadeståndslagen bör anpassas till lydelsenav 2 kap, 2 § RB enligt lagen (nr 244) om ändring i ,som har trätt i kraft , Som jag har uttalat i det föregående bör högsta domstolenvara behörig domstol för prövning av ersättningstalan mot staten med anledningav beslut av Kungl, Maj :t, , högsta domstolen eller regeringsrätten. Maj-.ts proposition nr 5 år1972 I enlighet med vad jag har anfört i det föregåendeföreskrivs i första punkten av förevarande paragraf i departementsförslaget,att talan mot staten om ersättning enligt 3 kap. 2 § med anledning av dom ellerbeslut av hovrätt, allmän underrätt, expropriationsdomstol, vattendomstoleller krigsrätt väcks vid den domstol som enligt 2 kap. 2 § eller 3 kap, 3 § RBär behörig att ta upp mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund avämbetsbrott av domare vid den domstol som meddelat domen eller beslutet.Motsvarande gäller enligt punkten i fråga om ersättningstalan enligt 3kap, 2 § skadeståndslagen med anledning av beslut eller åtgärd av tjänstemansom anges i nämnda lagrum i , I tredje punkten föreskrivs, attsådan talan med anledning av beslut av Konungen i statsrådet, , högstadomstolen eller regeringsrätten skall väckas i högsta domstolen. Hänvisningen tUl forumreglema i 3 kap, 3 § RB innebär attskadeståndstalan med anledning av beslut av hovrätt eller hovrättsdomare hovrätts-lagman, hovrättsråd, hovrättsassessor och adjungerad ledamot eUer revisionssekreterareeller beslut av ordinarie eller tUlförordnad justitiekansler eUer riksåklagareskall väckas i högsta domstolen. Skadeståndstalan med anledning av beslut avnågon av de i bestämmelsen angivna underinstanserna skall i kraft avhänvisningen tiU 2 kap. 2 § RB väckas i hovrätt. Detsamma gäUer i fråga omskadeståndstalan med anledning av beslut av tjänsteman som anges i 2 kap. 2 §RB, dvs. domare i någon av de nämnda underinstanserna samt konkursdomare ochinskrivningsdomare. Bestämmelsema är tillämpliga bara i fråga omskadeståndstalan som grundas på 3 kap. 2 § skadeståndslagen, dvs. talan omersättning för skada genom fel eUer försummelse vid utövning av offentUgmyndighet. Såvitt gäUer de i lagrammet nämnda domstolarna lär all derasverksamhet avse myndighetsutövming. Ensldld domare liksom f. ö. ocksåjustitiekanslem och riksåklagaren kan däremot tänkas vålla skada i sin tjänstutan att det behöver vara fråga om myndighetsutövming i lagförslagets mening.Som exempel kan nämnas att en domare under utövning av arbetsledning förgripersig på eller ärekränker en underordnad befattningshavare. I ett sådant fallkan ett ersättningsanspråk mot staten inte grandas på 3 kap. 2 § i förslaget.Däremot kan staten såsom vederbörandes arbetsgivare möjligen göras ansvarig medstöd av bestämmelsen i 3 kap. 1 § om principalansvar. Förs talan mot staten påsådan grund är förevarande paragraf inte tUl-lämplig, utan behörig domstol är ienlighet med allmänna forumregler allmän underrätt. Detta torde i och för sigstå i överensstämmelse med vad som f. n. gäller i fråga om behörig domstol förprövning av skadeståndsanspråk mot den enskilde tjänstemannen i ett sådantfall. Reglerna om forum privilegiatum i 2 kap. 2 § och 3 kap. 3 § RB tordenämligen inte utgöra hinder mot att skadeståndstalan med anledning av vållandei tjänsten väcks vid allmän underrätt mot tjänsteman som avses i nämnda lag- Kungl Maj:ts propositiöh nr 1972 553 rum, om talan grandas på den allmänna culparegeln eller iövrigt på annan omständighet än att den skadevållande handlingen innefattarämbetsbrott. Av 3 kap, 7 § departementsförslaget följer att talan omersättning enligt 3 kap, 2 § med anledning av beslut av Kungl, Maj :t,, högsta domstolen eller regeringsrätten kan ifrågakomma endast underförutsättning att det beslut som åberopas har upphävts eller ändrats, I frågaom innebörden härav hänvisar jag till vad jag har sagt vid nämnda paragraf. Bestämmelsen i tredje punkten är tillämplig bara närskadeståndstalan grundas på 3 kap, 2 § departementsförslaget. Om det däremotär fråga om en talan som grundas på andra skadeståndsregler, exempelvis denallmänna culparegeln i 2 kap. 1 § departementsförslaget, gäller allmännaforumregler, dvs. talan skall väckas vid allmän underrätt. En talan av sistangivet slag är som jag har antjrtt tänkbar i fall då Kungl. Maj:teUer har fattat beslut som inte avser mjmdighets-utövming utan haravseende på statens verksamhet såsom privaträttsUgt subjekt. Förevarande paragraf innehåller en bestämmelse omarbetstagares skadeståndsansvar. Den motsvarar i huvmdsak 4 § iskadeståndskommitténs förslag II. Igällande rätt finns inte några generellt verkande jämkningsregler förarbetstagare. Frågan om skadeståndsansvar för arbetstagare med anledningav vållande i tjänsten uppkommer i tre typsituationer, nämligen dels när enarbetsgivare riktar regresskrav mot en skadevållande arbetstagare förskadestånd som arbetsgivaren har utgett till tredje man, dels när enskadelidande tredje man direkt vänder sig med ersättningsanspråk motarbetstagaren och dels när arbetsgivaren kräver ersättning för skada somarbetstagaren dhekt har tillfogat honom eller hans egendom. Ersättningskravetkan i vart och ett av dessa fall avse antingen person- eller sakskada eller renförmögenhetsskada. Skadeståndsfrågor av detta slag kan aktualiseras både förarbetstagare i enskild tjänst och för befattningshavare i det allmännastjänst. Jag har i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.5. )utförligt behandlat frågan om arbetstagares skadeståndsansvar i samtliga nuberörda fall. I fråga om de allmänna överväganden som ligger till grund för debestämmelser härom som jag föreslår hänvisar jag därför i första hand till minframställning i det föregående. Som jag där har utvecklat bör i skadeståndslagenföreskrivas vissa inskränkningar i arbetstagares skadeståndsansvar 554 Kungl Maj:ts proposition nr 3 år1972 mot arbetsgivaren eller tredje man och regressansvar motarbetsgivaren med anledning av vållande i tjänsten. De bör gälla i fråga omsåväl person- och sakskada som ren förmögenhetsskada. En lagreglering av fråganbör avse arbetstagare i både enskild och allmän tjänst, och som jag har anförti avsnittet om formerna för lagstiftningen (3.3.) bör gemensamma bestämmelsermeddelas för båda dessa kategorier av arbetstagare. Enligt skadeståndskommitténs förslag skall bestämmelser iämnet tas upp i tre särskilda stycken i samma paragraf, I förslaget behandlasregress-ansvaret mot arbetsgivaren i ett första stycke, arbetstagarensskadeståndsansvar mot tredje man och hans rätt till återkrav mot arbetsgivareni ett andra stycke samt arbetstagarens ansvarighet för skada som han direkt hartillfogat arbetsgivaren i ett tredje stycke. Denna lagtekniska lösning har iallmänhet godtagits av remissinstansema. Det framgår av vad jag har sagt i den aUmänna motiveringen(avsnitt 2,4,5,3,), att utgångspunkten när det gäller en arbetstagares regress-eller skadeståndsansvar bör vara, att sådant ansvar skall inträda bara i denmån synnerliga skäl föreligger med hänsyn tUl omständighetema, däribland denskadelidandes intresse. Som jag också har framhållit i det sammanhanget innebärdetta att ansvarsfrågan i princip skall regleras på samma sätt i förhållandetill tredje man som gentemot arbetsgivaren. Under dessa förhållanden är detinte nödvändigt att, som skadeståndskommittén har föreslagit, ge separatabestämmelser för ansvaret i olika relationer. Vad beträffar arbetstagarens rätt till återkrav motarbetsgivaren har jag i den allmänna motiveringen intagit ståndpunkten, attnågon uttrycklig bestämmelse om hans rätt att kräva tillbaka skadestånd somhan har utgett till tredje man inte behöver tas upp i lagen (avsnitt 2.4.5.7. utgår från att termen arbetstagareskall kunna användas i lagtexten för att beteckna de kategorier skadevållaresom skall omfattas av den förevarande paragrafen och att detta uttryck skall hasamma innebörd här som i den föreslagna bestämmelsen om arbetsgivaresprincipalansvar (1 § i kommitténs förslag II). Utan närmare preciseringförutsätter kommittén emellertid , att bestämmelsema om arbetstagaresansvar liksom stadgandet om principalansvar skall kunna vinna analogisktillämpning också på andra än arbetstagare. Vid behandlingen av 3 kap. 1 § departementsförslaget harjag närmare diskuterat arbetstagarebegreppet och dess användning när det gällerprincipalansvar (avsnitt 5.1,3,1,). Jag har därvid funnit, att termen utgör enlämplig beteckning för de kategorier av medhjälpare för vilkas vållande enarbetsgivare skall svara. har jag ansett att bestämmelsen iviss omfattning bör tillämpas också på andra än arbetstagare i den meningbegreppet brukar användas inom civilrätten i övrigt. Enligt vad jag har anförti det sammanhanget kan uttrycket arbetstagare användas i lagtext utan attdetta hindrar en tillämpning av principalansvarsreglerna på Majtts proposition nr 1972 555 andra kategorier av medhjälpare än dem som avses med detcivilrättsliga arbetstagarbegreppet. och majoriteten av remissinstansernaanser jag en sådan terminologi lämplig och följdriktig också i dettasammanhang. I likhet med kommittén förutsätter jag härvid att uttrycketarbetstagare här uppfattas på i stort sett samma sätt som när det används ibestämmelsen om principalansvar.