prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Den av kommittén valdaformuleringen har enligt min mening brister i det hänseendet, särskilt genomanknjiningen till de krav som skäligen kan ställas på verksamhetens utövning.Den leder tanken närmast till själva culpa- standardeni objektiv mening. Uttrycket »krav-------- i förhållande till denskadelidande» förmedlar knappast heller på ett begripligt sätt tankeinnehålletbakom grundsatsen om ansvarighetens begränsning till »skyddade intressen». Åandra sidan är det svårt att finna en annan formulering som fyller berättigadeanspråk på pregnans och lättfattlighet. Slutligenvill jag betona, att frågan om »skyddade intressen» utgör bara ett av fleraproblem rörande kretsen av de ersättningsberättigade. Som jag har framhåUit idet föregående uppkommer också frågan om s. k. »tredje-mansskador», dvs. fråganom kretsen av dem som har rätt till ersättning för s. k. följdskada. Det ärsvårt att motivera, varför man i lagen skulle behandla bara ett av problemen. Underhänvisning till dessa överväganden förordar jag, att det i den nya lagen intetas upp någon särskild bestämmelse om begränsning i nu förevarande hänseendeav kretsen av de ersättningsberättigade. 2.3.6.6.Ansvarigheten i kontroll-, upplysnings- och serviceverksamhet. Kommittén haransett det påkallat att det vid sidan av standardregeln införs särskildabestämmelser om inskränkningar i det allmännas skadeståndsansvar i offentligkontroll-, upplysnings- och serviceverksamhet. Dess lagförslag innehåller ocksåsådana särregler i 57 §§. Jag behandlar i det följande frågorna omansvarigheten på vart och ett av dessa områden för sig. Denstatliga och kommunala kontrollverksamheten t. ex. kontroll av livs- ellerläkemedel, yrkesinspektion, fartygs- och bilinspektion, bank- ochförsäkringsinspektion är enligt kommittén inrättad som en välfärdsanordning.Verksamheten utvidgas mer och mer. Försummelse i t. ex. den sanitära kontrollenkan medföra att ett stort antal människor insjuknar. Också i övrigt kan skadoruppkomma genom brister i kontroll av detta slag. Det är enligt kommittén förmycket begärt, att sådana försummelser eller brister oavsett omständigheternaskall medföra skadeståndsansvar för det allmänna. Staten och kommunerna börinte av risken Maj:ts proposition nr 5 år1972 för ett sådant ansvar avskräckas att ordnakontrollverksamheten så att den fungerar efter måttet av anvisade resurser. Standardregeln kan enligt kommittén i viss utsträckninganvändas för att begränsa ansvarigheten i dessa fall. Kommittén har likvälansett det angeläget att föreslå särskilda regler som tar direkt sikte på denoffentliga kontrollverksamheten. Den bestämmelse i ämnet som kommittén föreslår(5 §) innebär, att fel eller försummelse i kontroll som är föreskriven tiUförebyggande av brandfara eller risk för olycksfall eller av sanitära ellerandra allmänna olägenheter medför skadeståndsansvar för det allmänna iförhållande till allmänheten endast om felet eller försummelsen var avbetydenhet och i förhåUande till den skadelidande innebar väsentligt avstegfrån den trygghet som åsyftas med kontrollen. En reservant i kommittén haremellertid förordat, i första hand att bestämmelsen utgår och i andra hand attden ges en annan avfattning. En avvikande formulering har föreslagits också aven annan ledamot (1958: 43 s. 122 f, 128 f). ÅtskiUiga remissinstanser har hävdat, att den föreslagnabestämmelsen är överflödig vid sidan av standardregeln. Enligt dessa instanserbör man genom en rimlig tillämpning av denna regel kunna komma till sammaresultat som det kommittén har velat uppnå med särbestämmelsen. Också dennasavfattning har kritiserats. För egen del kan jag i allt väsentligt ansluta mig tillförslagets kritiker. I den mån bestämmelsen ger uttryck för att man särskilt påmyndighetsutövningens område måste ta hänsjm tiU arten av och ändamålet förden verksamhet i vilken skada har uppkommit säger den inte mer än sominnefattas i kravet på åsidosättande av skälig standard. Jag kommer i detföljande att med viss avvikelse från kommittéförslaget i den delen föreslåen avfattning av standardregeln som ger klart uttryck åt denna tankegång.Kommittéförslaget synes emellertid innebära, att man skaU gå längre, eftersomdet närmast uppställer en presumtion mot skadeståndsansvar vid bristfälligkontroll och medger att ersättning utgår bara vid fel »av betydenhet», sominnebär »väsentligt avsteg» från den trygghet som åsyftas. SakUgt sett anserjag det dock inte vara befogat att man är så restriktiv. Om de krav som man medtillbörligt beaktande av kontrollverksamhetens art och syfte med fog kanställa på verksamheten har åsidosatts genom fel eller försummelse, är detenligt min mening rimligt att ersättning utgår, även om felet som sådant intekan anses som »betydande» eUer det inte kan sägas vara fråga om ett»väsentligt» avsteg från tryggheten. Det är angeläget att samhällsorganenstimuleras att ordna kontrollverksamhet av detta slag på ett så effektivt sättsom möjligt. En skadeståndsregel som ger direkt uttryck för att man ställerännu lägre krav på denna verksamhet än som följer av en allmän standardregelkan motverka det syftet. Farhågorna för att ett skadeståndsansvar inom ramenför en standardregel skulle avskräcka myndighetema från att över huvud tagetordna sin kon-troUverksamhet inom ramen för sina resurser tror jag äröverdrivna. Kungl Maj:ts proposition nr 1972 333 slatsmaktemas ställningstaganden i det avseendet lär andraöverväganden bli utslagsgivande än den tänkbara effekten av deskadeståndsrättsliga reglerna. Slutligen talar också rättstekniska skäl mot ensärbestämmelse av detta slag. Bestämmelsen innebär, att man ställerkontrollverksamheten i sär-Idass och att här gäller andra standardlcrav än påandra områden. Men det kan inte uteslutas, att speciella aktsamhetsnormer i såfall bör gälla också inom vissa andra grenar av den offentligamjmdighetsutövningen. Valet av kontrollverksamheten ter sig godtyckligt, och ensärbestämmelse kan föranleda icke önskvärda motsatsslut vid bedömningen avförutsättningama för skadeståndsansvar i andra situationer. Det är naturUgareatt anpassningen till särpräglade förhållanden inom olika grenar avförvaltningen sker inom ramen för en sådan mer allmän bestämmelse somstandardregeln. På de skäl jag nu har anfört förordar jag att någonsärsldld bestämmelse om kontrollverksamhet inte tas upp i lagstiftningen. Hurlångt skadeståndsansvaret skall sträcka sig i hithörande fall blir då beroendepå hur standardregeln tillämpas. Den frågan kommer jag att behandla i min kommentartUl de enskUda bestämmelserna (5.1.3.3. Kommittén påpekar, att staten och kommunerna bedriverupplysningsverksamhet i många sammanhang och nämner därvid bl. a. ocksåtillhandahållande av bevis av olika slag (gravations-, taxerings- ochvidimationsbevis etc). Enligt kommittén kan det inte komma i fråga att detallmänna skulle generellt svara för skada som uppkommer genom felaktigaupplysningar. Vägledande vid bestämmande av skadeståndsansvarets omfattning isådana fall bör enligt kommittén vara, i vad mån den som får en upplysning harrätt att i olika fall förUta sig på denna. Ansvarighet bör som regel inträdabara när upplysningen har lämnats av behörig befattningshavare eller, i vissafall, av befattningshavare i framskjuten ställning. Vidare bör det krävas, attupplysningen har lämnats i skriftUg form eller att omständigheterna vid enmuntUg upplysning har varit sådana att mottagaren uppenbarligen ägt förlitasig på att upplysningen var riktig. Slutligen har kommittén ansett det börauttryckligen föreskrivas, att ersättning för skada som uppkommer med anledningav felaktig upplysning skaU utgå bara under förutsättning att upplysningen haranvänts för det ändamål som den har varit avsedd tiU. Den regel som kommitténförslår (6 §) är utformad i enUghet med dessa överväganden. Bestämmelsen har kritiserats av åtskilligaremissinstanser, väsentligen från samma synpunkter som har legat till grund förkritiken mot regeln om skada i kontrollverksamhet. De synpunkter som jag har anfört på frågan omskadeståndsansvaret vid fel eller försummelse i kontrollverksamhet äger i alltväsentiigt giltighet också i fråga om upplysningsverksamheten. Att ersättninginte bör utgå, när en upplysning har lämnats under sådana omständigheter attmottaga- Maj:ts proposition nr 5 år1972 ren inte utan vidare haft rätt att lita på den, håller jagi och för sig med om. Men att man inte anser den enskilde ha rätt att förUtasig på upplysningen betyder ju just att man inte ställer det kravet påverksamheten att alla upplysningar av ifrågavarande slag skall vara heltfelfria. I åtskUliga fall av denna art leder därför redan standardregeln tillansvarsfrihet för det allmänna. Om det är fråga om en upplysning, som denenskUde visserligen inte kan utan vidare förlita sig på, men det begångna feletär så allvarligt att skälig standard ändå måste anses åsidosatt, kan ettrimligt resultat uppnås genom tillämpning av regler om verkan av denskadelidandes medvållande. Och när det gäller frågan om betydelsen av att enupplysning har använts för annat ändamål än det som den har varit avsedd förfinns det enligt min mening ingen anledning att uppställa särregler, sombegränsar ansvarigheten mer än som kan ske med tillämpning av allmänna grundsatserom adekvat kausalitet och i faU då kausalitetskravet anses uppfyUt avstandardregeln. Jag viU också erinra om, att på sätt som jag har utvecklat iett föregående avsnitt (2.3.6.5. ), s. k. »indirekta» eller »medelbara» skador(»tredjemansskador») inte blir ersättningsgilla heller enligt den nyalagstiftningen. Av nu anförda skäl förordar jag, att någon särskildbestämmelse om skada genom felaktiga upplysningar inte tas upp i lagen. Kommittén berör i anslutning till den föreslagnabestämmelsen om upplysningsverksamhet också skadeståndsansvaret vid rådgivningsom det allmänna svarar för, t. ex, i kuratorsverksamhet eller i form avjrrkes-vägledning, sexualupplysning etc. Enligt kommittén ger emellertid lagförslagetsbestämmelser om upplysningsverksamheten tillräcklig vägledning i fråga omansvarets utsträckning i hithörande fall, och någon särskild regel områdgivningsverksamhet tas därför inte upp i förslaget. Däremot har kommitténansett att det i lagen bör föreskrivas undantag från det allmännasskadeståndsansvar när det gäller viss annan serviceverksam-het. I en särskildbestämmelse (7 §) föreskrivs, att skadeståndsansvar enligt lagen inte inträderpå grund av fel eller försummelse av lots med avseende på lotsning eller avannan som på begäran står till förfogande för att bistå näringsidkare ellerandra i deras verksamhet. Såvitt gäller undantaget för lotsning hänvisarkommittén i sin motivering bl. a. till internationell praxis och tillföreskrifter i 8 § sjölagen om redares ansvar för fel eller försummelse avlots. Undantaget gäUer enligt förslaget också när lois-tvång förelegat. I frågaom bestämmelsens innehåll i övrigt nämner kommittén som exempel på denservicepersonal som åsyftas instruktörer och täckdikningsförmän m. fl.befattningshavare hos lantbruksnämnd samt instruktörer och andra somhushållningssäUskapen stäUer tUl förfogande för skilda ändamål. Den föreslagna bestämmelsen har föranlett viss kritikunder remissbehandlingen. Det har i fråga om undantaget för lots påpekats bl.a. att avgift Maj:ts proposition nr 1972 335 utgår för lotsning. I övrigt har anförts bl. a., att detinte utgör ett godtagbart skäl för att frita det allmänna frånskadeståndsansvar, att dess tjänster har anlitats frivilUgt. Vissa remissorganhar betecknat bestämmelsen som överflödig under hänvisning till attdomstolarna med en förnuftig lagtillämpning bör komma till det åsyftaderesultatet även utan en uttrycklig föreskrift. Med detinnehåll som begreppet »myndighetsutövning» får enligt mitt förslag torde av deservicefunktioner som det här gäller endast sådan lotsning beträffande vilkenlotslvång föreligger komma i betraktande som dylik myndighetsutövning, Isamtliga övriga fall blir följaktligen allmänna skadeståndsregler omedelbarttillämpliga i fråga om skadeståndsansvaret för de offentligrättsliga subjektsom tillhandahåller servicepersonal av ifrågavarande slag (jfr avsnitt2,3,6,3,), Den omständigheten att verksamheten är »offentUg» iorganisatoriskt avseende utgör som jag har framhållit inte någotskäl att föreskriva särskilda regler om inskränkningar i skadeståndsansvaret.Jag saknar anledning att i det här sammanhanget gå närmare in på vad det i sakinnebär, att allmänna skadeståndsregler blir tillämpliga eller i vad mån endirekt eller analogisk tiUämpning av kontraktsrättsliga regler kan bli aktuell. När detgäller skada genom lotsning anser jag det emeUertid motiverat att föreskrivasärsldlt undantag från det skadeståndsansvar för det allmänna som annars skullefölja av de regler som jag föreslår. Ett sådant undantag betingas emeUertidvarken av verksamhetens offentliga karaktär eller, i fall där lotslvångföreligger, av att det möjligen kan anses vara fråga om myndighetsutövning enfråga som i och för sig är tveksam med hänsyn till föreskriften i 16 § 1937 årslotsförordning, att fartygsbefälhavaren trots lotsens närvaro är ansvarig förmanövreringen. Inte heller är det lotsningens karaktär av serviceverksamhetsom utgör det avgörande skälet. Men som kommittén har framhålUt och som jagsjälv har påpekat i annat sammanhang (avsnitt 2.3.6.3.) åtnjuter det allmännatraditionellt och i överensstämmelse med internationellt erkända grundsatseransvarsfrihet vid skada genom lotsning, även när lotslvång har förelegat. Jagdelar kommitténs uppfattning, att denna ståndpunkt bör vidhållas, och somsjöfartsstyrelsen har framhållit i sitt remissyttrande bör i varje fall någonändring inte göras, innan en översyn av bestämmelserna i 8 § sjölagen omredares ansvar för bl. a. fel eller försummelse av lots har skett inom ramenför det pågående arbetet på en revision av sjölagen. En undantagsbestämmelse bör emellertid under dessaförhållanden vara generell och avse varje skada genom fel eller försummelse vidlotsning, oavsett om skadan har vållats genom myndighetsutövning från lotsenssida eller om hans verksamhet skall anses ha varit av sådan art att allmännaskadeståndsregler i princip är tiUämpliga. Det betyder, att undantaget skallhänföra sig inte bara till den särskilda bestämmelsen om det allmännas 336 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 skadeståndsansvar vid myndighetsutövning utan också tillde allmänna regler om principalansvar som jag har föreslagit i det föregående(avsnitt 2.2.4,). I enlighet med det anförda föreslår jag, att i den nyalagstiftningen tas upp föreskrift om att ersättningsskyldighet för stat ochkommun inte föreligger i fråga om skada med anledning av fel eUer försummelsevid lotsning, men att den av kommittén föreslagna undantagsbestämmelsen iövrigt inte får någon motsvarighet i lagen. De lagtekniska problem somundantagsregeln angående lotsning ger upphov till kommer jag att beröra i detföljande vid min behandling av frågan om formerna för lagstiftningen (avsnitt3,3.) och av de enskUda bestämmelserna (avsnitt 5.1.3,8. Undantag för skada genom beslut av de högstastatsorganen. Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar diskuterarsärskUt frågan, huruvida undantag från skadeståndsansvaret för det aUmänna börgöras för skada som kan uppkomma genom felaktigt beslut av ellerKonungen i statsrådet (regeringen), Såvitt gäller beslut har kommittén bedömtfrågan ha så ringa praktisk betydelse, att något uttryckligt undantag inte ärmotiverat. I fråga om regeringens handlande erinrar kommittén om de reglerrörande kontroll över regeringsverksamheten som finns i 106 och 107 §§regeringsformen (RF) och StäUer frågan, om en bedömning av regeringshandUngamabör kunna ske endast i den ordning som där föreskrivs. Efter en jämförelse medförhållandena i och , där domstolarna bl. a. i skadeståndsmål kanpröva lagligheten av regeringsbesluten, påpekar kommittén, att en sådanprövning kan förekomma också hos oss genom att allmän domstol kan t. ex.åsidosätta en författning, vilken kränker enskild rätt, såsom lagstridig.Tanken att regeringshandUngar på vissa områden, särskilt på detförsvarspolitiska och diplomatiska planet, bör undantas från endomstolsprövning avvisar kommittén under hänvisning till att ett sådantundantag torde sakna praktisk betydelse. Kommittén drar slutsatsen, att statenbör i skadeståndsväg svara också för fel och försummelse av regeringen. Kommitténs ståndpunkt i denna del har godtagits avmajoriteten av remissorganen men har kritiserats av justitiekanslem. Denne harifrågasatt, om den ordning som kommittén förordar är förenlig med grundlagen,och har framhållit, att möjligheten av en skadeståndstalan med anledning avregeringsbeslut skulle vara ägnad att minska regeringens auktoritet. Som kommittén har uttalat lär frågan om skadeståndsansvarmed anledning av beslut i och för sig sakna praktisk betydelse. Medhänsyn till bl. a. den grundlagsfästa ordningen för gemensamt beslutsfattandeav Kungl. Maj :t och bör emellertid enhetliga regler gälla i fråga omstatens skadeståndsskyldighet för de högsta statsmakternas handlande. Kungl Maj:ts proposition nr 1972 337 Enligt min mening talar åtskiUiga skäl för ensärbehandling av regeringsverksamheten i det här sammanhanget. Som kommitténhar framhållit är frågan om det juridiska ansvaret för regeringsledamöternashandlande särskUt reglerad i RF och den särskilda ansvarighetslag som gäUerför statsråden. Denna reglering iimebär, att en rättslig prövning, huruvida enledamot av regeringen visat försummelse i sin ämbetsutövning, skaU ske isärsldld ordning inför riksrätt. Oavsett om det över huvud taget är förenligtmed grundlagen att en skadeståndstalan förs mot staten inför riksrätt, är detuppenbart att en sådan ordning inte är godtagbar från vare sig praktiska ellerprincipiella sjmpunkter, och man måste därför tänka sig att prövningen av ettskadeståndsanspråk sker inför annat organ. Men det skulle inte stämma välöverens med de principer som Ugger tiU grund för de grundlagsfästaansvarighetsreglerna och för fördelningen av de statliga maktfunktionernamellan lagstiftande, verkstäUandé och dömande samhäUsorgan att viaskadeståndsreglerna införa en kontroll över regeringsmaktens utövning vidsidan av den konstitutioneUa kontroUen. Visserligen skulle prövningen i ettskadeståndsmål inte gå direkt ut på att faststäUa om enskilt statsråd handlatfelaktigt eller gjort sig skyldig tiU försummelse. Men en skadeståndstalan kanbifaUas endast om det konstateras att fel eUer försummelse begåtts avregeringen, och i reaUteten kominer ett sådant omdöme att grundas på enbedömning av de enskilda regeringsledamöternas handlande och i regel te sigriktat främst mot det föredragande statsrådet. Som kommittén framhåller torde visserUgen en vissdomstolskontroU över regeringsverksamheten vara möjlig redan enUgt gäUanderätt. Det är emellertid omstritt, hur vittgående befogenheter domstolarna har idet avseendet, och det rör sig i alla händelser om en kontroU som är av mycketbegränsad räckvidd och väsentligen inskränker sig tiU att avse frågan omregeringsbesluten är förenUga med grundlagen. Det är någonting helt annat atttiUåta en fri prövning av regeringsverksamheten enUgt sådana aUmänna handlingsnormersom Ugger till grund för culparegeln. Men också praktiskt-politiska sjmpunkter gör sig gäUande idetta sammanhang. Regeringens auktoritet utgör visserligen inte någotsjälvändamål och dess upprätthåUande kan inte i och för sig åberopas mot ensådan ordning som kommittén har föreslagit. I den offentliga förvaltningsorganisationenintar emellertid regeringen inte bara formellt och konstitutionellt utan ocksåreellt en särställning. Den är i sitt beslutsfattande bunden avförfattningsbestämmelser i långt mindre omfattning än övriga administrativaorgan. Dess avgöranden grundas tUl stor del på en diskrelionär prövning, även iärenden där underlydande myndigheter nära nog helt saknar utrymme fördiskretionära överväganden. Detta innebär också en frihet för regeringen attsjälv vidta rättelse i beslut som den i efterhand finner oriktiga ellerolämpliga, en möjlighet som bara i mycket begränsad 22 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 omfattning står öppen för andra administrativa organ.Regeringsbesluten influeras i stor utsträckning av poUtiska värderingar, ochåtskilUga av regeringens avgöranden är av renodlat politisk karaktär. Det kanbefaras, att möjligheten att väcka skadeståndstalan mot staten med anledning avfelaktiga regeringsbeslut skulle kunna utnjitjas för politiska eUer rentchi-kanösa syften. I sin politiska verksamhet är regeringen å andra sidan underkastadden medborgerliga kontroll som utövas av enUgt de regler som gällerför ett parlamentariskt styrelseskick, och därigenom intar regeringen ensärställning i förhållande till den offentliga förvaltningen i övrigt, därmotsvarighet till dessa politiska kontrollmekanismer helt saknas. Alla dessa omständigheter tUlsammantagna gör det enligtmin mening befogat att i fråga om det allmännas skadeståndsansvar med anledningav fel eUer försummelse i myndighetsutövningen föreskriva undantag för skadagenom beslut av regeringen. Såvitt gäller de rent politiska besluten lär detsällan över huvud taget vara möjligt att inom ramen för en rättsUg prövningbedöma, huruvida »fel eller försummelse» har förekommit. Å andra sidan är det ipraktiken omöjligt att göra en distinktion mellan poUtiska och icke-poUtiskaregeringsbeslut. Från rent praktiska synpunkter synes del knappast hellerföreUgga något behov av ett lagreglerat skadeståndsansvar med anledning avsådana beslut. I mera uppenbara fall kan regeringen väntas självmant vidtarättelse i beslut som i efterhand visar sig felaktiga, och i sådana fall kommeren ensldld skadeUdande med aU säkerhet att beredas gottgörelse genom beslut avstatsmakterna in casu. Men bortsett härifrån lär den parlamentariska kontrollsom utövas av innefatta tillräckliga garantier för att den enskildamedborgarens krav på skydd mot ekonomiska förluster genom oriktigaregeringsbeslut blir tillvarataget. Maj :t i statsrådet fungerar också som rentadministrativ instans. Flertalet av de synpunkter som jag anfört motiverarvisserligen i och för sig, att en undantagsregel i princip omfattar också debeslut som Kungl. Maj :t fattar i denna egenskap, och detta oavsett hur man iövrigt bedömer frågan om det aUmännas skadeståndsansvar med anledning avfelaktiga administrativa beslut. Men i de fall dä ett beslut av Kungl. Maj :t iett administrativt ärende kan angripas med begagnande av särskUt rättsmedel,viker de anförda betänkUgheterna mot att ålägga staten skadeståndsansvar medanledning av det felaktiga beslutet. Den undantagsregel som jag här förordarbör därför inte gälla för det faU att ett sådant beslut har upphävis ellerändrats efter ansökan om resning eller användande av annat särskilt rättsmedeleller efter s. k. självrättelse. Under hänvisning till vad jag nu har anfört förordar jag,att i den nya lagstiftningen föreskrivs undantag från reglerna om det aUmännasskadeståndsansvar vid fel eller försummelse vid myndighetsutövning för felak- Maj:ts propositioii nr 1972 339 tigt beslut av Kungl. Maj :t eller som inte harupphävts eller ändrats. En bestämmelse i ämnet I)ör utformas som eninskränkning i själva talerätten. Jag skall i ett följande avsnitt (2,3,6,8,)beröra frågan om verkningarna av en sådan undantagsbestämmelse i fråga om rättentUl ersättning med anledning av beslut som har meddelats av lägre instans ochefter fullföljd har prövats men ej ändrats av Kungl, Maj :t. Frågan, huruvida särskilda föreskrifter om begränsning avstatens skadeståndsansvar med anledning av felaktiga avgöranden av högstadomstolen och regeringsrätten är påkallade, har så nära samband med frågan omdet aUmännas ansvarighet för felaktiga beslut av judicieUa eUer administrativaorgan över huvud taget, att de båda frågorna lämpligen bör behandlas i ettsammanhang. Frågan diskuteras därför i nästföljande avsnitt. Särskilda begränsningar av rätten till ersättningmed anledning av dom eller beslut m. m.