prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — Verkställigheti skall också äga rum när den främmande staten avslår framställningeneller meddelar att den avstår från att verkställa påföljden eller meddelar attverkställighet inte kan äga rum i den staten. 11.2 medför visserligen avsägelse att verkställigheten återgår till denanmodande staten endast om den staten samtycker. Det har emellertid syntsrimligt att ett meddelande från den anmodade staten att den vill avsäga sigverkställighet automatiskt bör föranleda att återtar verkställigheten.Det kan nämligen inte under några förhållanden vara i den dömdes intresse framtvingar verkstäUighet i en stat som har deklarerat att den inte villverkställa påföljden. Attverkställigheten skall återgå till om den inte kan äga rum i denfrämmande staten är självklart. Det förtjänar framhållas att i ett sådant fallden främmande staten enligt art. 11.2 (b) är skyldig att avstå frånverkställighet, om en begäran härom görs från svensk sida. Dennaparagraf har sin motsvarighet i 28 § promemorieförslaget. Konventioneninnehåller i art. 25 vissa bestämmelser om förfarandet när framställning omverkställighet av utevarodom har gjorts och den 1972: 98 136 dömdeanför opposition samt begär att oppositionen skall prövas i den dömande(anmodande) staten. I förevarande paragraf har tagits upp häremot svarandebestämmelser för det fall att framställning har gjorts enligt 26 § omverkställighet i annan konventionsstat av svensk utevarodom varmed enligt 4§ andra stycket avses även strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot och den dömde har anfört opposition samt begärt att oppositionen skall prövasvid svensk domstol. Isådant fall skall enligt första stycket första punkten av denna paragraf R.Agöra ansökan hos rätten om förhandling för prövning av den dömdes talan. Ifråga om förhandlingen vid rätten gäller enligt andra punkten bestämmelserna i21 § första stycket och andra stycket första punkten. Avvisasoppositionen, skall enligt andra stycket behörig myndighet i den främmandestaten underrättas därom genom försorg, sedanavvisningsbeslutet har vunnit laga kraft. Itredje stycket meddelas bestämmelser för det fall att domstolen upptar oppositionentill saklig prövning. Domstolen skall i sådant fall undanröja utevarodomen ochpå nytt pröva frågan om ansvar för den gärning som avses med denna dom.Framställningen om verkställighet i den främmande staten förfaller automatiskt.Rörande sakens handläggning inför domstolen gäller omrättegången i brottmål. Prövningen skall alltså äga rum vid huvudförhandling.Om domstolen fäller den tilltalade till ansvar och på nytt ådömer honompåföljd, kan givetvis frågan om verkställighet av denna påföljd i främmandestat aktualiseras på nytt. Den frågan får emellertid då bli föremål för en heltny prövning enligt 26 §. Förevarandeparagraf är tillämplig endast i de fall då framställning har gjortsom verkställighet av svensk utevarodom i annan konventionsstat. Detta framgårav hänvisningen i första stycket tUl "förordnande som avses i 2 § förstastycket". Ingenting hindrar dock att Kungl. Maj:t i samband medförordnande enligt 2 § andra stycket med anledning av överenskommelse medicke-konventionsstat gör paragrafen tillämplig också i förhållande tUl sådanstat, därest överenskommelsen innehåller mot art. 25 i konventionen svarandebestämmelser om utevarodomar. Dennaparagraf motsvarar 29 § promemorieförslaget. OmSverige har begärt eller förklarat sig ämna begära verkstäUighet i annankonventionsstat av här i landet ådömd påföljd, kan enligt art. 32 ikonventionen den dömde anhållas eller häktas i den främmande staten. GäUerframställningen en utevarodom (inkl. strafföreläggande eller föreläggande avordningsbot) kan den dömde anföra opposition och be- gäraatt denna skall prövas i . I så fall skall han enligt art. 34.1överföras till för att närvara vid sådan förhandling för den prövningav hans talan som avses i 30 § departementsförslaget. 34.2 måste i sådant fall den dömde friges senast när han till följd avtvångsåtgärder har varit berövad friheten här i landet eller i den främmandestaten motsvarande den tid som i utevarodomen bestämtsför frihetsberövande påföljd. Idenna paragraf har upptagits en på nu angivna föreskrifter i konventionengrandad bestämmelse. Denna skiljer sig från promemorieförslaget därigenom atti förevarande paragraf har angetts att den dömde skall anses som anhållen iSverige från den tidpunkt då han anländer hit, om han då är anhållen ellerhäktad genom ett utländskt beslut. Det föreskrivs vidare att i fråga om hansfrihetsberövande därefter gäller de allmänna reglerna om anhållande ochhäktning i 24 kap. RB. För det fall att utevarodomen (föreläggandet) avserendast böter innebär bestämmelsen att den dömde i allmänhet skall frigesomedelbart efter det att han har överförts från den främmande staten. Det tordeemellertid bara undantagsvis bli aktuellt för den främmande staten att isådant fall ingripa med tvångsåtgärd som innebär frihetsberövande. Bestämmelseni art. 34.2 att frihetsberövandet skall upphöra också i fall då "denanmodande staten ej gör framställning om verkställighet av ny dom" tordeinte kräva någon särskild motsvarighet i svensk lag. Om nämligen oppositionenprövas och leder till att påföljd ådöms genom ny dom, kommer antingen den dömdeatt friges i samband med domen eller också förordnande att meddelasatt han i häkte skall avbida att domen vinner laga kraft. I det senare falletverkställs domen när domen vinner laga kraft, vilket i sin turinnebär att frihetsberövandet på grund av tidigare beslut om tvångsåtgärdupphör. Ilikhet med vad som gäller i fråga om 30 § kan förevarande paragraf genom Kungl.Maj:ts förordnande med anledning av överenskommelse med icke-konventionsstatbli tillämplig också i förhållande till sådan stat. Dennaparagraf, som har sin motsvarighet i 30 § promemorieförslaget, innehåller ens. k. specialitetsregel till skydd för den som kallas till domstolsförhandlingi efter anförd opposition mot utevarodom som man från svensk sida harbegärt att få verkställd i annan konventionsstat. Paragrafen grundas på art.35 i konventionen och har viss motsvarighet i 23 § departementsförslaget,vilken avser fall då någon som är berövad friheten i annan konventionsstatöverförs till för verkställighet av dom meddelad i den staten. Densom har kallats till domstolsförhandling i med anledning avoppositionstalan får enligt förevarande paragraf inte lagforas eller Prop.1972: 98 138 berövasfriheten här för brott som han har begått innan han lämnade den främmandestaten, om han inte samtycker därtill. Han förlorar dock sin immunitet i dettaavseende, om han friviUigt stannar i frånden dag rätten meddelade dom eller beslut med anledning av hansoppositionstalan. Han åtnjuter inte heUer sådan immunitet, om han efter att halämnat återvänder hit utan att på nytt vara kaUad till förhandling medanledning av oppositionstalan. Dennaparagraf motsvarar 31 § promemorieförslaget och grundar sig i första hand påart. 43 i konventionen. Berördakonventionsbestämmelse reglerar den dömdes överförande från den anmodandestaten tUl den anmodade staten för verkställighet av frihetsberövande påföljd ifall då framställning om sådan verkställighet har bifallits och den dömde ärberövad friheten i den anmodande staten, dvs. när verkställighet redan harpåbörjats där eller den dömde är häktad i avbidan på att domen vinner lagakraft. I sådant fall skall den dömde i princip överföras till den anmodadestaten. 31 § promemorieförslaget innehåller en med konventionsbestämmelsenöverensstämmande föreskrift om överförande från till främmande stat avden som skall undergå verkställighet av frihetsberövande påföljd i sådan statoch är berövad friheten här i landet. Emellertid torde det vara nödvändigt attmeddela föreskrift om den dömdes överförande till den främmande staten förverkställighet av frihetsberövande påföljd också i fall då den dömde är på frifot men ändå uppehåller sig i . Eftersom nämligen den här ådömdapåföljden enligt 29 § departementsförslaget inte får verkställas i Sverigesedan framställning om verkställighet i främmande stat har bifallits, skulleannars den dömde i ett sådant fall kunna helt undandra sig verkställighet genomatt uppehålla sig i , om inte framställningen återkallas, låt vara atthan kanske i vissa fall kan avlägsnas ur landet med stöd avutlänningslagstiftningen. Men det är inte säkert att framställningen böråterkallas, och i varje fall bör inte svenska myndigheter vara i entvångssituation i det hänseendet. I första stycket avförevarande paragraf av departementsförslaget har därför tagits uppbestämmelser om överförande till "verkställighetslandet" av den somdömts till frihetsberövande påföljd i fall då den dömde är berövad friheten häri landet eller eljest uppehåller sig här. Den dömde skall i princip överförasså snart den främmande staten har bifallit framställningen om verkställighet.I enlighet med vad jag har anfört i den allmänna motiveringen har emellertidför det fall att verkställigheten skall överflyttas på grund av Kungl. Maj:tsförordnande enligt 3 § Prop.1972: 98 139 somytterligare förutsättning för den dömdes överförande föreskrivits, att denfrämmande staten utfäst sig att med de begränsningar som kan följa av ettredan lämnat medgivande enligt 34 § departementsförslaget bereda den dömdesamma skydd mot frihetsinskränkningar med anledning av tidigare begånget brottsom enligt 23 § departementsförslaget skall beredas den som överförs hit förverkställighet av utomlands ådömd frihetsberövande påföljd. Detkan tänkas, att den främmande staten, efter det att den en gång har bifallit enframställning om verkställighet, senare meddelar att den av något skäl villavstå från att verkställa påföljden. Som jag har angivit vid 29 § återgår isådant fall verkställigheten automatiskt till . Om den främmande statenavstår från verkställigheten innan den dömde ännu överförts till dess områdeskall han följaktligen inte därefter överföras dit. I andra stycket avförevarande paragraf har tagits upp bestämmelse härom. Ifråga om förfarandet vid överförande av den dömde tUl främmande stat enligtdenna paragraf torde i princip samma regler böra gälla som för motsvarande fallär tillämpliga enligt den nordiska verkställighetslagstiftningen. Enligt 4 §tillämpningskungörelsen (1963: 194) till NVL åligger det kriminalvårdsstyrelsenatt ombesörja överförandet i fall då fängelsestraff enligt NVL skallverkställas i annat nordiskt land och kan styrelsen därvid påkalla biträde avpolismyndigheten i den ort där den dömde uppehåller sig. För nu ifrågavarandefall bör motsvarande bestämmelser meddelas i tillämpningsföreskrifter till dennya lagen. Dennaparagraf saknar motsvarighet i promemorieförslaget. I enlighet med vad som haruttalats i den allmänna motiveringen ges i paragrafens första stycke enföreskrift om att Kungl. Maj:t i vissa fall kan ge sitt samtycke till att denanmodade staten inskrider mot den dömde med anledning av brott som har begåttsinnan han överfördes dit för verkstäUighet. Bestämmelsen bygger på art. 9 ikonventionen och har viss motsvarighet i 24 § allmänna utlämningslagcn. Skyldighetatt lämna begärt samtycke föreligger i vissa fall gentemot konventionsstat ochkommer således i motsvarande fall att föreligga också gentemot annan stat, medvilken ingår överenskommelse, som i detta hänseende grundar sig påkonventionens bestämmelser. Det gäller enligt art. 9.1 (a) i fall då det brottsom åtgärden avser är sådant att en begäran om utlämning hade kunnat bifallaseUer hinder mot ut-lämningen skulle ha mött enbart på grund av det ådömdastraffets längd. För del innebär detta, alt samtycke måste ges dels ifall då förutsättningar för utlämning skulle ha varit för handen enligttillämpliga bestämmelser i vår utlämningslagstiftning, dels när det ådömdastraffets längd understiger fängelse (4 § allmännautlänningslagen) Prop.1972: 98 140 men övriga förutsättningar för utlämning skulle haförelegat Det betyder å andra sidan att det i förhållande till en utomnordiskstat aldrig föreligger skyldighet att lämna samtycke då enligt svensk lag intekan följa fängelse på det brott som avses med begäran omsamtycke. I fråga om andra stycket, som har förebild i 18 § andrastycket allmänna utlämningslagcn, hänvisar jag till vad jag har anfört i denallmänna motiveringen. Denna paragraf motsvarar 32 § promemorieförslaget. I överensstämmelse med vad som har anförts i den aUmännamotiveringen har i denna paragraf intagits föreskrift om att forum i mål ellerärende enligt denna lag är . Denna paragraf har sin motsvarighet i 33 §promemorieförslaget. I första stycket föreskrivs, att böter som bestäms erUigtdenna lag samt pengar eller annan egendom som förverkats med stöd av lagen tillfallerkronan. Bestämmelsen motsvarar art. 47.1 i konventionen. I anslutning tillbestämmelsen i art. 47.2 har i andra punkten av förevarande lagram tagits uppföreskrift att om föremål förklarats förverkat (enligt 14 § andra stycket)Kungl. Maj:t kan på begäran av den stat som har gjort framställning omverkställighet av förverkandebeslutet förordna att föremålet skall återsändastill den staten. I enlighet med vad som har anförts i den allmännamotiveringen föreskrivs i andra stycket att böter som bestämts enligt dennalag inte får förvandlas. Denna paragraf saknar motsvarighet i promemorieförslagetoch innehåller i enlighet med vad jag har anfört i den allmänna motiveringenbemyndigande för Kungl. Maj:t att bestämma i vilken omfattning RÄ:s funktionerenligt denna lag får delegeras till annan åklagare. Som jag har anfört i den allmänna motiveringen vid minbehandling av frågan om tillämpligheten av svensk strafflag föreslår jag att i2 kap. BrB i en ny 5 a § tas upp regler av innebörd, att i fall då fråga om ansvarför gärning har prövats genom dom i främmande stat åtal här i landet för sammagärning får väckas endast efter särskilt åtalsförord- 1972: 98 141 nande.Enligt samma paragraf skall enligt mitt förslag vissa utländska brottmålsdomartilläggas absolut res-judicata-verkan. Det kommer emellertid att finnas falldå sådan verkan inte tiUerkänns utiändsk dom. Detta gäller i viss utsträckningäven dom meddelad i konventionsstat. Som jag har anfört vid 11§ kommer en dom som meddelas av svensk domstol efter förhandling i mål omverkställighet av europeisk brottmålsdom och varigenom ny påföljd bestäms atti alla avseenden vara likställd med dom i vanligt brottmål. Domen kommersåledes enligt aUmänna regler att få fullständig res-judicata-verkan. Enligtdet föreliggande lagförslaget skall emellertid verkställighet i avpåföljd som ådömts eller ålagts i främmande stat som ej tillträtt brottmålsdomskonventionenkunna äga rum i vissa fall. Det gäller dels fall som omfattas av sådansärskild överenskommelse om samarbete på detta område som kan komma attingå med sådan stat, dels fall då i sådan stat ådömd påföljd skall verkställashär enligt förordnande som Kungl. Maj:t meddelat med stöd av 3 §departementsförslaget. Man får som jag har nämnt räkna med att i vissasådana fall verkställighet skall ske utan att ny påföljd bestäms av svenskdomstol. Emellertid bör i så fall den utländska domen utgöra ovUlkorligt hindermot att den dömde åtalas här i landet för gärning som påföljden avser. I NVLhar för motsvarande fall tagits upp en regel av denna innebörd i 29 §. I enlighet med det anfördahar i förevarande paragraf av departementsförslaget tagits upp föreskrift, attom påföljd, som ådömts eller ålagts någon av myndighet i främmande stat, enligtden nya lagen skall verkställas i , åtal för gärning som påföljden avserinte i något fall får väckas här i landet. Förbudet mot lagföring gäller endastså länge beslut eller förordnande om verkställighet här består. Återkallas enav främmande stat gjord framställning om verkställighet eller återkallarKungl. Maj:t ett med stöd av 3 § meddelat förordnande, återgår rätten attverkställa påföljden till den främmande staten. Frågan huruvida åtal kan ellerskall väckas här i landet blir då att bedöma enligt bestämmelser,dvs. enligt mitt förslag den nya 5 a § i 2 kap. BrB. Idenna paragraf, som motsvarar 34 § promemorieförslaget, föreskrivs att avaUmänna medel utgiven ersättning till offentiig försvarare skall stanna påstatsverket, om den dömde inte av särskilda skäl anses böra återgäldaersättningen. Särskilda skäl får anses föreligga t. ex. när den dömde onödigtvishar försvårat genomförandet av verkställighets-förfarandet. I fråga om andrarättegångskostnader än ersättning åt offentlig försvarare gäller till följd avhänvisningen i 9 § första stycket departementsförslaget till RB:s bestämmelsersamma regler som i vanliga 1972: 98 142 brottmål, vilket innebär att i fall då framställning omverkställighet bifalls den dömde i princip skall återgälda kostnader som harutgått av allmänna medel (31 kap. 1 § RB). Denna paragraf, som har sin motsvarighet i 35 §promemorieförslaget och art. 13 i konventionen, innehåller regler omtransitering genom av den som har berövats friheten i främmande statoch skall föras till annan främmande stat på grund av sådan överenskommelse omverkstäUighetssamarbete som avses i 1 § departementsförslaget, dvs. Enligt art. 13 kan konventionsstat vägra transitering pånågon av de grunder som anges i art. 6 (b) eller (c), dvs. om den anser att dendom som skall verkställas avser brott av politisk natur eller rent militärtbrott eller det finns synnerliga skäl anta att domen har föranletts ellerskärpts av hänsyn tUl ras, religion, nationalitet eller politisk åsikt.Transitering av egna medborgare kan också vägras. Däremot kan transitering överhuvud taget inte vägras om personen i fråga är anhållen eller häktad i enkonventionsstat och på egen begäran skall föras till annan konventionsstat föratt efter opposition på nytt få den gäming prövad för vilken han har dömtstidigare genom utevarodom eller "ordonnance pénale" (art. 34). Enligtförevarande paragraf ankonuner det på chefen för attpröva frågan om transitering. De föreslagna reglerna har i allt väsentligt sinmotsvarighet i 25 § allmänna utiämningslagen. I överensstämmelse med vad somgäller enligt sistnämnda paragraf och med utnyttjande av den frihetkonventionen ger i det hänseendet har dock möjlighet att medge transiteringbegränsats till att avse utiänning. Vid prövningen skall självfallet sådanaomständigheter av annan art som enligt vad anförts kan utgöra grund för envägran att medge transitering beaktas. Denna paragraf saknar motsvarighet i promemorieförslagetoch innehåller i enlighet med vad som har anförts i den aUmänna motiveringenen bestämmelse om att talan mot beslut enligt denna lagföres hos Kungl. Maj:t genom besvär. Enligt denna paragraf, som motsvarar 36 §promemorieförslaget, gäller förevarande lag inte det verkställighetssamarbeteinom som för del har särskilt reglerats genom NVL. Dettainnebär att verkställighet i ett nordiskt land av böter, förverkande ellerfängelse som har ådömts av myndighet i annat nordiskt land också ifortsättningen Prop.1972: 98 143 kommeratt regleras av NVL. Eftersom emellertid NVL inte är tillämplig på annanfrihetsberövande påföljd än fängelse, kommer verkställighet av ungdomsfängelseoch internering att omfattas av förevarande lag även såvitt avser förhållandetmellan de nordiska länderna. 8.6.2 Förslagettill lag om ändring i utlänningslagen Enligt1 § utlänningslagen får utlänning inte tvingas att lämna i annat falleller i annan ordning än som sägs i nämnda lag. I utlänningslagen ges reglerom sådana tvångsförfaranden som avvisning, förpassning, förvisning ochutvisning av utlänning. I 71 § utlänningslagen hänvisas till annan lagstiftningsom medger att utlänning tvingas lämna landet, bl. a. utlämningslagama ochnordiska verkställighetslagens regler om överförande till annat nordiskt landför verkställighet av här i riket ådömt frihetsstraff. Den föreslagna lagen ominternationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom förutsätteratt en här i landet lagförd person kan i vissa fall tvångsvis överföras tillfrämmande stat för att där imdergå verkställighet av frihetsberövande påföljdsom har ådömts honom genom lagföringen i . Om den sålunda föreslagnalagstiftningen genomförs, bör 71 § utlänningslagen kompletteras med enhänvisning som omfattar även den nya verkställighetslagen. Paragrafen föreslåsändrad i enlighet härmed. 8.6.3 Förslagettill lag om ändring i Förslagetinnebär ändringar i 2 kap. 13 §§ och 6 § BrB samt införande av en nyparagraf, 5 a §, i samma kapitel. 1 §I denna paragraf har endast företagits en mindre redaktionell ändring. Dennaparagraf innehåller en allmän bestämmelse om svensk strafflags tillämplighetpå brott som har begåtts utom riket av person med särskild anknytning tUlSverige. Iparagrafens första stycke uppräknas i tre punkter de personkategorier somomfattas av bestämmelsen. Uppräkningen är densamma som i nuvarande 2 §. I överensstärrunelse medvad som har anförts i den allmänna motiveringen har i andra stycket tagits uppen ny regel om krav på dubbel straffbarhet. Enligt denna regel gäller intekompetensregeln i första stycket om gärningen "är fri från ansvar enligtlagen på gärningsorten". Denna begränsning i jurisdiktionsrätten är ennyhet i fråga om brott som har begåtts utom riket av svensk medborgare ellerutlänning med 1972: 98 144 För brott som har begåtts av sådana utlänningar som anges i förstastycket 2. och 3. finns däremot en motsvarande bestämmelse i nuvarande andrastycket av förevarande paragraf. Dennya föreskriften om dubbel straffbarhet innebär i förhållande till gällanderätt den ändringen att frågan om gärningens straffbarhet enligt lagen pågärningsorten skall bedömas enligt de bestämmelser i denna lag som gäller närdomen meddelas och inte som f. n. enligt de bestämmelser som gällde vidgärningstillfället. Det innebär bl. a. att gärningsortens preskriptionsreglerskall beaktas av svensk domstol. Kompetensregelni första stycket gäller inte heller, om gämingen har begåtts inom område sominte tillhör någon stat och brottet enligt svensk lag är ett rent bötesbrott.Inom sådana områden, dvs. huvudsakligen det öppna havet och luftrammetdäröver, anses sålunda svensk strafflag vara tillämplig endast i fråga om meraallvarliga brott. Detta innebär en ändring i förhållande till gällande rätt,enligt vilken svensk domstol i princip har jurisdiktionsrätt över alla brottsom begås inom sådana områden. Tredjestycket innehåller en ny bestämmelse om att hänsyn till gärningsortens lagmåste tas även på det sättet att i gärningsortens lag föreskrivetstraffmaximum skall respekteras vid bestämmande av påföljd i fall som avses idenna paragraf. Regeln gäller även om påföljden härigenom skulle komma attunderskrida minimum i den svenska straffbestämmelsen. F. n. finns inte någonmotsvarighet tiU denna bestämmelse i svensk straffrätt. Den princip som härkommer till uttryck har dock vunnit visst erkännande i praxis. I ett rättsfallfrån 1961 (NJA 1961 s. 596) som gällde brott mot 5 § lagen (1951:649) om straffför vissa trafikbrott, s. k. smitningsbrott, som hade begåtts i , togsålunda högsta domstolen på det sättet hänsyn till att domstolarna i Danmarkför sådan gäming j regel inte ådömer strängare påföljd än böter att endastbötesstraff utdömdes. Denföreslagna bestämmelsen om beaktande av straffmaximum i gärningsortens laginnebär bl. a. att vid bestämmande av dagsbotsstraff i fall då penningböter ärsvåraste straff enligt den utländska straffbestämmelsen domstolen får avvägastraffet så att det totala bötesbeloppet inte överstiger det högsta bötesbeloppsom anges i gämingsortens lag. Fängelse kan givetvis inte ådömas om endastböter stadgas i lagen på gämingsorten. Villkorlig dom eUer skyddstillsyn kanenligt förevarande bestämmelse inte ådömas om brottet enligt den utländska regelnendast kan föranleda bötesstraff. I fråga om ungdomsfängelse leder kravet påhänsyn till straffmaximum i gärningsortens lag till att ungdomsfängelse intekan ådömas om maximum för frihetsstraff enligt denna lag är lägre än den tidunder vilken behandlingen av den som har dömts till ungdomsfängelse inormalfallen äger ram i anstalt, dvs.