prop · FV0316 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag vill i detta sammanhang ta upp någraytterligare frågor, som delegationema behandlat vid sitt sammanträde den 5januari 1972 till följd av vad som anförts vid remissbehandlingen avkonventionsförslaget. Med anledning av de planer som framkommit på enutbyggnad för vattenkraftsändamål av Stenkullaforsarna i inom områdetMeselefors (7 §) har delegationema kommit överens om att det givetvis ärangeläget att det antal renar som avses erhålla bete inom området, 1 500,bereds tillgång till tillräckligt vinterbete även om utbygg-nadsåtgärdemamedför att området Meselefors inte skulle kunna i full utsträckning nyttjas pådet sätt som avsetts och att efter konventionens ikraftträdandei varje fall området skall nyttjas i stället för området Meselefors (68§). Vidare fömtsätts att ett från såväl svensk som norsk synpunkt godtagbartersättningsområde kan anvisas om det, när det blir aktuellt att nyttja områdetMeselefors, visar sig att åtgärderna väsentligt inskränkt områdetsanvändbarhet. Enligt delegationerna bör det även i övrigt vid väsentligaingrepp i betesområdena eftersträvas att nå ändamålsenliga lösningar. Lavmarkema inom Meseleforsområdet är f. n. så hårtbetade att området bör fredas från betning. Jag vill erinra omatt enligt konventionen skall Hällaområdet utnyttjas som norsktvinterbetesområde i stäUet för Meseleforsområdet. I anslutning tiU de erinringar Umeälvensvattenregleringsföretag m. fl. gjort beträffande vissa flyttleder på isförklarade sig den norska förhandlingsdelegationen införstådd med att ansvaretför att is verkligen kan användas som flyttled uteslutande åvUar den somflyttar (12 §). Medanledning av vad Luokta-Mavas sameby anfört om att Arvas-gruppen behöveranvända allmänna vägen för genomflyttning genom områdetÄlvsbyn och ha en rastplats för övernattning inom området har den norskaförhandlingsdelegationen medgivit att, om allmänna vägen StorforsÄlvsbyn söderom används som flyttningsled för snabb genomflyttning av svenskarenar i samlad hjord, inhägnad rastplats för dessa får anläggas i omedelbaranslutning till vägen. Förhandlingsdelegationerna har i anslutning härtillgemensamt uttalat att en sådan genomflyttning inte står i strid medbestämmelserna i 10 § konventionen att betesområdena inte får användas försvensk renbetning. Förhandlingsdelegationernahar vidare överenskommit att den enligt konventionen gällande rätten till jaktoch fiske för husbehov endast skall innebära en rätt att jaga och fiska tilleget uppehälle under vistelsen i det andra landet (39 §) samt att rätten attfrån det ena landet till det andra medföra livsmedel skall innefatta en rättatt jämväl medföra kraftfoder för renama (45 §). Jagansluter mig tUl vad förhandlingsdelegationerna sålunda uttalat omtillämpningen av den nya konventionen. Isitt remissyttrande har vattenöverdomstolen bl. a. anfört att en förutsättningför att utan särskild rättslig analys anta den föreslagna konventionen måstevara att varken konventionen eller med anledning därav antagen svensk ochnorsk följdlagstiftning kan i sig anses beröva samerna någon rätt, som deeventuellt kan visas ha på annan grund än de vid olika tider gällandekonventionerna mellan länderna. I vad avser förhåUanden i torde härom endastfå anföras att mellanstatliga Överenskommelser av ifrågavarande karaktärenligt gängse praxis inte påverkar privaträttsliga rättigheter som den enastatens medborgare kan ha i den andra staten. Beträffande svenska förhållandenutgår jag i detta sammanhang från att de renskötande samernas rättsligaställning regleras föratom genom nu gällande konvention och därtUl anslutandelagstiftning genom rennäringslagen. Dennya konventionen träder i kraft och gäller t. o. m. den 30 april2002. Före skall, om en av avtalsparterna påkallar det, enblandad svensk-norsk kommission tillsättas för att utreda frågan om det enalandets renskötande samer efter utgången av konventionens giltighetstid harbehov äv fortsatt renbetning i det andra landet i de betesområden som omfattasav konventionen eller i delar av dessa. Kommissionen skall avge sitt betänkandesenast efter det att den tUIsatts. Så snart kommissionens betänkandeavgivits skallde båda ländernas regeringar inleda förhandlingar rörande den fortsatta rättentill renbetning i det andra landet efter utlöpande av konventionensgiltighetstid. Förhandlingarna skall föras på grundval av betänkandet.Förhandlingarna skall ej omfatta området Anjavassdalen, om ej de båda ländernasregeringar enas om att särskUda skäl talar härför. De båda förhandlingsdelegationerna har funnit attkonventionen angående flyttiapparnas rätt tUl renbete m. m.bör upphöra att gälla när den nya konventionen träder i kraft. Enligtmitt bedömande synes ett från svensk synpunkt bättre förhandlingsresultat ändet som uppnåtts uteslutet. Frågan huravida återgång tUl kodicillen bör ske harjag i likhet med remissinstanserna besvarar med ett klart nej. Ettdokument som tiUkommit måste komma att medföra tillämpnings- ochtolkningssvårigheter. Att samerna önskar en ny konvention har med fulltydlighet framgått bl. a. vid det sammanträde jag haft med företrädare församebyarna m. fl. Under åberopande av vad jag sålunda anfört förordarjag att ifrågavarande konvention jämte det anslutande stängselprotokolletgodkänns. I fråga om skriftväxlingen har överenskommits att denna skall ske isamband med utväxlingen av ratifikationsinstrumenten. Beträffande frågan om ersättning av statsmedel förskador och olägenheter med anledning av konventionens genomförande vill jaganföra följande. Närdet gäller de norska vinterbetesområdena i undantas dessa från svenskrenbetning. I den utredning som verkställts rörande konsekvenserna för svenskrenskötsel av en övergång från den ordning som gäller enligt nuvarandekonvention till det föreslagna systemet med gränsbestämda vinterbetesområdenmed ensamrätt för norska samer har utredningsmannen, som inte haft att gå in påfrågan om de svenska samerna äger en oberoende av lagstiftningen gällande rätttill land och vatten, behandlat frågoma om betesförlust och intrång i svenskrenskötsel. Beträffande frågan om betesförlust harutredningsmannen i huvudsak anfört följande. Det måste beaktas att den rätttill renbetning i som norska samer enligt konventionsförslaget skall fåingalunda är någon nyhet. Den norska betesrätten finns redan. Den har utnyttjatsmycket ojämnt. Detta förhållande kan emellertid inte anses innebära att man pånorsk sida avstått från några rättigheter som nuvarande konvention tillerkännernorska samer. Med hänsyn till förhållandena i Finnmark och de norska planernapå att bereda Finnmarkssamer nya utkomstmöjligheter i andra fylken kan medfullt fog hävdas att den norska betesrätten i skuUe komma att utnyttjasi betydligt stör- reomfattning än f. n. även om en ny konventlon inte hade aktualiserats.Utredningsmannen framhåUer att konventionsförslaget i det läget närmastinnebär en fördel från svensk synpimkt genom att det begränsar det antal norskarenar som får föras på bete i bortsett från nordsamebyamasområde och i . Vad som inträffar om konventionsförslagetgenomförs är att den skyldighet som redan nu har att ta emot norskarenar och anvisa betesområden för dem blir konkretiserad till vissa klartavgränsade områden men innebär inte någon ny belastning för den svenskarennäringen i dess helhet. TUl detta kan fogas att det inte fitms anledninganta att något av de föreslagna områdena är större än som oundgängligen behövsför att föda det för området föreslagna renantalet. För bedömandet av fråganom betestillgångar går förlorade genom den norska renbetningen måste detdärför vara utan betydelse om visst antal norska renar betar inom sådanaområden eller, som , anvisas betesmarker i konkurrens medsvenska samer. Med det nu anlagda betraktelsesättet saknas gmnd för att medstatsmedel kompensera samebyama för betesförlust. Utredningsmannen framhåller vidare att problemetkan angripas också från en annan utgångspunkt. De områden i somföreslagits för norsk renbetning har efter långvariga överväganden ochundersökningar valts ut med tanke på vad som framstår som lämpligt vid enavvägning mellan svenska och norska renskötseHntressen. Flera av områdena hartidigare utnyttjats av norska samer eller överensstämmer med vad svenskamyndigheter f. n. anvisar dessa samer. Även om det sedermera harframkommit önskemål om att omlokalisera något område kan det med hänsyn tillvad nu anförts med visst fog göras gällande att, om den norska renbetningen i Sverigeökar inom ramen för nuvarande ordning, den skulle komma att belasta i stortsett samma samebyar inom vilka de gränsbestämda norska betesområdena nuföreslås skola ligga. Ser man saken på detta sätt, innebär den föreslagna nyordningenuite att det sker en omfördelning samebyarna emellan utan att en belastning somi huvudsak vissa byar haft att räkna med konkretiseras till bestämda områdeninom samma byar. Även om man bedömer frågan om betesförlust från dennautgångspunkt blir slutsatsen densamma som tidigare nämnts. Övergången tillkonventionsförslaget medför alltså enUgt utredningsmannens mening inte någonmerbelastning för de samebyar inom vilkas område den norska betesrätten skallutövas, eftersom de enligt nuvarande konvention haft att räkna med en tUlantalet inte begränsad norsk renbetning. Utredningsmannen erinrar vidare om att i fråga omJämtlands län föreslås ett helt nytt norskt betesområde, Leipikvattnet, sominte har någon motsvarighet enligt gällande ordning. Genom att de norska samernafår ensamrätt till området minskar tillgången till sommarbete för Frost- 3 1972.1 saml. Eftersom det finns en betydande överkapacitet barmarksbete jämförtmed vinterbetestUlgångarna, medför bortfallet av Leipikområdet inte attsamebyns renantal måste reduceras eller att byns bruttointäkter av renskötselnminskar. Om stängsel uppförs i enlighet med utredningsmannens förslag, kan bynutnyttja sina sommarbetesmarker så mycket rationellare än nu att olägenheternagenom förlusten i Leipikområdet elimineras. Slutsatsenav det anförda blir enligt utredningsmannens mening att en övergång från denordning som gäller enligt nuvarande konvention till det föreslagna systemet medgränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt för norska samer inte innebäratt berörda svenska samebyar får vidkännas sådan betesförlust att kompensationhärför bör utgå av statsmedel. har för Könkämä m. fl. samebyars räkning yrkat ersättningför de mark- och vattenområden i som skall utnyttjas till norskt beteunder åberopande av vad som tillämpas i vattenmål. Ersättningsanspråket har viduppvaktning av förbundet i förklarats uppgå till 20milj. I remissjt-randet över ersättningsutredningarna framhåller förbundetbl. a. att , liksom beträffande områdena i , måste ersätta desvenska samerna värdet av land och vatten till vilka de har rätt på grund avurminnes hävd, om man efter ett antal successiva eftergifter vill genomföradet tilltänkta stela vinterbetessystemet för norska renar i . De svenskasamebyarna som har civilrättslig rätt till land och vatten har givetvis ejnågon skyldighet att tåla inskränkning av annan i byarnas rätt. Skallrenbetesrätt för norska samer förvärvas för genomförande av konventionen, fårsvenska staten förvärva rätten i fråga genom överenskommelse med samebyama.Svenska staten kan ej annat än måhända expropriationsvägen kräva att desvenska samerna skall uppge en sedvanerätt av civilrättslig karaktär som ärallmänt erkänd och som när som helst kan fastställas av domstol. Vid sådantförhållande äger svenska staten inte heller kräva sådant avstående avprivaträttslig rätt från de svenska samebyarnas sida såsom någon sorts villkorför att svenska staten skall ingå en renbeteskonvention. För byama är det juhelt likgiltigt, framhåller förbundet, om de förlorar dessa områden genom envattenuppdämning som medför full ersättning eller genom bestämmelser i enrenbeteskonvention med flankerande svensk lagstiftning. Somjag redan nämnt har frågan om vUken rätt till land och vatten som samerna kanha på grund av hävd eller äldre rättigheter legat utanför utredningsmannensuppdrag. Frågan är f. n. föremål för domstolsprövning. Med hänsyn härtUl tarjag här inte upp detta spörsmål. Med utgångspunkt från rennäringslagen ochlagen med bestämmelser i anledning av konventionkommer jag beträffande fråganom betesförlust i till samma slutsats som utredningsmannen, nämligenatt en övergång från den ordning som gäller enligt nuvarande konvention tillsystemet med gränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt för norska samerinte kommer att medföra att berörda svenska samebyar får vidkännas sådanbetesförlust att kompensation härför bör utgå av statsmedel. Vid dettaställningstagande kan jag i allt väsentligt ansluta mig till de skäl somutredningsmannen anfört i frågan. Utredningen ger enligt min mening klart vidhanden att konventionen inte försämrar möjUghetema för någon sameby att hållasamma antal renar på bete som byn hittUls enligt gällande bestämmelser kunnatha. I detta sammanhang vUl jag även erinra om att förhandlingsdelegationernaföreslagit att, om norskt vinterbetesområde i utnyttjas i mindreomfattning än som avses i den nya konventionen eller inte utnyttjas alls, detfasta utskott som skall finnas enligt konventionen på begäran bör ta ställningtill frågan om området helt eller delvis skall utnyttjas för svenska renar. Utredningsmannen har när det gäller frågan omintrång i svensk renskötsel genom upplåtelsen av gränsbestämdavinterbetesområden för norska samer kommit till att berörda samebyar bör fåviss kompensation i form av åtgärder och ersättningar med kontanta medel förmerarbete till följd av ökad bevakning, förlängda flyttningar o. d. Någraremissinstanser däribland statskontoret sätter i fråga om det över huvudfinns någon grund för att tillerkänna samebyarna ersättning av svenskastatsmedel i samband med övergång tUl den nya konventionen. För egen del villjag dock förorda att de samebyar som enligt utredningsmannen åsamkas merarbetegenom den nu föreslagna norska vinterbetningen erhåller kompensation i form avåtgärder eller i de fall då intrånget inte kan elimineras genom åtgärder ikontanta medel. I fråga om den svenska renbetningen i harKönkämä m. fl. samebyar i sitt remissyttrande förklarat att byarna motsättersig varje landavträdelse utan värdering och ersättning av för land ochvatten. Härvid har bl. a. den s. k. Altevatndomen åberopats. Som jag anfört ianslutning till vattenöverdomstolens remissyttrande torde eventuellarättigheter av privaträttslig natur för de svenska samerna i intepåverkas av en ny konvention. Det finns under dessa omständigheter inga skälsom talar för att ersättning av svenska statsmedel bör utgå i anledning avyrkandet såvitt det grundar sig på sådana rättigheter. Som jag förut framhållitär de enligt den nya konventionen medgivna svenska betestillgångarna i Norgefullt tillräckliga för svensk renskötsel av samma storleksordning som derirenskötsel som är möjlig enligt nu gällande konvention. Den utredning somlantbruksstyrelsen utfört utmynnar i förslag till viss kompensation i form avåtgärder och ersättning för merarbete genom ändring av betesområden m. m. iNorge samt inlösen av hjälpmedel i renskötseln som på grand av ändrade betesförhållandeni blir till ingeneller nedsatt nytta för svensk renskötsel. Jag ansluter mig till lantbmksstyrelsensförslag om att sådant merarbete bör kompenseras och att vissa anläggningar börinlösas av staten. Likaså bör staten bekosta uppförande och underhåll av destängsel, som åtagit sig att bygga i anslutning till konventionen. Jagövergår härefter till beräkningen av de intrångsersättningar m. m. som sålundabör utgå av statsmedel samt övriga kostnader med anledning av konventionen. Utredningsmannen,som undersökt de skador och olägenheter som förorsakas av norsk renskötsel iSverige tiU följd av konventionen, förordar kompensationsåtgärder för 575 000kr. och ersättning med kontanta medel för merarbete med . Lantbruksstyrelsen har i sin utredning föreslagitkompensationsåtgärder med (335 000 + 475 000=) , medelsersättnmgför merarbete med . samt inlösen av anläggningar med . Bådautredningarna anser sig ha beräknat kompensationen på ett från samemas synpunktförmånligt sätt. För min del vUl jag förorda att med anledning av de bådautredningarna . anvisas tUl ersättningar för merarbete och inlösenav anläggningar enligt de grunder som föreslagits av utredningama. Vid detsammanträde jag hade med samerna i framkom attvissa anläggningar som borde inlösas inte anmälts för lantbruksstyrelsen. Vidsammanträdet framkom vidare bl. a. att det under en övergångstid förelåg behovav viss extra bevakning mellan svenska samebyar. För dessa ändamål beräknar jag200 . Jagberäknar vidare högst . för det merarbete som kan uppkomma inomSaarivuoma sameby, om ett av lantbruksstyrelsen föreslaget stängsel i traktenav Storvattnet inte kan utföras. Vadutredningama föreslår i fråga om kompensationsåtgärder för ett sammanlagtbelopp av (575 000 + 810 000 =) . kan jag biträda. De åtgärder,varom här är fråga, såsom stängsel, rasthagar, skUjningsgärden ochrenvaktarstugor m. m., har av bedömts som i och försig lämpliga beredskapsarbeten. Med hänsyn härtiU är någon särskUdmedelsanvisning för dessa ändamål f. n. inte nödvändig. Lantbruksstyrelsensförslag om slaktanläggning med väg inom Könkämä sameby, väg mellan inom sameby och stängsel mellan nordsamebyarna samt mellan Lainiovuoma och Saarivuoma samebyar och mellan Saarivuomaoch samebyar har enligt vad jag inhämtat redan tagits upp i styrelsensprogram för uppbyggande av renskötseln inom landet. Även frågan om ett stängselmellan VUhelmina södra sameby och norra sameby kan lösas i särskUdordning. Enligtdet tiU konventionen anslutande stängselprotokoUet skall spärr- stängselkomma tUl stånd. Dessa stängsel skall i allmänhet vara uppförda vid olikatidpunkter som infaUer . harförklarat sig beredd att utföra dessa stängselarbeten som beredskapsarbetenefter vederbörligt hänsynstagande till såväl det lokala som det allmännasysselsättningsläget. Kostnadema beräknas tUl 6,1 milj. kr. Skulle det sedermeramedföra svårigheter att utföra arbetena som beredskapsarbeten måste de utförasi annan ordning. I sådant fall bör frågan ånyo anmälas för . I bilaga2 till den, gemensamma konventionsrapporten har upptagits ytterligare stängsel,av vUka en del är internt svenska och övriga sådana om vUka man skall förhandlavidare. Kostnadema för dessa stängsel uppgår till drygt 2,5 milj. kr. Kostnaderna för underhåU av de istängselprotokollet upptagna stängslen bör åvila den svenska staten.Arbetsmarknadsstyrelsen har ställt i utsikt att underhållsarbetet till viss delskall kunna utföras som beredskapsarbete. För täckande av återstående del avdessa underhållskostnader beräknar jag . Det sammanlagda behovet avbudgetmedel, som bör anvisas på ett särskilt reservationsanslag till åtgärderi samband med ändrade renbetesförhåUanden, beräknar jag således tUl (1 350 000+ 200 000 -1- 100 000 + 350 000 =) 2 mUj. Även om ett omfattande arbete nedlagts avutredningsmannen och lantbraksstyrelsen kan man dock inte utesluta möjlighetenatt den nya konventionen kan medföra intrång som inte beaktats. Så t. ex. ärdet ej helt osannoUkt att olägenheter kan visa sig först sedan konventionen variti tiUämpning någon tid. Om ett dyUkt fall inträffar bör enUgt min meningersättning enligt de grunder för vilka jag redogjort kunna utgå. Densom anser sig berättigad till ersättning bör hänvända sig tUl vederbörandelantbraksnämnd. Om skäl därtill föreUgger torde frågor om kompensationsåtgärdereller medelsersättning då få anmälas för . För att konventionen skall bli gällande här ilandet krävs särskUd lagstiftning. Överenskommelsens bestämmelser är utformadepå sådant sätt att de helt eller i vissa avseenden kan göras direkt tillämpligasom svensk lag. Vissa föreskrifter har visserligen sådant innehåll att de enUgtgängse praxis sktUle ha meddelats i administrativ ordning. Detta gäller t. ex.22 §, 23 § andra stycket och 55 §. Med hänsyn tUl sambandet medkonventionstexten i övrigt bör dock enligt min mening även sådana bestämmelseromfattas av transformering tUl svensk lag. Däremot bör undantag görasbeträffande I kapitlet, som avser svensk renbetning i , bestämmelserna i64 och 66 §§ samt slutbestämmelserna i kapitlet. Jag föreslår sålunda attkapitlen IIVIi konventionen med undantag av 64 och66 §§ i sistnämnda kapitel införlivas medintern svensk rätt genom en särskild lag i vilken förklaras att de skall gällasom svensk lag. Beträffande sådana frågor som regleras i konventionen avseslagen skola gälla utan hinder av vad som föreskrivs i annan lag eUerförfattning. Med hänsyn tUl lagens karaktär av speciallag torde särskildföreskrift härom inte vara nödvändig. Lagenblir i första hand tillämplig på förhållanden här i landet, dvs. framför alltnorsk renskötsel i och därmed sammanhängande förhåUanden. I vissa fallkan lagen också tillämpas på frågor som berör svensk renskötsel i , t. ex.svenska samers överskridande av på väg tiU och från betesområdena iNorge samt lantbruksnämnds utanordnande av förskott för betesavgifter somsvenska samer blivit skyldiga att utge i . I princip blir emellertidsjälvfallet de svenska samemas renbetning i underkastad norsk lag. Fråganvilket lands lag som skall tillämpas i det konkreta fallet får bedömas enligtaUmänna regler. Det torde i allmänhet ej erbjuda några svårigheter att avgöravilken lag som skall tUlämpas. Beträffande7, 10, 12, 39, 45 och 68 §§ i konventionen hänvisas tiU den redovisning som idet föregående lämnats för vissa i anslutning till konventionen träffadeöverenskommelser. Densvenska lagen bör kompletteras med bestämmelser om fördelningen av de svenskarenbetesområdena i mellan berörda samebyar. Lagen bör vidare innehållaen bestämmelse om möjlighet för sameby att återkräva betesavgifter enligt 52eller 57 § konventionen av den som vållat den olovliga betning för vilkenavgifter fastställts. Enligt den gemensamma rapporten skall med uttrycketoaktsamhet i 61 § konventionen förstås vad som med svensk terminologibetecknas oaktsamhet som ej är ringa. Detta bör anges i lagen. Genomde ersättningar och åtgärder som jag tidigare förordat blir samema enligt minmening väl kompenserade för skador och olägenheter som med anledning av dennya konventionens genomförande kan uppkomma för svensk renskötsel. Som förutframgått finner jag det helt klart att tillkomsten av de gränsbestämda norskavinterbetesområdena i inte för någon samebys del medför att byn intekan hålla samma antal renar som byn kunnat ha med den ordning som gäller enligt1919/konvention. Skulle det i något fall visa sig att lagen medförmerarbete i form av ökad bevakning, förlängd flyttningsväg, försvårad skiljningo. d. som inte kan kompenseras genom nu föreslagna ersättningar och åtgärder,bör man som jag fömt framhåUit i första hand undersöka möjUghetema att ersättaeller avhjälpa olägenhetema på administrativ väg. Såvitt gäller renskötsel påsvenskt område bör emellertid av principiella skäl även öppnas möjlighet försameby eller renägare, som anser sig kunna påvisa grund för ytterligareskadeersättning i anledning av den föreslagna lagen med hänsyn till tidigareföreliggande rätt tUI renskötsel, att väcka talan härom vid dom- En föratsättning för att ersättning skall kunna utgåskall självfallet vara att skadan eller olägenheten i fråga inte förut ersattsav statsmedel eller avhjälpts genom åtgärder som vidtagits genom statensförsorg. Lagen bör även innehålla vissa övergångsbestämmelser.Dessa avser bl. a. vissa undantag i fråga om betesavgUter, vilka undantagnärmare anges i protokollet om uppförande och underhåll av gränsstängsel förrenar. I enlighet med det anförda har inomjordbruksdepartementet upprättats förslag till lag med anledning avkonventionen mellan och om renbetning. Under åberopande av det anfördahemställer jag att Kungl. 1) godkänna den iOslo undertecknade konventionen mellan och Norgeom renbetnmg samt det undertecknade protokollet om uppförande ochunderhåll av spärrstängsel för renar,