prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Vikten av att biträdet har enfristående ställning betonas också av bl, a. , , SACOoch . Förslaget att rättshjälpsmyndighet skaU utseoffentiig försvarare giUas eller lämnas utan erinran av ett fåtalremissinstanser. Dessa är länsåklagaren i , Möre och Ölandshäradsrätt, länsstyrelserna i och , länslandsting. Föreningen , stadsrättshjälpsanstalt samt TCO. En tveksam inställning har rådhusrätten i ,i och landstings rättshjälpsanstalt.Bland RR:s ledamöter råder delade meningar om lämpligheten av förslaget i dennadel. Socialstyrelsenanser det i och för sig vara likgUtigt om offentlig försvarare förordnas avdomstol eller rättshjälpsmyndighet. Risken för att uppdragen skall styras tUlviss eller vissa advokater finns i båda systemen och motverkas i viss mån genombestämmelsen att advokat som sökanden själv föreslår i första hand skall utses.Föreningen anser sig kunna godta förslaget om, somföreningen förordar, ersättningsregeln i 31 kap. 1 § RB ändras därhän att kostnadenför offentlig försvarare i princip skall stanna på statsverket oavsettutgången i målet. Liknande synpunkter anförs av länsåklagaren i Östergötlandslän. Alla övriga remissinstanser anser att domstol intebara skall pröva behovet av offentUg försvarare ulan även utse försvarare, rådhusrätt framhåller att intresset avkostnadskontroll inte kan vara ett vägande argument för attförordnandefunktionen skaU utövas av rättshjälpsmyndigheten. Enligtrådhusrättens uppfattning bör vederbörande advokats allmänna lämplighet föruppdraget ensam vara utslagsgivande. Vid denna prövning bör de av advokatentUlämpade debiteringsnormerna sakna betydelse, Skälighelen av arvodet prövasju i särskUd ordning när uppdraget är slutfört. Rådhusrätten delar inte helleruppfattningen alt rältshjälpsmyndigheten kan se tiU alt en från alla synpunkterlämpUg person utses till offentlig försvarare, Alla advokater ar i och för siginte lika lämpliga att utföra försvaret oberoende av målets beskaffenhet.Lämplighetsprövningen bör ske under hänsynstagande tUl de särskUdaomständighetema i varje särskilt mål. Den föratsätter kännedom om såväl måletsom de olika advokaternas särskilda kvalifikationer, I de många mål som äromfattande och svårbedömda ter det sig för rådhusrätten naturligt att väljaförsvarare inom en krets av advokater, om vilken rätten vet att försvararenfyller de krav som den tUltalade har rätt att ställa på honom. Det torde varasvårt att skaffa sig en sakligt grundad uppfattning om en advokats lämplighetför ett visst försvararuppdrag utan alt ha eh fortlöpande erfarenhet av hans insatsi olika rättegångar, Domstolama måste ha bättre möjligheter änrättshjälpsmyndighetema att vinna dessa erfarenheter. Även om rådhusrättenanser det i och för sig önskvärt med en ökad spridning av försvararappdragenföratsätter en sådan bl, a. en fortbUdning av advo- katersom mte tidigare i större utsträckning har ägnat sig åt brottmål. En alltstörte del av brottsligheten tenderar vidare att specialiseras i sådan gradatt det knappast torde vara tänkbart att vissa försvararapp-drag kan handhas avandra än ett begränsat antal specialister. Skall rättshjälpsmyndighet utseförsvarare är det naturligt, om godtycke skall undvikas, att bland advokaternamed egen praktik uppdragen kommer att fördelas i stort sett efter turordningssystem.En sådan metodik skapar emellertid enligt rådhusrättens mening inte de bästaföratsättningarna för att den tUltalades intressen alltid tas tUlvara på ettskickUgt och för honom själv förtroendeingivande sätt och för att rättegångenkan genomföras på ett sätt som medför den minsta påfrestningen för dentiUtalade. Beträffande de praktiska problemen, anför rådhusrätten vidare,skulle domstolama visserligen befrias från visst arbete om uppgiften attförordna försvarare överflyttades på rättshjälpsmyndigheten. I brottmål avmindre brådskande natur är emellertid denna uppgift inte särskUt betungande.Det är i mål med anhållna eller häktade som svårigheter ofta uppkommer attplanera häktnings- och huvudförhandlingar. Dessa svårigheter löses emellertidinte genom att själva förordnandet anförtros annan myndighet. Förfrågan tUl enadvokat om han kan åta sig ett uppdrag innefattar i dessa fall ofta även ettförhandlande om lämplig tidpunkt för rättens sammanträde. Domstolen är därvidinte alltid låst utan har vissa möjligheter att anpassarättegångsförhand-lingama efter det uppkomna läget. För att detta skall hinnasmed inom den snäva tidsram som lagen medger måste föratsättas att förhandlarenhar en direkt kontakt med vederbörande advokat och en samlad överblick överarbetsläget i domstolen. Endast vederbörande domare eller hos dennetjänstgörande sekreterare har den erforderliga överblicken. Det kan därför omkravet på att vederbörande advokat skall vara lämpUg fattas i den mening sområdhusrätten har angett antas att i många faU ytterligare praktisk olägenhetuppkommer genom att kom-munikationema skall gå genom en tredje part, dvs.rättshjälpsmyndigheten. Däremot kan naturligtvis rältshjälpsmyndigheten, omden handhar förordnandena, genom sin centrala position antas få en viss överblicköver de enskUda advokatemas samlade arbetsbörda vid ett bestämt tillfälle ochpå så sätt kunna undvika onödiga förfrågningar. Vägda mot de tidigare angivnaölägenheterna finner emellertid rådhusrätten inte heller de praktiskavinsterna vara sådana att det är motiverat att överflytta uppgiften att utseförsvarare från domstolen till rättsh j älpsmyndighelen, HD:s ledamöter uttalar att rättshjälpen enligtförslaget får en annan karaktär i fråga om brottmålen än när det gäUer andramål och ärenden, i det att någon avgiftsskyldighet inte skall förekomma här.Vidare föreligger den skUlnaden att, när behov av offentlig försvarare ypparsig, situationen regelmässigt är sådan att saken leder till rättegång, me- 1972: 4 198 dani andra fall en utomprocessueU lösning ofta eftersträvas. Även praktiska skältalar för att domstolen skall utse försvarare. Det kan t.ex. förekomma attfrågan om att utse offentlig försvarare åt en tUltalad aktualiseras först vidförhandling inför rätten. Det skulle då innebära en onödig omgång att behövaavvakta rättshjälpsmyndighelens beslut i frågan, särskUt i de faU då dentilltalade är åtföljd av advokat. Även andra brådskande fall kan tänkas. För derättssökande lär det, anför HD:s ledamöter vidare, i många fall anses som enfrån rättssäkerhetssynpunkt viktigare fråga alt få försvarare i brottmål änatt få biträde i tvistemål, och även rättssäkerhetsskäl talar således för att beslutanderätteni fråga om juridiskt biträde i brottmål i sin helhet ligger hos domstolama. RÅanser att risk finns att förslaget i förhållande tUl nuvarande ordning skuUemedföra försämrade möjligheter för den misstänkte att oberoende av sinaekonomiska vUlkor erhålla kvalificerad biträdeshjälp. Rådhusrätten i BoråsframhåUer att i fråga om offentlig försvarare principieUa skäl talar änstarkare än vid biträdesförordnande i tvistemål för alt det inte bör vara enstatlig förvaltningsmyndighet som prövar vederbörandes lämplighet och beslutarom förordnandet, I brottmål är det särskilt angeläget att den misstänkte tillsin hjälp har en person som är helt oberoende i förhållande tillförvaltningsmyndighetema. Under nuvarande samhällsförhållanden är väl riskenför att en offentlig försvarare skall utsättas för obehörig påtryckning frånnågon förvaltningsmyndighet obetydlig eller obefintiig. Men principen är såbetydelsefull att den under alla omständigheter bör upprätthållas. Någon eller några av dessa synpunkter återkommer iövriga avstyrkande yttranden. Vad därefter gäller uppgiften att pröva ersättningtUl rättegångsbiträde eUer offentlig försvarare understrykerremissinstanserna, som har nämnts i avsnittet om taxor, genomgåendebehovet av en effektiv kostnadskontroll vid en utbyggnad av rättshjälpen. remissinstanser menar att det nuvarande kontroUsystemet inte är helttillfredsstäUande. Ätskilliga andra anser att påståendet i promemorian alt kontroUenhos domstolarna visar betydande brister i enhetlighet och effektivitet ärfelaktigt eller i vart fall betydligt överdrivet. Dessa remissinstanser anseratt promemorian inte ger belägg för att biträdes- och försvarararvodena inteskuHe ha hållit sig på en rimlig nivå. Förslaget i promemorian att de administrativaorganen skall handha den processuella kostnadskontroUen tillstyrks eller lämnasutan erinran av en länsåklagare, två underrätter, ,kammarrätten, i , , RR:sledamöter. Föreningen , Föreningen , rättshjälpsanstalt, TCO och SR. Det storaflertalet remissinstanser ställer sig däremot avvisande till den föreslagnaordningen. Prop.1972: 4 199 RR:s ledamöter framhåUer att skäl kan anföras föratt domstolama skall ha kvar sin nuvarande befogenhet att bestämmabiträdesersättning i rättegång, bl. a. att domstolen i det enskilda falletbäst kan bedöma advokatens insatser och den besvärande komplikation som uppkommernär rätten i visst faU kan tvingas ompröva sitt beslut omrälte-gångskostaademas fördelning. Trots dessa invändningar tUlstyrks förslagetatt rättshjälpsmyndighet fastställer advokatarvode även i mål som går tUlrättegång. Starka skäl talar nämligen för att arvodet bestäms i samma ordningoch av samma instans vare sig målet går till rättegång eller ej. Samma skälföranleder rådhusrätten i alt godta förslaget alt ersättning tUlrättshjälpsbiträde och offentlig försvarare bestäms av rättshjälpsmyndigheten.Den föreslagna ordningen för ersättningsprövningen anser emellertidrådhusrätten i Ukhet med Möre och häradsrätt inte godtagbar. Föreningen finner atten samordning av resursema, erforderlig effektivitet och en enhetiig tiUämpningbäst uppnås om all arvodesprövning överlämnas åt samma myndighet, I övervägandeantalet fall bUr granskningen ralinbetonad och bedömningen kan med lätthet skepå grund av dom och advokatens kostaadsräkning. Regelmässigt torde förfarandetbli smidigt och okompUcerat, De svårigheter som uppstår genom förslagetsbestämmelser om motparts och tUllalads återbetalningsskyldighet kan undanröjasmed en regel att domstolen skall bestämma återbetalningsskyldigheten tUl enkvotdel av det belopp som rättshjälpsmyndigheten slutligen fastställer.Taxesystemet kommer f. ö. att underlätta prövningen. Varje mål kräver ett visstmått av förarbete och i många fall är dessa förberedelser större och mera arbetskrävandeän den processuella delen. En befattningshavare med ingående kännedom omadvokaters verksamhet och arbetsvUlkor måste därför ha bättre möjligheter ändomstolen att bedöma skäligheten av begärt arvode. Även om viss enhetlighet kanernås genom centrala direktiv till domstolama i administrativ ordning, anförföreningen vidare, så kvarstår dock att prövning måste ske av ett stort antaldomstolar och i många faU av olika avdelningar inom domstolarna, medan enligtförslaget prövningen koncentreras till ett tjugotal myndigheter under encentral instans. Ytterligare ett skäl att föra all prövning av arvoden tillsamma instans är de uppgifter som rättshjälpsorganisationen kan förväntas blianförtrodd i ett kommande förslag om offentiigt biträde i förvaltningsärenden.Arvodesprövningen bör för sådana fall läggas på rättshjälpsmyndigheten för attundvika ytterligare splittring, rättshjälpsanstalt framför ihuvudsak samma synpunkter. Som har nämnts anser Föreningen de välmotiverat alt låta kostnadskontrollen på helarättshjälpsområdet ul övas av ett fåtal för ändamålet särskUt organiseradeorgan, I fråga on ersättning tiU offentiig försvarare anser dock föreningen attdet nuv£ 1972: 4 200 randesystemet bör behållas. Om emellertid, som föreningen förordar,ersättningsregeln i 31 kap, 1 § RB ändras därhän att kostnaden för offentligförsvarare i princip skall stanna på statsverket oavsett utgången, börrättshjälpsmyndigheten även kunna fastställa ersättning tUl offentiigförsvarare. Liknande synpunkter anförs av länsåklagaren i län.Socialstyrelsen understryker att det vid kostnadskontroUen gäller att tUlse attersättningsbeloppen till utomstående rättshjälpsbiträden inte pressas så attkonkurrens mellan de allmätma advokatbyråema och de privatpraktiserandeadvokatema blir omöjlig. Det stora flertalet remissinstanser har avstyrktförslaget att den processuella kostaadskontrollen skall handhas avrätlshjälpsmyndigheterna och förordat att kontrollen får ligga kvar hosdomstolarna. Inräknat de remissinstanser, som inte viU ha någon särskUdadministrativ organisation, avstyrks förslaget av JK, RÅ, flertalet hördaöveråklagare och länsåklagare, nedre justitierevisionen, samtliga hovrätter,praktiskt taget samtliga hörda underrätter, RRV, flertalet hörda länsstyrelser,domstolskommittén, HD:s ledamöter. Föreningen ochstadsdomare, , flertalet hörda rättshjälpsanstalter,, , , och . LO anser att domstolamaåtminstone i ett initialskede bör få behåUa uppgiften att pröva ersättning tUlbiträde och offentlig försvarare. HD:s ledamöter anför att det av promemorian inteframgår om det föreslagna administrativa beslutsförfarandet är avsett att varaexklusivt, så att hinder skuUe möta mot en efterföljande prövning aversättningsanspråken inför domstol. Sannolikt ligger en sådan tanke bakom förslaget.Så som detta är utformat kan det emellertid ifrågasättas, om det skulleföreUgga något hinder mot en process mellan advokaten uppdragstagaren ochstaten uppdragsgivaren i ersättningsfrågan. Utan att ta StäUning till deltaunderstryker HD:s ledamöter att en lösning, som skulle innebära attersättningsfrågorna prövades enbart av statens egna administrativa organ intekan anses godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt och även skulle strida motvedertagna principer för bestämmande av löner åt anstäUda och ersättningar åtuppdragstagare i allmänhet A andra sidan framhålls att en domstolsprövning iefterhand skulle innebära en oliUfredsställande lösning från praktiskasynpunkter. anför att domstolen, även om denmed den föreslagna ordningen inte får pröva anspråk på ersättning av allmännamedel, Ukväl är tvungen att ta ställning till kostnadsanspråk från part sominte har rättshjälp. Härav kan följa att olika ersättningsnormer kan komma attgälla för den rättshjälpsberättigade partens egna kostnader och för vad hankan förpliktas ersätta motparten. Det är uppenbart att en sådan oenhetligbedömning av rättegångskostnadema är otillfredsställande. Mot uppdelningen avkostnadskontrollen så att den 1972: 4 201 förulomprocessuella angelägenheter utövas av rättshjälpsmyndighet och förprocessuella angelägenheter av domstol kan invändas, anför domstolskommitténvidare, att den leder tiU ett dubbelt överprövningssystem, i det förta falletadministrativt och i det senare judicieUt, Eftersom det emellertid rör sig omtvå i viss mån olika områden kan någon egentiig olägenhet inte anses uppkommahärav, särskUt som en samordning kan komma tUl stånd i fråga om normersom anses ha gUtighet över hela fältet, JK framhåller att den föreslagna ordningen ärförenad med uppenbara ölägenheter i olika avseenden. Det är till en börjanuppenbart att rättshjälpsmyndighelens underlag för kostnadsprövningen, dvs.kostnadsräkningen och domstolens dom i målet, är betydligt sämre än detunderlag som domstolen normalt har för sin bedömning av ersättningsfrågorna.Inte ens om myndigheten begagnar sig av möjligheten att låna domstolens akt imålet, får myndigheten samma grand för sin bedömning som domstolen. Det gäUersärskUt skäUgheten av biträdets arvode. Begäran om yttrande från domstolenmedför avsevärt merarbete för denna. Att rättshjälpsmyndighetens prövning skallske först sedan domen har vunnit laga kraft är vidare förenat med uppenbaraolägenheter, särskUt i mål som förs genom flera instanser. Parter och ombudfår sväva i ovisshet om den slutliga utgången i kostnadsfrågan,och svårigheten för myndigheten att rätt bedöma skäligheten av debiteradekostnader bUr störte ju som förflyter från kostnadernas uppkomst.Varken den som kräver ersättningen eller ledamötema i rätten om defortfarande tjänstgör i domstolen har möjligheter att lämna tUlförlitligaupplysningar i saken när har förflutit från handläggningen.Promemorieförslaget innebär också, anför JK vidare, att flera myndigheter fårta ställning tiU kostnadsfrågorna. Domstol måste sålunda även i fortsättningenpröva frågor om motparts ansvar för rättegångskostnader i tvistemål ochtUllalads återbetalningsskyldighet för kostnader i brottmål. Redan den däravföranledda dubbelprövningen innebär en olägenhet. Den ordning för prövningensom har föreslagils i promemorian framstår som så opraktisk att den inte börgenomföras. SärskUt komplicerade blir, framhåller JK, ersättningsfrågorna isamband med beslut om ålerbetalningsskyldighet. En bedömning av kostnadernamåste i sådant fall göras av både domstolen och rättshjälpsmyndigheten.TydUgen förutsätts i promemorian att domstolen och rältshjälpsmyndigheten iregel skall komma tUl samma resultat. Om rältshjälpsmyndigheten i ett faU medåterbetalningsskyldighet kommer tUl ett lägre ersättningsbelopp än domstolenskaU emellertid domstolen på nytt pröva kostnadsfördelningen. Enligt förslagetskall bestämmelserna om rättelse av dom eller beslut ges motsvarandetUlämpning i fråga om domstolens omprövning. Dessa bestämmelser är dockavsedda för en helt annan situation, 7t 1972.1 saml Nr 4 1972: 4 202 Liknande synpunkter anförs av övrigaremissinstanser. Hovrätten över och anser det sålunda uppenbartatt domstolen har väsentUgt bättre möjligheter att utöva en effektiv kontroll idomstolsmålen än varje annan tänkbar myndighet. Domstolen har genom måletshandläggning satt sig in i processmaterialet och rättsfrågorna och därtUl oftalärt känna parterna personligen. Kostnadsanspråken bedöms aUtid i omedelbartsamband med målets eller ärendets avgörande. Ofta görs denna bedömning underintrycket av en avslutad huvudförhandling, vid vUken domstolen underbiträdets plädering har fått presenterat för sig vilket arbete denne harutfört och fått möjlighet att bedöma om delta arbete har inneburit ett bidragav värde för utredningen i sak och för prövning av rättsfrågorna. Enöverflyttning av bedömningen tiU annan myndighet kan inte innebära annat änatt prövningen av kostnadsanspråket blir mera schablonartat. Någon effektivarebedömning uppnår man alltså inte. Hovrätten anmärker också alt, omrättshjälpsmyndigheten bestämmer ersättningsbeloppet högre än vad domstolen harutgått från i sitt återbetalningsbeslut, del enligt förslaget inte finns någonmöjlighet till rättelse eller överklagande. Enligt advokatsamfundtorde rältshjälpsmyndigheten, om den vill göra en ordentiig prövning, praktiskttaget alltid behöva ha tillgång tiU åtminstone domstolens akt, som ändock imycket begränsad omfattning belyser advokatens insatser. Har målet handlagtsinom stängda dörrar, måste man starkt ifrågasätta det rimliga i att deförhållanden som domstolen kanske just av hänsyn till parterna har funnitböra undandras offentligheten skall bli kända av en utomstående allmänadvokatbyrås personal. Rådhusrätten i tar upp frågan om denföreslagna möjligheten för rättshjälpsmyndigheten att inhämta yttrande fråndomstolen i kostnadsfrågan. Rådhusrätten framhåller alt remissen måstebesvaras av rätten i just den sammansättning som-har handlagt målet. Nämndemännen,som enligt rådhusrättens erfarenhet regelmässigt har starkt intresse förkostnadsfrågan, kan som ledamöter av domstolen uppenbarligen inte uteslutasfrån besvarande av remissen. I en domstol av rådhusrättens storlek kan detmedföra svårigheter och kostnader att ordna just samma sammansättning med nämndoch ordförande som i det ursprungliga målet. Enligt rådhusrätt måsteyttrandet få avges av rättens ordförande, om remissförfarandet inte skall bliaUtför betungande för domstolen. Ersättningsfrågan skulle då undandrasnämndens bedömning och nämnden visar ett mycket stort intresse för arvodenasstorlek. Föreningen och stadsdomare har sammauppfattning. Förslaget att ändringsbeslut frånrältshjälpsmyndigheten skall kunna föranleda ny domstolsbehandling enligtreglerna för rättelse av dom innebär, anför rådhusrätten i , att sågott som varje dom 1972: 4 203 imål av någon betydelse kan bli föremål för ändring i fråga om rättegångskostnadernasedan den i vederlagen mening har vunnit laga kraft. Det innebär vidare atträtlegångskostnadsfrågan kan komma att prövas genom de rättsliga instanserna,därefter genom de administrativa instanserna och slutligen en andra gång bliföremål för domstolarnas prövning. Hovrätten för Nedre understrykeratt den föreslagna regleringen innebär en sådan avvikelse från principen attdom eller beslut som har vunnit rättskraft inte får, annat än under extraordinäraförhållanden, på nytt tas upp tUl prövning, alt den inte kan godtas. Hovrättenför övre anser att förslaget i denna del är ägnat att dra riktighetenav domstolens avgörande i allmänhet i tvivelsmål. Enligt förslaget ipromemorian skall, anför rådhusrätten i , möjligheten att förplikta dendömde att till statsverket återgälda kostnad för offentlig försvarare användassom ett led i samhällets reaktionssystem. Rådhusrätten, som finner dettariktigt, betonar att det är angeläget att denna samhällsreaktion kommer utandröjsmål. Så kan emellertid svårligen ske, om arvodet skall bestämmas iefterhand, ev. efter remiss till olika domstolar, och om verkställighet intekan ske förtän ett förfarande, motsvarande rättelse av dom, har genomförts. ÅtskUligaremissinstanser ifrågasätter om det är möjligt att göra några vinster genom denföreslagna ordningen. Enligt hovrätten över och har man snarareanledning alt säga sig att den nya organisationen genom dubbelarbete och merainvecklade handläggningsformer medför ett dyrbarare sätt att handläggaersätlningsfrågoma. Hovrätten för övre framhåller att de vinster ifråga om tiU-erkända ersättningsbelopp, som möjligen skulle göras om man följdeförslaget i promemorian, till stor del eller helt skulle motvägas av detbetydligt dyrare administrativa maskineri som detta förslag skulle medföra.Malmö stads rättshjälpsanstalt uttalar att fördelen med att rättshjälpsmyndighetenprövar arvodesräkningarna skulle vara att man därigenom kunde få en möjligenenhetligare bedömning, när alla arvoden inom ett större område bedömdes avsamma myndighet. Den föreslagna ordningen skulle emellertid enligt styrelsensmening medföra administrativa kostnader, som inte stod i rimlig proportion lUlvad som är att vinna i enhetlig kostnadskontroU. Stockholmsrådhusrätt har den uppfattningen- att effektiviteten i kostnadskontrollen intei nämnvärd mån skulle främjas genom alt arvodesprövningen flyttas från domstoltUl annan myndighet. Enligt rådhusrätten kommer ett system medgenomsnittstaxor eller normalarvoden ensamt att få avgörande inverkan påkostnadernas storlek. Att själva funktionen att pröva ersättningsanspråken ochtillämpa taxesystemet handhas av annan myndighet än domstol kan inte utanvidare antas medföra någon förhöjd effektivitet i kontroUen. Så kanuppenbarligen inte bli faUet i det mycket stora antal fall när normalarvodeenligt 1972: 4 204 taxanskall utgå, I de fallen saknar det sålunda från effektivitetssynpunktbetydelse vem som prövar anspråken. Fråga uppkommer då omrättshjälpsmyndigheten kan anses bäst skickad att pröva arvodet när avsteg fråntaxan åt det ena eller andra hållet bör ske på grund av omständigheter i detsärskUda fallet. Rådhusrätten hävdar att så inte är förhåUandet, Det torde imer komplicerade mål vara praktiskt taget omöjligt att med ledning av enbarthandlingarna, främst dom och domstolsprotokoU, bilda sig en riktig uppfattningom hur pass omfattande uppdraget har varit och hur advokaten har utfört detta.Ett system enligt vUket rättshjälpsmyndigheterna skall i någon nämnvärdutsträckning inhämta domstols mening om ett kostnadskrav skulle vara ytterligtopraktiskt och för domstolen synnerligen betungande. Del ligger närmare tUlhands att den myndighet som haft möjlighet att direkt följa advokatensinsatser, dvs. domstolen, också skall pröva frågan om taxoma skall frångås pågrand av omständigheterna i det särskUda fallet. Att domstolen därvid skall hatUlgång till specificerad kostnadsräkning är självfallet.