prop · FV03111 · 1972-12-31 00:00:00 — Men ominsatserna samordnas och fördelas rationellt bör det finnas goda möjligheteratt nå ett väsentligt stycke på väg mot en rättvis regional fördelning avsysselsättning och service. Både den regionalpolitiskaplaneringen och den fysiska planeringen måste bygga på de enskilda människornasbehov och önskemål. Det är därför en utomordentligt väsentlig uppgift attförsöka få så god kännedom som möjligt om människornas levnadsförhållanden ochderas egen inställning till olika faktorer som har betydelse för trivsel ochvälfärd. Vi har efter hand fått allt bättrekunskap om dessa ting, inte minst tack vare det omfattande kartläggningsarbetesom låginkomstutredningen har utfört. Utredningen har visat hur en rad faktorervar för sig och sammantagna påverkar levnadsvillkoren för det stora flertaletmänniskor: hälsa, sysselsättning, arbetsförhållanden, utbildning, inkomster,bostadsförhållanden samt fritid och rekreation. De viktigaste faktorerna kansammanfattas i tre begrepp: arbete, service och miljö. Med service avser jag dåbåde social och kommersiell service och med miljö både arbetsmiljö, boendemiljöoch yttre miljö. Kraven på arbetsmarknaden skiftarmellan olika åldersgrupper. Den äldre lokalt bundna arbetskraften har betydligtblygsammare anspråk än de stora grupper av ungdom som under de senaste årengenomgått gymnasial eller annan högre utbildning. Eftersom morgondagensarbetsmarknad kommer att få ett stort inslag av välutbildad ungdom och eftersomde gifta kvinnorna i allt större utsträckning efterfrågar yrkesarbete, finnsdet starka skäl som talar för att målet bör sättas högt i fråga om kvaliteternahos den lokala arbetsmarknad som regionalpolitiken bör sikta in sig på. Måletbör vara en arbetsmarknad som erbjuder både välbetald och säker sysselsättningoch goda möjligheter för den enskilde att välja arbete efter sinyrkesinriktning och utbildning. När det gäller kraven på servicebör målen utformas med särskild hänsyn till de behov och önskemål somglesbygdsbefolkningen har eftersom det är denna befolkning som har de svårasteproblemen. Målsättningen bör vara att människorna även i glesbygder skall hatillgång till en god dagligservice utan stort besvär och inom rimligt avstånd.Även den mer kvalificerade service som finns på regional nivå bör kunna nåsutan alltför stor tidsåtgång. Detta är delvis en fråga om bättretrafikplanering och bättre kommunikationer. I de senaste årens debatt ommiljöfrågorna har utkristalliserats vissa allmänt accepterade uppfattningar. Dedelar av landet som är mindre tätbefolkade har obestridligen vissa fördelar närdet gäller möjligheterna till rekreation. Där finns i allmänhet god tillgång påmark för fritidsbebyggelse och rörligt friluftsliv. är vattnet oftarenare och luften bättre där än i regioner med koncentrerad befolkning.Tillgången till en god yttre miljö värdesätts högt. Mot denna bakgrund framstår det somganska givet att det bör vara en ambition både vid regionaipolitisk planeringoch vid fysisk planering att alla vuxna personer i arbetsför ålder så långt detöver huvud taget är möjligt skall kunna få tillgång till yrkesarbete i hemorteneller inom rimhgt avstånd från den och att medborgarna i gemen skall komma iåtnjutande av en god samhällsservice och ha möjlighet att leva i enpositiv yttre miljö. Med denna övergripande målsättningsom utgångspunkt måste den praktiska politiken utformas. Är att regionalpolitiken borde syfta till att skapa nya eller utvecklaredan existerande tillväxtbetingelser för ett antal utvecklingsbaratätortsregioner i olika delar av landet. För att detta syfte skulle nås bordeden starka tillväxten i de tre storstadsregionerna dämpas något. Detta önskemålstår kvar. Det är både i storstadsinvånarnas och i andra medborgares intresse.En lugnare tillväxt i storstadsregionerna ökar inte bara utrymmet för ekonomisktillväxt i andra delar av landet. Den gör det också lättare för storstädernaatt klara utbyggnaden av samhällsfunktionerna och bemästra miljöproblemen. Förhållandena är emellertid intedesamma överallt i storstadsområdena. Jag vill framhålla att det inte kan fåbli fråga om att generellt hålla tillbaka utvecklingen av näringslivet istorstadsområdena eller att dämpa tillväxten där på sådant sätt att man intefår en tillräckligt differentierad arbetsmarknad. Inte heller i dessa områdenär det önskvärt att industrisysselsättningen fortsätter att gå tillbaka på detsätt som har skett t. ex. i . Storstadsregionen har otvivelaktigtstora fördelar att erbjuda sina invånare i form av bl. a. en differentieradarbetsmarknad och ett väl kvalificerat serviceutbud. De krav som de enskildamänniskorna ställer på en arbetsmarknad som skall erbjuda såväl goda inkomstersom valmöjligheter förutsätter emellertid inte nödvändigtvis att arbetsmarknadenär mycket stor. Den yttre miljön är i regel bättre på mindre orter med enbegränsad arbetsmarknad. Erfarenheten visar dock att mindre orter ofta ärsårbara för både strukturförändringar och konjunktursvängningar. Det är ocksåsvårt att där upprätthålla en tillräckligt allsidig service. Ambitionerna måstedärför inriktas på att det skall finnas ett relativt betydande antal orter somär så pass stora att de ger människorna valmöjligheter och att de tål depåfrestningar som strukturförändringarna för med sig. En viss koncentration av insatsernaär en förutsättning för en decentraliserad ortsstruktur med utsikter att blibestående. Om de tillgänghga resurserna splittras på ett alltför stort antal ortersom var och en får en relativt svag arbetsmarknad och begränsad service kommerkonkurrenskraften gentemot de stora tätorterna att gå förlorad. Följden blir dåatt företagen bryter upp och människorna tvingas flytta från hembygden.Koncentratioiien till de tätast befolkade regionerna kommer då att fortsätta. I den allmänna debatten förekommer ibland tendenser attsöka skapa ett motsatsförhållande mellan storstadsregionerna ochövriga delar av landet. För min del vill jag kraftigt understryka attregionalpolitiken måste vara en välfärdspolitik för alla medborgare oavsett varde bor i vårt land. Det är visserligen en huvuduppgift för regionalpolitikenatt bistå de områden i landet som drabbas av sysselsättningsproblem.Målmedvetna insatser måste göras för att lösa dessa problem. Men det tär inteske sä att man skapar svårigheter för de människor som har sin sysselsättningoch utkomst i storstadsregionerna. En krympning av offentliga investeringar förservice eller minskat bostadsbyggande i storstadsregionerna är varken en möjligeller godtagbar metod att vända befolkningsströmmen och stärka näringslivet iandra delar av landet. heller kan man lösa problemen med bristande balansi sysselsättningen mellan olika delar av landet genom att vägra arbetslösa iavfolkningsbygder rätt till flyttningsbidrag när utkomst och sysselsättninginte kan erbjudas i hemregionen. För att sådana allmänna synpunkterpå regionalpolitiken som jag här har utvecklat skall kunna konkretiseras i etthandlingsprogram fordras ett fast planeringsunderlag. Redan vid uttalade statsmakterna att ett angivande av befolkningsramar för länenkunde tjäna som allmän vägledning för samhällsplaneringen. I själva verkettorde det förhålla sig så att vissa bedömningar av befolkningsutvecklingen ärett ofrånkomligt inslag i all samhällsplanering. Befolkningstal kan användassom riktpunkter i sådana sammanhang. Jag avvisar emellertid bestämt tanken skulle uppställa befolkningstal som orubbliga mål i den meningen att manförsöker låsa utvecklingen vid t. ex. oförändrad befolkningsnivå i varje läneller kommun. En politik med den innebörden är inte genomförbar. Jag vill ocksåunderstryka att planeringsunderlag i form av befolkningstal måste bestämmas medreservation för att vissa faktorer är svåra att bedöma i utgångsläget, t. ex.takten i den ekonomiska tillväxten och effekten på näringsstrukturen avförändringar i den internationella efterfrågan. För att befolkningsramar skallbli meningsfulla krävs en realistisk syn på utveckhngsmöjligheter ochutvecklingstendenser i de skilda regionerna liksom på de regionalpohtiska medelsom kan beräknas stå till samhällets förfogande. Ingen ansökan om lokaliseringsstödhar avvisats på grund av brist på medel. De sysselsättningseffektersom uppnåtts ger därför ett översiktligt mått på vad som harkunnat åstadkommas med direkt sysselsättningsskapande lokaliseringspolitisktstöd. Det finns all anledning att räkna med successivt förbättrade resultat avdenna stödverksamhet . De överväganden som pågår iinrikesdepartementet för att förbättra och bygga ut de lokaliseringspolitiskastödformerna är uttryck för en strävan att ge stödverksamheten största möjligaslagkraft. En utredning har dessutom tillsatts för att utreda behovetav nya och starkare medel att styra näringslivets regionala utveckling. Enligtsina direktiv skall denna utredning klargöra om etableringskontroll eller annatrestriktivt medel som t. ex. avgifter bör införas i främst storstadsområdena. tet övervägs inom vilka åtgärder somkan vidtas för att göra det nuvarande samrådet till ett bättre instrument föratt påverka företagens lokalisering. Den offentliga sektorns utbyggnad kommernaturligtvis också att vara ett oumbärligt medel för att påverkanäringslivets lokalisering och sysselsättningsstrukturen i landet. Med tanke på de medel som kommeratt stå till förfogande i den fortsatta regionala politiken finns det anledningatt räkna med att det skall vara möjligt att vända den negativa utvecklingen ide län som utsatts för stark folkminskning. Det vore emellertid fel att sökainge människorna den föreställningen att tillgängliga resurser också skulleförslå till att åstadkomma en betydande ökning av befolkningen i dessa län. Enlöftespolitik av detta slag skulle snabbt komma att korrigeras av verkligheten. 1 de förslag som chefen förinrikesdepartementet lägger fram är huvudalternativet förplaneringen i län som har sysselsättningssvårigheter på grund av regionalobalans att befolkningen där skall vara i stort sett oförändrad . Liksomhittills bör huvuddelen av regionalpolitikens sysselsättningsskapande insatserförbehållas de delar av landet som ingår i det allmänna stödområdet.Planeringen för övriga delar av landet bör inriktas på vad en prognos förutvecklingen rimligen kan innebära utan insats av speciella tillväxtfrämjandeåtgärder. Det utesluter inte att särskilda åtgärder liksom bör kunnakomma i fråga för att lösa akuta sysselsättningsproblem också där. 1 fråga omstorstadsområdena utgår förslaget från att bl. a. en något lägre framtidainvandring medför att inflyttningen dit i absoluta tal räknat underåterstoden av blir lägre än genomsnittet för . Den regionala planeringen måstebeakta att problemen skiftar starkt inom länen. En likartad välståndsutvecklingförutsätter därför en betydande differentiering av åtgärderna. Vissa typer avåtgärder måste kunna knytas till särskilda orter eller regioner. Den plan förutveckling av den regionala strukturen som chefen för inrikesdepartementetkommer att anmäla syftar till att möjliggöra detta. Därigenom förstärks ocksåeffekterna av den kommunindelningsreform som snart är genomförd. Förverkligande avhandlingsprogrammet förutsätter åtgärder som spänner över ett brett register.Det är åtgärder som berör många olika former av samhällsaktivitet som harbetydelse för den geografiska fördelningen av näringsliv och befolkning. Chefenför kommer att presentera dessa åtgärder i anslutningtill en redogörelse för länsprogrammen. För min del nöjer jag mig i dettasammanhang med att erinra om att åtskilliga av åtgärderna har en omedelbaraktualitet. Dels är det fråga om utredningar som har tillsatts ellerinom kort skall tillsättas. Jag har nämnt utredningen ometableringskontroll. Chefen för begär i dagbemyndigande att tillkalla en utredning som skall pröva grundläggandetrafikpohtiska problem och överväga vilka åtgärder som behövs för att få ensamhällsekonomiskt riktig utveckling av transportsektorn. utredningen blir de regionalpolitiska aspekterna av storvikt. Dels är det fråga om förslag som kommer att bli föremål för propositiontill innevarande år eller . Jag kan sammanfatta de viktigasteförslagen som med säkerhet kommer att kunna föreläggas inågra punkter: förslag till riksdag pågrundval av skatteutjämningsrevisio-nens förslag. förslag till riksdag pågrundval av förslag från delegationen för utlokalisering av statlig verksamhet. förslag till höstriksdagom ett system för vidgat informationsutbyte mellan företag och samhälle. förslag till höstriksdagom uppförande av ett koksverk i anslutning till . förslag till riksdag ominrättandet av ett industripolitiskt verk samt om ökat statligt stöd tillföretagareföreningarna. förslag till riksdag omlokaliseringsstöd till vissa slag av serviceverksamhet och turistanläggningar,förhöjt lokaliseringsbidrag i vissa fall i det inre stödområdet, förhöjtsysselsättningsstöd samt ändringar beträffande formerna för det obligatoriskalokaliseringssamrådet. förslag till riksdag pågrundval av industricentrautredningens förslag. förslag till riksdag omsystem för statsbidrag till icke lönsamma busslinjer. förslag till riksdag omdet fortsatta regionalpolitiska transportstödet. förslag till riksdag omsärskilda stödåtgärder i glesbygden i fråga om bl. a. sysselsättningsplanering, utbildning och stöd rill varuförsörjningen. Mellan den regionalpolitiska verksamheten och den fysiskaplaneringen finns ett klart samband. De bör ses som komplement till varandra närdet gäller att främja en god regional utveckling. Den fysiska planeringen har till uppgift att klarlägga förutsättningarna för och geanvisningar om användningen av våra naturtillgångar. Därför måste målsättningaroch beslut inom andra former för samhällsplanering, bl. a. inom regionalpolitiken,återspeglas i den fysiska planeringen. Men genom att den klarläggerförutsättningarna för användning av befintliga mark- och vattenresurserpåverkar den fysiska planeringen i sin tur inriktningen av regionalpolitiskaåtgärder Förberedelsearbetet för en fysiskriksplanering har bekräftat att det föreligger behov av att bättre överblickanaturresurserna och öka möjligheterna att styra hushållningen med dem. Dettorde vara en allmän uppfattning att en fortlöpande fysisk riksplanering meddenna inriktning är angelägen. En sådan planering bör mynna ut i riktlinjer förhushållningen med värdefulla naturtillgångar om vilka konkurrensen är storeller som är särskilt känsliga för miljöpåverkan. För att dessa riktlinjerskall få avsedd verkan fordras vissa organisatoriska åtgärder och ändringar ilagstiftningen som jag strax återkommer till. Det råder knapphet pånågra av våra mest värdefulla naturtillgångar. Trots att vårt land harlångsträckta kuster är det bara en mycket begränsad del av dem som är obebyggdoch allmänt tillgänglig för bad och rekreation. I fjällvärlden är tillgången påorörda mark- och vattenområden visserligen riklig men där gör sig ändå gällandeett behov av skydd för naturen. I konkurrensen om den mark som det råderknapphet på är industrin och fritidsbebyggelsen de intressen som har lättastatt hävda sig. Risken är påtaglig att konkurrensen går ut över det rörligafriluftslivet som för många människor är den enda möjligheten till kontakt mednaturen. De riktlinjer som bör fastställas för den fysiska riksplaneringenbör ta sikte på sådana naturtillgångar där rikssynpunkterna och den storaallmänhetens intressen har stor tyngd. Det gäller just kusterna, fjällvärldenoch vissa vattendrag. Riktlinjerna bör vara av skildaslag. För det första bör de innehålla allmänna direktiv för avvägningen mellanolika anspråk som riktas mot användningen av naturresurserna. Vidare bör deinnefatta en avgränsning av områden vilkas vetenskapliga och rekreativa värdenbedöms vara av sådan art att kraftverk, oljeraffinaderier, massafabriker ellerannan särskilt miljöstörande industri inte bör få förläggas dit. Även andrarestriktioner kan behöva uppställas i sådana områden främst för att tryggaallmänhetens tillgång till rekreationsmöjligheter. Ytterligare måsteriktlinjerna ge besked om vart man vill hänvisa sådan industri som jag harnämnt och vilka områden som bör reserveras för detta ändamål. Dessa riktlinjer bör eftervederbörlig riksdagsbehandling - bli vägledande för regering, myndigheter ochkommuner vid beslut om markanvändningen. Den fysiska planeringen är avgammalt en samhällelig angelägenhet. Redan genom byggnadslagstiftningersattes markägarens fria exploateringsrätt med en befogenhet för kommunernaatt genom planläggning bestämma var och när bebyggelse får komma till stånd.Detta gällde närmast bebyggelse i tätorter. Efter hand har samhällets möjligheter att bl a. i naturvårdens och friluftslivetsintressen verka för en lämplig bebyggelseutveckhng även utanför tätorternavidgats. När riktlinjerna för den fysiska riksplaneringen antagits kommer dettaemellertid inte att vara tillräckligt. bör principen vara att allbebyggelse skall föregås av en prövning av var och när den från allmän synpunktbör få komma till stånd. Chefen för lägger nu fram förslagmed denna innebörd. Han föreslår i samband därmed också ändringar i byggnads-och naturvårdslagstiftningens ersättningsregler, som kompletterar förra åretsreformer på marklagstiftningens område. Syftet med dessa förslag är attytterligare minska riskerna för markspekulation och opåkallad markvärdestegringoch att stärka samhällets ställning i miljövårdsplaneringen. De rikthnjer för den fysiskariksplaneringen som läggs fast under medverkan av måste fullföljas ien fortsatt planering. Denna planering bör i väsentliga delar utföras avkommunerna. Härom torde råda en betydande enighet. Med en sådan ordning kan manbygga på den största förtrogenheten med de lokala förhållandena och bäst säkraen medborgerlig förankring av planeringen. Enligt gällandebyggnadslagstiftning har staten redan nu ett visst inflytande över denkommunala planeringen. har emellertid staten fullföljt denna uppgifthuvudsakligen genom formell efterhandsgranskning av kommunala planer. För attsäkerställa att de i den fysiska riksplaneringen fastlagda riktlinjerna blirfullföljda måste staten tilldelas en mer aktiv roll i planeringen än tidigare.Det är med andra ord ofrånkomligt med en viss förskjutning av relationernamellan stat och kommun. Förskjutningen bör emellertid inte ske i riktning moten stel statlig kontroll eller styrning utan den bör i stället komma till uttrycki ett mer utvecklat samarbete mellan stat och kommun - ett samarbete där denprimära uppgiften för staten blir att ge underlagsmaterial för den kommunalaplaneringen i de delar denna behandlar frågor av riksintresse. I sista handmåste emellertid staten ha lagliga möjligheter att garantera att riksintressenblir tillgodosedda. Även de lagändringar och organisatoriska åtgärder sombehövs för detta ändamål ingår i de förslag som chefen för lägger fram. Vid prövningen av frågor omlokalisering av industri kommer, som jag har sagt, samhällets organofta in först på ett sent stadium i beslutsprocessen. Beträffande den särskiltmiljöstörande industrin förändras nu denna situation genom den fysiskariksplaneringen. Ett allsidigt översiktligt material samlas centralt som skallgöra det möjligt att från samhällets sida ta ställning till enskildalokaliseringsönskemål. Det är angeläget att ordningen för denkoncessionsprövning som ifrågavarande industri är underkastad anpassas till dennya situationen. Chefen för föreslår i sådant syfte vissaändringar i prövningsordningen som bl. a. innebär att regeringen övertaravgörandet i nu ifrågavarande lokaliseringsärenden. Därigenom markerasregeringens ansvar för att de riktlinjer som dragits upp i den fysiskariksplaneringen blir fullföljda. Den regional- och miljöpolitik somjag här har presenterat innebär att samhället får ett väsentligt ökat ansvarför näringslivets utveckling och för hushållningen med vissa mark- ochvattentillgångar. Det regionalpolitiska handlingsprogrammet och de åtgärdersom ansluter till detta innebär en komplettering av de centrala och regionalastatliga organens instrument för att påverka utvecklingen. Den fysiska riksplaneringenoch ändringarna i bl. a. byggnadslagstiftningen innebär också nya uppgifter fördessa organ. Men även kommunerna får ökat ansvar och vidgade befogenheter.Kommunerna kommer i fortsättningen att spela en framträdande roll både i denregionala utvecklingsplaneringen och i den fysiska riksplaneringen. Det är ennödvändig garanti för att verksamheten skall få bredast möjliga demokratiskaförankring. I relationerna mellan stat ochkommun betyder de förslag som läggs fram att centrala och regionala statligaorgan på vissa punkter får ett fastare grepp över samhällsverksamheten. Det äremellertid inte här fråga om ett motsatsförhållande mellan stat och kommun utanom en samverkan för gemensamma mål med ett vidgat ansvarsområde för bådaparter. Ett inslag av förstärkt inflytande på riksnivå är en ofrånkomligkonsekvens av tanken att välståndet bör fördelas rättvist mellan oUka regioner.En politik som syftar till att ge medborgare i olika delar av landet så långtmöjligt likvärdiga levnadsförhållanden kan inte förverkligas enbart genombeslut av kommunala organ. 1 relationerna mellan samhället ochdet privata näringslivet betyder reformerna nya uppgifter och ökadebefogenheter för både stat och kommun. Den verkliga innebörden av dennaförstärkning av samhällets inflytande är emellertid att de ekonomiska kraftermotverkas som strävar mot en koncentration av näringsliv och befolkning. Om manvill ge näringslivet i alla delar av landet utvecklingsmöjligheter och villutjämna regionala skillnader mellan människorna i fråga om sysselsättning ochinkomster är en sådan förstärkning av demokratiska samhälleliga organ den endaframkomliga vägen. Det långsiktiga arbetet förregional utveckling är ett led i en politik som syftar till att ge alla rätttill arbete, trygghet och god miljö. Det är en politik som ställer stora kravpå samhällssolidaritet och förutsätter en effektiv demokrati. De riktlinjer för regionalpolitikenoch för hushållning med mark och vatten som jag här har redogjort för börundersfällas för godkännande. Frågan om proposition i ämnet böranmälas när yttrande från lagrådet föreligger över vissa förslag som chefen förcivildepartementet kommer att begära remitterade dit. F. n. begränsarjag mig till att hemställa att vad jag här har anfört tas till protokollet. Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådetsövriga ledamöter hemställt bifaller Hans Kungl. Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet införHans Kungl. Höghet KronprinsenRegenten på den 20 oktober1972. Närvarande: statsministern ,statsråden , , , , , , ,, , , , , , , . Statsministern anför efter gemensamberedning med statsrådets övriga ledamöter. 1 anförande tillstatsrådsprotokollet för redogjorde jag för riktlinjernaför regionalpolitiken och för hushållningen med mark- och vattentillgångar.Senare samma dag anmälde cheferna för inrikes- och civildepartementen vissa, pådessa riktlinjer grundade förslag, vilka Kungl. Maj:t beslutade skulleföreläggas (bilaga 1 och 2). Chefen för anmäldedessutom förslag till ändringar i vissa lagar, bl. a. byggnadslagen (1947:385),över vilka förslag Kungl. Maj:t beslutade att, i vissa delar, inhämta lagrådetsyttrande (bilaga 2). Jag avslutade mitt anförande tillprotokollet för med att uttala att de riktlinjer förregionalpolitiken och hushållningen med mark och vatten för vilka jag sålundaredogjort, borde underställas för godkännande. Frågan ompropositionen i ämnet borde emellertid inte anmälas förrän yttrande frånlagrådet förelåg över de lagförslag som chefen för senaresamma dag skulle komma att begära remitterade dit. Detta yttrande har inkommit. På hemställan av chefen förcivildepartementet (bilaga 3) har Kungl.