prop · FV0392 · 1972-12-31 00:00:00 — Svårigheternablir än större om researrangören anlitar flera flygföretag för en resa.Kollegiet framhåller vidare att säkerheten bör ställas av det företag, som taremot förskott för resan, vilket inte flygföretaget gör. Utredningens förslag i fråga om de ändamål för vilkasäkerheten skall få användas godtas av nästan alla remissinstanser. Sverigesadvokatsamfund hyser dock starka betänkligheter mot att en påbörjad menavbruten resa skall kunna fullföljas med hjälp av garantimedel. Ettfullföljande av en avbruten resa fordrar nämligen i regel ögonblickligaingripanden på platsen. Detta förutsätter att en representant förresegarantinämnden finns tillgänglig där eller kan komma dit inom ett fåtaltimmar. En utbyggnad av nämndens organisation för att fylla dylika krav ter sigenligt samfundet helt orealistisk, särskilt med tanke på att de populäraresmålen ständigt skiftar. Därjämte kommer nämnden i sådana fall att ikläda sigfunktionen av researrangör. I en sådan situation är det, framhåller samfundet,tvivelaktigt om resenären har någon klagorätt till allmännareklamationsnämndens reseavdelning rörande resegarantinämndens faktiskaarrangemang. Därtill kommer att den ursprunglige arrangören och garantigivareninte har möjligheter att påverka resegarantinämndens dispositioner avgarantimedel och saknar klagorätt mot nämndens beslut. Mot bakgrundenav att förhållandet mellan resenär, researrangör och flygföretag är privaträttsligtförefaller det luftfartsverket principiellt något tveksamt att ge lagen detvidgade innehåll, som utredningen föreslår. Verket finner det naturligare attlåta resenären frivilligt teckna försäkring mot förlust, som kan åsamkas honompå grund av avkortad resa. RTS vändersig emot att garantimedlen skall kunna tas i anspråk även om en resa inställtseller avbrutits på grund av force majeure. Garantimedlen borde enligtorganisationens uppfattning endast få tas i anspråk då resa inställs elleravbryts på grund av bristande betalningsförmåga hos arrangören. bör det ursprungliga syftet att i första hand ge resenärernaett socialt betingat minimiskydd vidgas till att avse ett mer omfattandekonsumentskydd. Kollegiet tillstyrker därför utredningens förslag men anser attresenärerna även bör kunna få ersättning ur garantin för tillgodohavanden iform av presentkort hos en researrangör. Prop.1972: 92 22 understryker vikten av attgarantibeloppet får tas i anspråk även för resenärens fullföljande av sin resa.Härigenom minskas de negativa effekter en spolierad semester medför. Även socialstyrelsenbetonar vikten av att avbrutna resor får fullföljas enligt reseavtalet, om detkan ske till skälig kostnad. Det har nämligen inträffat, påpekar styrelsen,att hälsoresor för handikappade avbrutits efter endast oaktatresorna haft en planerad längd . Detta har medfört svåra ochmycket dyrbara konsekvenser för ekonomiskt svaga grupper. KO stöder också utredningens förslag i denna del ochframhåller att det är angeläget att de resenärer som på grund av en resekraschmåste resa hem efter endast en kort tids vistelse på semesterplatsen inteförsätts i en sämre situation än de som över huvud taget inte kommer i väg. Scanair och airways framhåller att om hotell ochrestauranger skall få ersättning ur garantimedel för att resenärerna skall fåfullfölja sina avbrutna resor i konsekvens härmed även flygföretagen borde fåersättning för hemtransporten av resenärerna. Genom den nya lagstiftningens utvidgning beträffandeomfattningen av de anspråk, som kan riktas mot den som ställt säkerhet, kommervid en eventuell resebyråkrasch en större andel av säkerheten att behöva tas ianspråk än vid den nu gällande provisoriska lagstiftningen, påpekar . Detta synes framförallt, framhåller förbundet,gälla resegarantins omfattning vid force majeure, Med hänsyn till detta kan denrelativa säkerhet försäkringsbolagen begär av den som är pliktig att ställasäkerhet behöva ökas, vilket framförallt för ej välkonsoliderade företag ochför nystartade företag kan innebära ett försvårande av marknadsföringen påsällskapsreseområdet. 5.1 Lagstiftningens allmänna uppläggning Frågan om lagstiftning rörande sällskapsresor har underefterkrigstiden varit aktuell . Ar 1967 tillkom lagen omställande av säkerhet vid sällskapsresa till utlandet. Denna lag, som allmäntkallas resegarantilagen, innebär i huvudsak att researrangör är skyldig attställa en säkerhet, vilken får tas i anspråk för återbetalning till resenärerna,om en resa inställs, och för resenärernas uppehälle och återfärd, om en resaavbryts. Syftet med dessa regler är att ge resenärerna ett socialt betingat minimiskyddoch att undanröja de missförhållanden som ofta förekommit i samband med s. k.reseskandaler. I samband med resegarantilagens tillkomst anfördes attlagen kunde väcka principiella betänkligheter från näringsfrihetssynpunkt.Införandet 1972: 92 23 av skyldighet för reseföretag att ställa säkerhet varnämligen ett avsteg från den näringspolitiska linje, som följts under senare åroch som syftar till så fri konkurrens som möjligt mellan näringsutövare. Medhänsyn till att lagstiftningen innebar en nyhet på det näringsrättsligaområdet, förordade dåvarande chefen för i prop. 1967: 106,att den skulle tas upp till förnyad prövning, sedan man haft tillfälle attstudera verkningarna. Lagens giltighetstid begränsades på grund därav till femår. Resegarantiutredningenhar avgett ett betänkande om lagens verkningar och behovet av enfortsatt lagstiftning på området. Av betänkandet framgår, att lagen medfört ensanering på sällskapsresemarknaden och att erfarenheterna i övrigt av lagens tillämpningvarit goda. Några nyetableringshindrande och konkurrensbegränsande verkningarav större betydelse synes lagen inte ha haft. Utredningen föreslår attsällskapsresorna också i fortsättningen skall vara underkastade en regleringav samma principiella innebörd som den nuvarande. Förslaget har fått ettövervägande positivt mottagande vid remissbehandlingen. Även jag delaruppfattningen att resenärerna liksom bör garanteras skydd genomlagstiftning av denna art. Vadbeträffar lagstiftningens utformning har utredningen i korthet berört tvåalternativ till det nuvarande systemet, som kräver, att för varje arrangörställes individuell garanti. Det ena alternativet bygger pä tanken omfondbildning en för hela branschen gemensam fond skulle upprättas och detandra bygger på försäkringstanken. Utredningen har emellertid inte närmareutrett verkningarna av sådana andra system utan föreslår att det nuvarandesystemet behålls tills vidare och får ligga till grund för en permanentlagstiftning. De flestaremissinstanserna ansluter sig till utredningens förslag om en permanent lagutformad med gällande lag som grund. Några instanser anser dock att man nuendast bör förlänga den gällande lagen någon tid för att få tillfälle attytterligare utreda utformningen av lagstiftningen. Vid en sådan kompletterandeutredning bör man enligt kommerskollegium och SPK bl. a. undersöka om inte enkombination av det nuvarande systemet och ett system med en gemensam garantifonduppbyggd genom avgifter på resorna vore att föredra. Dealternativa förslag som sålunda skisserats avser inte omfattningen av skyddetför resenärerna utan den mera tekniska frågan om olika metoder förfinansiering av garantisystemet. Genomförandet av en ny resegarantilagstiftningbör enligt min mening inte fördröjas av ytterligare utredningar i denna fråga.Jag anser därför att utredningens förslag nu bör läggas till grund förlagstiftning. Eftersom lagregleringen framstår som erforderlig underöverskådlig tid och något behov av ytterligare en provperiod inte kan ansesföreligga, delar jag även utredningens uppfattning att lagen bör bli permanent. Prop.1972: 92 24 Vadjag nu har anfört hindrar inte att de förslag till ändrad utformning avgarantisystemet som har berörts prövas närmare. Jag avser att i lämpligform ta upp frågan om en sådan utredning. Demissförhållanden som föranledde gällande lagstiftning hänförde sig inte inämnvärd utsträckning till sällskapsresor inom . Ett fallissemang, somdrabbade resenärer i de nordiska länderna, medförde ej heller samma problem,som om händelsen berörde resenärer i ett utomnordiskt land. Lagstiftningenbegränsades därför till att avse resor till utomnordiska länder. Lagen har kommit att fåsin största betydelse när det gällt återbetalning av medel, som erlagts fördeltagande i sällskapsresa som blivit inställd. Utredningen anför att det inteär ovanligt att en researrangör anordnar resor till såväl inomnordiska som utomnordiskaresmål och att det i händelse av en resebyråkrasch i sådant fall framstår somorättvist att de som förskotterat en inomnordisk resa inte får ersättning ur garantimedlen.Utredningen föreslår därför att lagen utvidgas till att omfatta även resor inomNorden, dock endast sådana i vilka ingår minst tre övernattningar. Som en följdav detta förslag anför utredningen även att skyldigheten att ställa säkerhetbör begränsas till att avse resor som helt eller delvis marknadsförs i Sverige.Genom denna begränsning skulle sällskapsresor som vanligtvis uteslutande avserutländska turisters besök i ej omfattas av lagstiftningen. Flera remissinstanseranför emellertid att något behov av den föreslagna utvidgningen i fråga omresor inom inte har gjort sig gällande. SPK framhåller också attutvidgningen skulle försvåra nyetablering inom resebranschen. Jag finner liksom de nuangivna remissinstanserna att tillräckliga skäl inte anförts för den föreslagnautvidgningen av lagens tillämpningsområde. Varken av utredningens redogörelseför verksamheten vid under åren1968 1971 eller av betänkandet i övrigt framgår att problemen ökat i nämnvärd omfattning såvitt gäller sällskapsresor inomNorden. Det är också av värde att ett visst utrymme finnes för nyetablering avreseföretag, som kan bygga upp sin verksamhet utan att belastas med tvånget attställa säkerhet. I fråga om resor inom synes detta kunna ske utan attkonsumentintresset åsidosätts. Jag anser därför att lagstiftningen inte helleri fortsättningen bör Wi tillämplig på sådana resor. Prop.1972: 92 25 5.3 Agentsskyldighet att ställa säkerhet Enligtnu gällande lag skall den som yrkesmässigt eller eljest i förvärvssyfteförsäljer, utbjuder eller eljest förmedlar sällskapsresor med färdmål utanförNorden ställa säkerhet endast om resorna anordnas utomlands. I sådana fall kannämligen inte anordnaren åläggas skyldighet att ställa säkerhet. Utredningen föreslår attagent i fortsättningen alltid skall vara skyldig att ställa säkerhet försällskapsresor, som han erbjuder resenärerna, oavsett om resorna anordnas i Sverigeeller utomlands. Agenten skall enligt förslaget vara skyldig att ställa dennasäkerhet även om arrangören ställt garanti för samma resa. Agents säkerhetskall dock inte få tas i anspråk, om av anordnare ställd säkerhet fårutnyttjas. Utredningens ställningstagandebetingas främst av att det ibland förekommit att en agent tagit uppförskottsbetalning för en resa utan att ha rätt till det och att resenärensedan av arrangören vägrats medfölja på resan på grund av att agenten, somkanske kommit på obestånd, ej inlevererat förskottsbetalningen. I en sådansituation kan resenären inte få ersättning ur arrangörens garanti och kandärför komma att förlora det han betalat till agenten. För resenären är detofta svårt att i förväg skydda sig mot en sådan förlust, eftersom det kan varavanskligt att bedöma agentens solvens och det dessutom inte alltid är så lättatt avgöra om företagaren, som säljer resan, uppträder som agent eller som anordnare. Det övervägande antaletremissinstanser biträder utredningens förslag i denna del. Även jag anser attskyddet för resenärerna behöver förstärkas genom att agenterna blir skyldigaatt alltid ställa säkerhet för de resor de tillhandahåller. Om skyldigheten föragent att ställa säkerhet får den omfattning utredningen föreslår ochmöjligheterna att utnyttja säkerheten begränsas till de fall då säkerhet somställts av anordnare inte får tas i anspråk, torde garantibeloppet föragenterna kunna sättas jämförelsevis lågt. Kostnaderna för garantin blir då ejsärskilt betydande. Under sådana förhållanden bör det inte möta någrabetänkligheter av betydenhet från näringsfrihetssynpunkt att utvidga agentsskyldighet att ställa säkerhet. Jag biträder således utredningens förslag såvälbeträffande omfattningen av agents skyldighet att ställa säkerhet sombeträffande reglerna om denna säkerhets ianspråktagande. Enligtgällande rätt avses med sällskapsresa sådan resa, som utformats för en underåtminstone någon del av resan sammanhållen grupp av resenärer. Utredningenanser att såväl begreppet "sällskapsresa" som defini- 1972: 92 26 tionen av begreppet bör bibehållas i lagen. Emellertidföreslår utredningen att med sällskapsresor skall likställas s. k. allt-i-ett-resor.Remissinstanserna har inga invändningar mot detta förslag. I några remissyttrandenbetonas dock att sådana resor som specialkoraponerats för varje särskildresenär icke skall omfattas av lagstiftningen. Även jag anser att begreppet "sällskapsresa" mednu gällande definition bör bibehållas i lagtexten och att en allt-i-ett-resabör likställas med sällskapsresa i den mån allt-i-ett-resan inte specialkomponeratsför resenären i fråga. Den säkerhet anordnare och i förekommande fall agentenligt gällande lag har att ställa skall gälla ett belopp, somkommerskollegium med hänsyn till reserverksamhetens art och omfattningbestämmer. Säkerheten skall i princip gälla ett belopp som motsvarar deekonomiska förpliktelser företagaren åtagit sig, dock minst 200 000 kr.Kollegiet får emellertid, om synnerliga skäl föreligger, fastställa säkerhetentill lägre belopp än . eller helt efterge kravet på säkerhet. Utredningen föreslår ingen principiell ändring beträffandesäkerhetens storlek såvitt gäller de företagarkategorier, som redan enligtgällande lag är skyldiga att ställa garanti. För agent som försäljer, utbjuderoch förmedlar här i riket anordnad resa, som omfattas av garantiskyldigheten,föreslår utredningen att säkerhet skall gälla för . Vidfastställande av anordnares säkerhet bör kommerskollegium, påpekarutredningen, även beakta anordnarens åtaganden som agent. Omvänt skall agentssäkerhet gälla även för resor som agenten, utan att ha anmält detta förkollegiet, själv anordnat. Vidare föreslår utredningen att kommerskollegium skall fåvidgade möjligheter att fastställa säkerheten till lägre belopp än minimibeloppeteller att helt efterge kravet. Det övervägande antalet remissinstanser framför inte någraerinringar mot utredningsförslaget i förevarande del. NO förordar emellertidatt något minimibelopp inte anges i lagen, och ett par remissinstanser anseratt minsta belopp för agentsäkerhet bör kunna sättas betydligt lägre än enligtutredningens förslag. Gällande regler om säkerhets storlek synes inte ha medförtnågra olägenheter av betydenhet. Jag delar utredningens mening att säker hetenäven i fortsättningen för att resenärerna i en krissituation skall få effektivhjälp bör gälla för belopp som motsvarar företagarensekonomiska åtaganden. Liksom bör anordnare av sällskapsresa och agentför utom riket anordnad resa ställa säkerhet för . Säkerhetenbör avse även anordnares åtaganden som agent och vice versa. Prop.1972: 92 27 Densäkerhet som agent enligt vad jag tidigare anfört (avsnitt 5.3) skall ställaför inom riket anordnad resa avser att täcka en såvitt man kan bedömaförhållandevis ganska obetydlig risk, eftersom vanligtvis av anordnare ställdsäkerhet torde finnas beträffande resan i fråga. I likhet med utredningenanser jag dock att även för denna företagarkate-ori ett visst minsta belopp börbestämmas för säkerheten. Detta belopp kan lämpligen såsom utredningenföreslagit anges till . Genom att minimibeloppet sätts så högt tordesäkerheten'oftast komma att räcka till även för ersättningar i samband medenstaka resor som agenten, utan att underrätta kommerskollegium, själv kan haanordnat. Kommerskollegimn har vidtillämpningen av gällande lag som regel bestämt säkerheten till belopp under200 . endast när vederbö-randes huvudsakliga verksamhet ej fallit underresegarantilagen utan bestått i andra aktiviteter, såsom t. ex. reguljärbusstrafik. Däremot har enbart den omständigheten att en verksamhet varit avringa omfattning inte betraktats som ett synnerligt skäl att sätta kravet påsäkerhet lägre än . Om resegarantilagen får den utformning som jagföreslagit imder 5.3, torde behovet av undantag från bestämmelsen omminimibelopp öka. Jag förordar därför i likhet med utredningen attkommerskollegium får något friare händer att underskrida minimibeloppet genomatt i lagen orden "synnerliga skäl" byts ut mot "särskildaskäl". 5.6Rätt för flygföretag att ställa säkerhet Flygföretagsom erhållit tillstånd till charterflygning av luftfartsverket måste ombesörjabåde uttransport och hemtransport av resenärerna. Vid en resebyråkrasch kan mandärför räkna med att flygföretaget ombesörjer resenärernas hemresa utan kostnadför resenärerna oavsett om researrangören betalat hem transporten eller ej.Researrangörens säkerhet behöver då inte tas i anspråk för denna kostnad.Garantibeloppet bestäms dock med beaktande av att även ifrågavarande kostnadskall täckas av säkerheten. Utredningen antar att detibland kan ställa sig billligare för flygföretaget än för reseföretaget attställa säkerhet för den del av resan som avser hemtransporten. Dennakostnadsminskning skulle kunna bli av värde för konsiunenten anser utredningen.Den föreslår därför att flygföretag frivilligt skall få ställa säkerhet förresenäremas hemresa och att anordnarens säkerhet i sådant fall skall få minskasmed motsvarande belopp. Den av flygföretaget ställda säkerheten skall enligtförslaget få tas i anspråk endast för betalning av resenärernas hemresa. Olikameningar framförs i remissyttrandena angående utredningens förslag iförevarande del. Flertalet remissinstanser ansluter sig visser- Prop.1972: 92 28 ligentill förslaget eller lämnar detta utan erinran, men några anser att det börvara en skyldighet för flygföretagen att ställa säkerhet. åter hävdar att flygföretagen ej bör få ställa frivilliggaranti, därför att en sådan ordning i hög grad komplicerar handläggningen avresegarantiärendena hos kollegiet. Enligt min mening börlagen få en sådan utformning att den blir enkel att tillämpa. Således bör maneftersträva att garantibeloppens storlek ändras så få gånger som möjligt underåret. Om man inför en regel av den innebörd utredningen här föreslår, kommerkommerskollegium att behöva ompröva anordnarens säkerhet inte bara när anordnarenökar eller minskar sin produktion i mer betydande omfattning utan också när anordnarenövergår till att anlita andra flygföretag eller ändrar fördelningen av sinproduktion mellan olika flygföretag. Därtill kommer att flygföretaget även kantänkas komma att ändra sitt garantiåtagande , vilket också ledertill att anordnarens garanti måste omprövas. De nackdelar det föreslagnasystemet således kan medföra synes inte uppvägas av de fördelar konsumenten måhändaskulle ktmna få ifall flygföretag ges möjlighet att frivilligt ställa säkerhet.Under sådana förhållanden är jag inte beredd att föreslå en regel av angiveninnebörd. Denställda säkerheten får enligt gällande lag tas i anspråk för återbetalning avmedel som erlagts för sällskapsresa som blir inställd och i fråga om påbörjadmen icke avslutad resa för bekostande av resenärernas uppehälle i utlandet ochderas återresa. Däremot får i princip garantimedlen inte användas för attfullfölja avbruten resa i enlighet med programmet eller för att kompenseraresenär för att en resa avkortats. När kostnadsskäl talat för att resenäreninte borde resa hem , har medlen dock i många fall kunnat utnyttjas såatt resenären fullföljt sin resa eller fått den avkortad endast obetydligt. Enhgt utredningens förslagskall säkerheten liksom få användas för återbetalning av medel som erlagtsför resa som blir inställd. Utredningen föreslår dock det tillägget i lagtextenatt ersättning skall utgå även för resa "som icke koimner tillstånd". Härigenom skulle lagen täcka även fall där resan icke blir av mendär man inte kan säga att resan inställs. Vidare föreslår utredningen attavbrutna resor i första hand skall få fullföljas i huvudsakligöverensstämmelse med vad som avtalats, om det kan ske för skälig kostnad. Iannat fall skall på samma sätt som garantimedlen få användas för utgifternaför resenäremas uppehälle och återresa samt därjämte för skälig ersättningtill resenärerna för värdet av de förmåner de gått miste om genom resans avkortning. Prop.1972: 92 29 Majoritetenav remissinstanserna godtar utredningens förslag i denna del. Sverigesadvokatsamfund uttalar dock starka betänkligheter såvitt gäller förslaget atten påbörjad men avbruten resa skall få fullföljas med hjälp av garantimedel.Den föreslagna ordningen medför, framhåller samfundet bl. a., attresegarantinämnden ikläder sig funktionen som researrangör och att nämndensorganisation måste utvidgas i en omfattning som ter sig helt orealistisk. Jag delar uppfattningenatt det skydd som lagen ger resenärerna i samband med att en resa avbryts börförstärkas. Detta står helt i överensstämmelse med lagens allmänna syfte attge allmänheten ett socialt betingat minimiskydd. I och för sig vore detönskvärt att resenärerna alltid skulle ha rätt att fullfölja en avbruten resamed hjälp av garantimedel. Det är emellertid också av stor vikt attregelsystemet är så enkelt som möjligt och inte vållar alltför stora problemvid den praktiska tillämpningen. Om man inför regeln att säkerheterna får tas ianspråk för att resenärerna skall få fullfölja en avbruten resa enligt detuppgjorda programmet, kan svåra tillämpningsproblem befaras. Således torde enberedskapsorganisation av betydande omfattning behöva byggas upp, om man skallklara de problem som kan uppstå på platsen i samband med att man skall sökafullfölja en avbruten resa. Vidare kommer resegarantinämnden att ställas införden vanskliga uppgiften att avgöra huruvida en resa skall fullföljas när någoneller några eller kanske flertalet av resenärerna önskar avbryta resan. Vidarekan erinras om att redan det nuvarande systemet i praktiken inneburit att deresenärer, som befunnit sig utomlands när en resa avbrutits, vanligtvis fåttfullfölja resan eller fått den avkortad med högst . På grund avreglernas utformning har denna praxis varit möjlig utan att sådana problem uppkommit,som enligt vad anförts skulle följa med en generell regel om rätt attfullfölja en avbruten resa. Jag utgår ifrån att denna praxis inte kommer attändras. Däremot bör inte som princip gälla att resor skall få fullföljas medhjälp av garantimedel. Emellertidkan resenärernas behov av skydd vid avbruten resa tillgodoses på annat sätt.Den väsentliga svagheten i de nuvarande reglerna kan nämligen undanröjas genomatt resenärerna får gottgörelse av garantimedel för vad de förlorar genomresans avkortning. Jag förordar därför att reglerna byggs ut så, attsäkerheterna vid avbruten resa får tas i anspråk förutom för resenärernasuppehälle och återresa för skälig ersättning för värdet av de förmåner degått miste om. Iövrigt biträder jag utredningens nu berörda förslag. Sammanfattningsvisförordar jag alltså att ersättning skall utgå ur garantimedlen dels för resasom inställs eller eljest inte kommer till stånd, dels vid påbörjad men inteavslutad resa för utgiftema för resenärernas uppehälle och återresa, delsdärjämte för skälig ersättning till de rese- 3 1972.1 saml. 1972: 92 30 närer,vilkas resor avkortats, motsvarande värdet av de förmåner de gått miste om. Jagvill i detta sammanhang tillägga att det inte finns någon anledning att, somen remissinstans ifrågasatt, frångå den nuvarande grundsatsen attgarantimedlen skall kunna tas i anspråk även då en resa inställs eller avbrytspå grund av en omständighet, som kan betecknas som force majeure.