prop · FV0316 · 1972-12-31 00:00:00 — anges inte något högsta renantal (11 §). Flyttning till och från betesområdena kan ske påtraditionellt sätt eller med motorfordon. Vid traditionell flyttning skallvissa i konventionen närmare angivna flyttningsleder följas. Flyttningen skallvidare ske inom den betestid som gäller för området i fråga (12 §, 15 § förstastycket och 18 §). Utmed flyttningslederna skall finnas rastplatser med möjlighettiU behövlig vila och bete. Antal, läge och utsträckning fastställs av denlantbraksnämnd inom vars område flyttningsleden går. flyttninginte genomföras enligt planen kan lantbruksnämnden meddela erforderligaföreskrifter för svenska och norska renägare. När omständigheterna gör detnödvändigt kan lantbruksnämnden föreskriva tillfällig avvikelse frånflyttningsled (13 §). I pågår en utbyggnad av flyttningsleder medsärskilda anläggningar för utfodring m. m. I den mån sådan anläggning ägs avstaten utgår delegationerna från att den får användas av norska renägare påsamma villkor som gäller för svenska renägare och samebyar. För det fall attanläggning övergått i t. ex. samebys ägo eller uppförts av sameby eller svenskarenägare slås i konventionen fast en rätt för de norska renägarna att utnyttjasådan anläggning mot skälig ersättning till ägaren. Kan överenskommelse ejträffas om ersättningens storlek skall denna kunna fastställas avlantbruksnämnden (17 §). En utgångspunkt för delegationerna har varit attrenskötseln över är en samisk näring och att den därför i principbör vara förbehållen samer från de byar eller distrikt som av hävd drivitrenskötsel över gränsen. I fråga om renskötselns bedrivande föreskrevs i1919 års renbeteskonvention en skyldighet för renägare att följa sina renar ini det andra landet. 1 förslaget till ny konvention finns ingen motsvarandebestämmelse. I stället föreskrivs att under uppehåll och flyttning i det andralandet sådan tillsyn skall utövas över renarna som god renskötsel kräver. Delegationerna förutsätter för att skyldighetenbeträffande tillsyn och bevakning skall kunna uppfyUas att renvaktare finnstillgängliga när renarna betar i det andra landet. I en bestämmelse om uppehålli det andra landet (21 §) slås därför fast att renägare, som låter sina renarbeta i det andra landet och som har renskötsel som huvudyrke, får överskridariksgränsen och uppehålla sig i det andra landet under tilllåten betestid ochdämtöver när det eljest är nödvändigt för renskötseln. Samma rätt tillkommeräven renägarens husfolk, dvs. i första hand hans familjemedlemmar, ochrenvaktare som behövs för arbetet med renarna. En nyhet i konventionen är att renägare, husfolkeller renvaktare som uppehåller sig i det andra landet skall efter fyllda 15 årmedföra en särskUd legitimationshandling. Denna skall på begäran visas upp fördet andra landets myndigheter. Underrättelse om hur betesområdena i det andralandet kommer att utnyttjas skall senast före betestidensbörjan sändas tiU vederbörande myndighet i det andra landet. a. innehålla uppgift om renantal och betesområde samt om namn m. m.på de personer som avser att överskrida och uppehålla sig i detandra landet. Samling och skiljning är en normal företeelse irenskötseln och regleras utförligt i konventionen. Bestämmelserna inleds meden regel om skyldighet att underrätta förmännen i de samebyar resp.distrikt i det andra landet, som har angränsande betesområden, innan samlingsker för kalvmärkning eller för slakt eller skiljning (26 §). I fråga om sammanblandningav renar är huvudregeln att samling och skiljning skall verkställas snarastmöjligt. Det kan emellertid uppskjutas om förmännen är eniga om det eller omdet bestäms av vederbörande myndighet med hänsyn till omständigheterna. Ensådan omständighet kan vara att de hjordar som de sammanblandade renarna tUlhörbefinner sig på stort avstånd eller att behövlig personal saknas (27 §). Närnorska renar flyttar tillbaka från resp. när svenska renar slutligtlämnar sitt betesområde i eller angränsande svenska områden skall samlingoch skiljning normalt företas (29 resp. 30 §). Vederbörande myndighet kanbefria från denna skyldighet och bör göra så när det finns anledning anta attsammanblandning inte har skett. På gränsavsnitt där svensk och norsk renskötselinte berör varandra finns möjlighet att tills vidare befria från samling ochskiljning. I fråga om särskilda rättigheter framhåller delegationemaatt den som bedriver renskötsel i det andra landet med stöd av konventionenenligt förslaget också får utöva vissa särskilda rättigheter i det landet somsammanhänger med renskötseln. Han får således slakta renar, jaga och fiska, tavirke, uppföra anläggningar samt medföra utmstning, hundar, vapen ochammunition, radiosändare och mottagare samt motorfordon. Han åtnjuter ocksåviss tull- och avgiftsfrihet. Gemensamt för alla de uppräknade rättighetema äratt de kan behövas för att renskötseln i det andra landet skall kunna drivasrationellt. Slakt får enligt huvudregeln ske under tillåtet uppehåll i detandra landet med iakttagande av de bestämmelser som gäller där. Det fömtsättsatt i normala fall köttet etc. transporteras till hemlandet för försäljning.Jakt och fiske får bedrivas under tillåten betestid och inom betesområdetenligt samma bestämmelser som gäller för landets egna samer, dock endast tillhusbehov (39 §). Renägare får enligt 40 § ta virke inom det betesområde ochlängs den flyttningsled som han utnyttjar för användning i renskötseln. Förskogsfångsten gäller samma bestämmelser som för landets egna samer. Virketskall vara avsett för användning i renskötseln, i första hand för uppförandeav anläggningar som avses i 41 §. I 42 § fastslås att spärrstängsel fåruppföras längs och betesområdenas gränser för att underlätta renskötseln.Av andra stycket framgår att staterna skall träffa närmare överenskommelse omdetaljer rörande planerat stängsel, såsom sträckning, placering, utförande ochkostnader. Tillbörlig hänsyn skall tas tUl naturvården vidplanläggning, placering och underhåll av anläggningar för renskötseln, bl. a.stängsel (43 §). Renskötaren och hans husfolk skallkunna passera där det med hänsyn till renskötseln är lämpligt.Därvid får medföras nödvändig utrustning, redskap och livsmedel samt material sombehövs för att upp- föraoch underhåUa anläggningar (45 §). För användning, i renskötseln och vid jaktenligt konventionen får vidare vapen och ammunition medföras. För införande avvapen gäller f. n. särskilda regler och avsikten är att närmare bestämmelserhärom skall'fastställas efter överenskommelse mellan de båda ländernas behörigamyndigheter (46 §). Radiosändare och mottagare får medföras till det andralandet och användas i renskötseln (47 §). Motorfordon som är registrerat irenägarens .hemland kan enligt förslaget medföras från det ena landet tUl detandra för användning i renskötseln. För terränggående motorfordon såsomsnöskoter eller bandvagn gäller den begränsningen att samma bestämmelsertill-lämpas som för landets egna renskötande samer (48 §). Utrustning, redskapoch andra varor som nämnts får medföras tull- och avgiftsfritt överriksgränsen (49 §). En särskild bestämmelse har införts om att hundarför bevakning av . renarna får medföras på samma sätt som renarna (44 §). Beträffande frågan om överträdelser av konventionenm. nämner delegationerna att sanktionsapparaten utgör en viktig del avkonventionsförslaget. Trots den goda ordning inom renskötseln som eftersträvasmed kravet på bevaknmg etc. och genom naturliga gränser för. betesområdenakompletterade med omfattande stängselbyggen, kan renar komma in på område därde inte har rätt att vistas enligt konventionen. Den väsentliga reaktionen motsådan överträdelse är enligt förslaget av civUrättslig art. Vid olovlig betningges sålunda möjlighet att ta ut betesavgift. Denna avgift är både engottgörelse för den skada som kan ha drabbat betet och en ekonomisk sanktion iavhållande syfte. Betesavgift utgår med ett fast belopp per ren utan hänsyntill uppehållets varaktighet i vartdera landets myntslag i enkrona och i , samt ett tillägg för renarnauppehållit sig i det andra landet av i och i perren. Renägaren har på sig efter det att myndigheten i hanshemland mottagit det officiella meddelandet om den olovliga betningen att tasina renar från olovligt område innan en förhöjning av avgiften per daginträder. Fr. o. m. femtonde dagen efter det myndigheten mottagit meddelandet,vilket kan ske senare än den dag då den olovliga betningen började, höjsavgiften till i och i per ren och dag (52 §första stycket). Enligt konventionsförslaget har den myndighet somfattar beslut om betesavgift en diskrelionär prövningsrätt. Full avgift,nedsatt avgift eller ingen avgift alls kan komma i fråga allt efteromständigheterna. I konventionen nämns som förmildrande omständighet att detolovliga uppehållet inte kan läggas renägaren eller den för bevakningenansvarige till last detta kan bero på svåra väderleks- eller snöförhållanden,rov-, djursanfall, naturkatastrof, fara för människor och djur, icke fungerandestängsel e. d. Omständigheterna kan även eljest vara sådana att detär oskäligt att ålägga avgift helt eller delvis. skall avgiftsbeloppenräknas om med tillämpning av vartdera landets konsumentprisindex. Betesavgift kan tas ut även när renar i det egnalandet olovligen uppehåller sig på område som är förbehållet det andra landetsrenar (57 §). Som olovligt bete enligt 52 § är också att bedöma väsentiigavvikelse från flyttningsled. Straffbestämmelser finns i konventionen för vissaöverträdelser för vilka det ansetts erforderligt med en reaktion men någonannan form än straff inte är lämplig. Endast bötesstraff kan ådömas, och fråganskall vara om uppsåt eller oaktsamhet (61 §). Enligt delegationernas meningförstås med oaktsamhet i detta sammanhang oaktsamhet som ej är obetydlig. Densvenska termen härför är "oaktsamhet som ej är ringa". Allmänt åtal för förseelse enligt 61 § konventionenfår väckas endast efter anmälan av lantbmksnämnden eller reindriftsinspektören.Anmälan kan göras i båda ländema (62 §). Den som lagförts varmed i detta sammanhang även avses att åtalseftergift meddelats får intelagforas för samma gärning i det andra landet (63 §). I konventionen regleras vidare frågan om ersättningför kostnader för renar från det andra landet (35 §) och om ersättning förskada (58 60 §§). I den mån särskUda bestämmelser om ersättning inte finns ikonventionen skall skada som våUas i det andra landet vid utövande , avrenskötsel ersättas enligt detta lands skadeståndsregler. För skada på beteutgår inte särskUd ersättning eftersom betesavgiften lill en del utgör ettschabloniserat skadestånd (58 §). Delegationen föreslår Vissa dispensbestämmelser.Dispens (65 §) från bestämmelserna om betesområden, betestider, renantal ochflyttningsleder föreslås kunna ges av lantbruksnämnden resp. fylkesmannen varoch en inom sitt område när väderleks- eller betesförhållanden eller andraomständigheter gör det nödvändigt. I 66 § behandlas frågan öm ett fast utskott somföreslås skola tillsättas av regeringarna med uppgift att följa den samiskarenskötselns utveckling och föreslå åtgärder som kan bidra till en effektivoch ändamålsenlig tUlämpning av konventionen. Det fasta utskottet börfortlöpande skaffa sig en bild av rennäringens läge i de båda länderna och varaberett att på grundval härav föreslå erforderUga åtgärder av både engångsnaturoch permanent art som gör att konventionens tiUämpning håller jämna steg medutvecklingen av renskötseln. Genom sin sammansättning, från vartdera landet enrennäringssakkunnig, en renskötande same och därutöver en medlem jämtesuppleanter, bör utskottet ha goda möjligheter att skaffa sig överblick överdessa frågor. Delegationema nämner att en väsentlig fråga underförhandlingarna har varit samemas framtida renbetning över den svensk-norskagränsen efter utgången av gUtighetstiden för den nya konventionen. nernahar för det första enats om att föreslå att den nya konventionen skall ha enlång giltighetstid, nämligen (76 §). Dämtöver föreslår delegationerna attsenast före utgången av konventionens giltighetstid skall, om en avavtalsparterna påkallar det, en blandad svensk-norsk kommission tillsättas föratt utreda frågan om det ena landets renskötande samer har behov av fortsattrenbetning i det andra landet i de betesområden som omfattas av konventioneneller delar av dessa (69 §). En förutsättning för att avtalspart skall begäraatt kommissionen tillsätts är givetvis att ett fortsatt betesbehov bedömsföreligga. Så snart kommissionens betänkande avgivits skall de båda ländernasregeringar inleda förhandlingar rörande den fortsatta rätten till renbetning idet andra landet efter utlöpandet av konventionens giltighetstid (72 §).Förhandlingarna skall föras på grundval av betänkandet. Förhandlingama skallinte omfatta det i 1 § A 4 konventionen angivna området Anjavassdalen, om intede båda regeringarna enas om att särskUda skäl talar för detta. Delegationernatillägger att området Anjavassdalen inte ingick i de områden som enligt 1964års svensk-norska renbeteskommissions förslag skulle användas för svenskrenbetning i . Förhandlingarna mellan regeringarna bör slutföras innankonventionen löper ut. Skriftväxlingen om framtida renbetning.Delegationerna meddelar att enighet har uppnåtts om att föreslå regeringarnaatt. i samband med konventionens undertecknande utväxla skrivelser innehållandeatt de båda ländernas regeringar i fråga om samernas framtida renbetning i detandra landet kommer att låta följande synpunkter vara vägledande. Samerna utgören folkgrupp, som under utövandet av sin näring sedan urminnes tid har förtsina renar fram och tillbaka mellan de båda ländema. Regeringarna har föravsikt att, var och en för sig, så länge det finns samer i endera landet somför att bevara sin livsform och näring är beroende av renbete i det andralandet upprätthålla betesrätten över landgränsen. Om vitala intressennödvändiggör att betesmark, som brukas av norska samer i resp. avsvenska samer i , tas i anspråk, skall den svenska resp. norskaregeringen inom ramen för den gällande internalagstiftningen på bästa möjliga sätt tillrättalägga förhåUandena för samernasbetesrätt så att de kan bevara sin livsform och näring. Mot bakgrand av bl. a. den föreslagnaskriftväxlingen har delegationema enats om att föreslå att konventionen den 26oktober 1905 angående flyttiapparnas rätt till renbete m. m. upphör att gällanär konventionen träder i kraft (74 §). Däremot föreslår delegationema inte någonuppsägning av lappkodicill. Den bör kvarstå som ett uttryck för sammagrundsyn som den föreslagna skriftväxlingen. Protokollet om byggande och underhåll avspärrstängsel. Enligt 42 § konventionen skall närmare bestämmelser om byggandeoch underhåll av spärrstängsel fastställas genom särskild överenskommelse.Delega- tioneraa har utarbetat förslag till protokoll om byggandeoch underhåll av spärrstängsel för renar. Protokollet omfattar i artikel 1, 2och 3 stängsel som föreslås uppförda inom bestämda tidsfrister. I artikel 4anges ett stängsel som skall byggas i den mån området tas i bruk förnorsk vinterbetning i . Artikel 5 avser ett stängsel inomområdet Havgavuobmi i Troms fylke. Detta stängsel skall utgöra fortsättning påett stängsel som är under uppförande i och som åtskiljer samebyarnaLainiovuoma och Saarivuoma. För att så långt det är möjligt tillmötesgå norskana-turvårdsintresen föreslås i artikel 5 två alternativa sträckningar. Artikel 8 innehåller bestämmelserom vilka stängsel som skall uppföras, bekostas och underhållas av Sverigeresp. Av bilaga framgår de olika stängselsträckningarnas längd,beräknade kostnader för byggandet och kostnademas fördelning. Protokollet innehåller vidarebestämmelser om hur stängselsträckningarna i detalj skall faststäUas, omutsträckning av tidsfristerna på grund av oförutsedda omständigheter, godkännandeav färdiga stängsel, tull- och skattefrihet, arbetsmarknadsförhållanden m. m. Protokollet skaU träda i kraftsamtidigt med konventionen och ha samma giltighetstid. Protokollet skallratificeras (artikel 15). Föratom de stängselsträckningar somanges i protokollet har delegationerna diskuterat ytterligare ett antalstängsel. Delegationerna utgår från att det fasta utskottet kommer attuppmärksamma behovet av dessa. ställningstaganden tillförmån för att en ny konvention mellan och om renbetning börkomma till stånd i huvudsaklig överensstämmelse med det föreliggande förslagetföreligger från vattenöverdomstolen, kammarkollegiet, ,lantbruksstyrelsen, lantbruksnämnden i och iVästerbottens län. Lantbruksstyrelsen konstaterar med tillfredsställelse attdet visat sig möjligt att ersätta den hittUls gällande konventionens drygt 200paragrafer med endast drygt 70 i det föreliggande förslaget och finnersamtidigt dessa senare vara ofrånkomliga för att ge den stadga som är nödvändigför en näring som även kommer att konfronteras med motståendeintressen i två länder. Svenska samernas riksförbundåberopar som eget yttrande ett av samebyarna Könkämä, Lainiovuoma, Saarivuoma,, Rautasvuoma, Kaalasvuoma, Norrkaitum, Mellanbyn, Jåkkåkaska, Tuorpon,Luokta-Mavas, Semisjaur-Njarg, Svaipa, östra , ,Mausjaure, Maskaure, Ståkke, Gran, , Umbyn, Vapsten,' norra,södra och norra avgivet yttrande. Enligt detta motsättersig byama varje landavträdelse utan värdering och er- 2 1972.1 saml. sättningför land och vatten, anläggningar m. m., som blir onyttiga genominskränkningama av betesområdena, försvårad drift och omställning m. m.Ersättning i angivna hänseende bör enligt byarna utges av . Byarnaåberopar betydelsen av Altevatndomen i norska Höyes-terett den 20 april 1968och anför att om går med på en ordning som kan innebära nedskjutning avsvensk ren trots privaträttslig svensk rätt tUl området i , måstebetala ersättning för detta. Även den norska ensamrätten i samebyarnasområden i måste ge upphov tUl ersättningsanspråk för land och vatten,anför samebyarna. Vattenöverdomstolen konstaterar att konventionsförslageträtt avsevärt begränsar de norska områden som svenska samer i fortsättningenskaU äga nyttja. Någon analys av den rättsliga karaktären av samernas rätt tillrenbete i det andra landet har inte framlagts i detta sammanhang. Följaktligenhar inte heller frågan om samernas eventuella rätt tUl ersättning för mistadeområden tagits upp till bedömning. En förutsättning för att utan sådanrättslig analys anta konventionen måste därför vara att varken konventioneneller i anledning därav antagen svensk eller norsk följdlagstiftning kan i siganses beröva samerna någon rätt, som de eventuellt kan visas ha på annan grundän de vid olika tider gällande konventionerna mellan länderna. Lantbruksnämndeni förutsätter att skador som kan åsamkas rennäringen genomövergången till en ny konvention regleras i särskild ordning. Berördasamebyar påtalar svårighetema att hålla renarna inom de begränsadebetesområdena. Vidare blir stängsel nödvändiga på åtskilliga sträckor utöver deföreslagna samt tidigareläggning av en del av de föreslagna stängslen. Flerasamebyar anser sig behöva större områden än som förutsätts enligt förslaget. Vad gäller betestidens längd i anser flerasamebyar att den föreslagna betestiden är otillräcklig, särskilt . Upplåtandetav gränsbestämda norska vinterbetesområden i med ensamrätt möter kritikfrån samebyama, som påtalar omställningssvårigheter av olika slag. Umbyns ochRåns samebyar motsätter sig liksom lantbruksnämnden i att detinom Umbyns vinterbetesland belägna området upplåtes för norskrenbetning. förutsätter att annat område i anslutning tUlVap-stens vinterbetesmarker kan upplåtas i stället. påpekar med åberopande av yttrande från Ängermanälvensvattenregleringsföretag att planer föreligger att anlägga ett kraftverk vidStenkullaforsen i . Detta skuUe med tillhörande dämningsområdekomma att ligga inom området Meselefors och medföra dämnings- ochregleringsskador. Beträffande omställningen till den nya konventionenerinrar vattenöverdomstolen om att det såväl enligt konvention somtidigare förelegaten skyldighet att motta norska renar på svenskt område. Denna skyldighet blirenligt konventionsförslaget konkretiserad till vissa klart avgränsade områdenmen innebär inte för den svenska renskötseln i dess helhet någon ny belastning.I vad mån de närmast berörda samebyama kan anses berättigade till ersättningför det intrång som härigenom orsakas dem bör uppmärksammas i samband medsvensk följdlagstiftning i anledning av konventionen. Även kammarkollegietpåpekar att de olägenheter som följer av upplåtandet av norska vinterbetesområdendrabbar samebyama ojämnt och finner angeläget att berörda byar kompenseras förintrånget. anför betänkligheter motnorsk vinterbetning inom gränsbestämda vinterbetesområden och anser riskföreligga att delar av dessa genom exempelvis exceptionellaväderleksförhållanden kan komma att utsättas för ett alltför högt utnyttjande iförhållande tUl områdenas produktionsförmåga. Verket finner risken föröverbetning vara särskilt stor i Njuorajaure, som avses bli upplåtet för såvälsvensk som norsk renbetning. Området sammanfaller till en del med Vadve-tjåkkanationalpark varför det måste anses särskilt väsentligt att skador påväxttäcket förhindras där. Verket påpekar vidare att området Patsajäkel tillstor del utgörs av urskog varför det ur bl. a. skogsvetenskaplig ochornitologisk synpunkt är mycket värdefullt. Området ingår delvis i ett avlänsstyrelsen planerat naturreservat. uppskattar att av den för norskrenbetning i aktuella arealen en fjärdedel är belägen i skogslandet ochatt omkring hälften därav kan hänföras tUl mark av högsta intresse för skogsbmket.Styrelsen förutsätter att områdena är så avpassade i förhåUande till betesbehovetatt konventionsförslaget inte innebär större betestryck eller större friktioneri övrigt än vad som hittUls varit fallet. Lämpligheten av att ålägga lantbraksnämndemaövervakande, reglerande och i vissa fall dömande uppgifter ifrågasätts avlantbruksstyrelsen samt lantbruksnämnderna i och län.Dessa uppgifter ligger inte i Unje med de rådgivande och stödjande uppgiftersom ålagts nämndema i anslutning tUl den nya rennäringslagstiftningen. a.med hänsyn till de svårigheter som är förenade med att låta lokala myndighetervid sidan av lantbruksnämnderna handlägga rennäringsärenden motsätter siglantbruksstyrelsen dock inte den föreslagna ordningen. iVästerbottens Ww anför att det kan befaras att den föreslagna ordningen förlantbruksnämndens del medför en återgång till den sorts polisiära tillsynsom.man med den nya rennäringslagen hoppats komma bort ifrån. Enligt länsstyrelsenär å andra sidan klart att den sakkunskap lantbruksnämndens tjänstemänrepresenterar inte kan undvaras i den kontroll- och tillsynsverksamhet konventionenstillämpning måste medföra. Förslagetom betesavgift föranleder få invändningar från remiss- instanserna.Lantbruksnämnden i påpekar att redan nuvarande avgifterkännbart drabbar de nordligaste samebyama. Enligt nämnden innebär nuvaranderenskötselformer med stora enheter att större flockar kan avvika till otillåtnaområden eller bli kvar i distrikten under inte tillåten betestid utan att dåligordning i renskötseln föreligger. En bestämmelse om straffavgift överensstämmerknappast med den samarbetsanda som bör råda över gränserna. Saarivuoma samebyanser att föreslagna avgifter kan drabba byn så hårt att dess ekonomiäventyras. Samma farhågor delas av Hotagens sameby, som emellertid anser sigkunna godta bestämmelserna om de tUlämpas generöst. Råns sameby vänder sig emotatt betesavgift kan utgå när svenska renar kommer in på för norsk renskötselupplåtna områden i . Utredningenom verkningarna för svensk renskötsel av norska betesområden i Utredningsmannen konstaterar att en övergång frånden ordning som gäller enUgt nuvarande konvention till det föreslagna systemetmed gränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt för norska samer inteinnebär att berörda svenska samebyar får vidkännas sådan betesförlust attkompensation för denna bör utgå av statsmedel.