prop · FV0384 · 1972-12-31 00:00:00 — Utredningen,hksom direktiven, skUjer mellan allmän och särskild behörighet till högreutbildning. Med allmän behörighet för- Prop.1972: 84 22 ståsde generella krav, vilka måste vara uppfyllda för att en studerande över huvudtaget skall vara berättigad till viss utbildning; sådana krav kan vara krav påunderliggande utbildning av viss längd. Med särskild behörighet (särskildaförkunskapskrav) menas de förkunskaper i definierade ämnen, som kan ställasupp som villkor för tillträde till viss utbildningslinje utöver de allmännabehörighetsvillkoren. Utredningen konstaterar,att det i sig inte är otänkbart att helt avskaffa den allmänna behörighetenoch att som villkor för tillträde tiU högre utbildning endast ställa upp kravpå sådana förkunskaper, som studierna inom varje enskild utbildningsväg kräver(särskilda förkunskapskrav). Enligt utredningens direktiv skall dock krav påviss allmänorientering ingå bland behörighetsvillkoren, dvs. vissa genereUa behörighetsvillkorbör StäUas upp för att garantera att det högre utbildningsväsendet inte enbartkommer att utbilda specialister inom snävt begränsade sektorer. Utredningen menar attbehörighetsvillkoren, utöver att garantera viss allmänorientering och tiUräckligastudieförutsättningar, också skall skapa sådan rättvisa i urvalet attstudielämpliga personer inte utestängs. Vidare skall de bidra till att görarekryteringen till högre studier mindre beroende av socialgrupp och de skallmöjliggöra ett bättre utnyttjande av landets begåvningsresurser. Utredningenhar därför betraktat det som en av sina viktigaste uppgifter att konstruera ettbehörighetssystem, som öppnar vägen till högre studier för studielämpliga, mennu formellt obehöriga personer. Kvalitetskravet måstetäcka de fordringar som bör ställas på de utbildningssökandes intellektuellaoch kunskapsmässiga förutsättningar att inom rimlig tid fullgöra ett påbörjatutbildningsprogram. Till de allmänna förutsättningarna hör förutom kravet påviss allmänorientering bl. a. kravet på viss studieträning. Till de särskildaförutsättningarna hör främst de förkunskaper i specifika ämnen, som ärnödvändiga för en viss utbildningslinje. Utredningen konstaterar dock att behörighetsvUl-korenaldrig kan bli så precisa, att de drar upp en oomtvistlig gräns mellan studidämpUgaoch icke-studidämpliga personer. Inom svensktutbildningsväsende har det allmänna behörighetsvillkoret vanligen formuleratssom krav på viss underliggande utbildning. Den högre utbildningen har därvid avhävd anknutits till studentexamen. Först öppnadesuniversitet och högskolor mer allmänt för vissa andra utbildningsgrupper(folkskollärare, gymnasieingenjörer m. fl.). Dessa behörighetsregler avspeglarett skolsystem, där differentieringen skedde tidigt och endast fåutbildningsvägar gav grund för fortsatta teoretiska studier. De är också främstavpassade för ungdomen. Den som i tidig ålder valde gymnasiet hade därmed ocksåvägen öppen till högre studier, medan andra utbUdningsval i detta avseendeblev återvändsgränder. Direktivens uppfattning om lämplig utbildningsbakgrund kanenligt utredningen närmast beskrivas som »olika men likvärdig». Möjlighetermåste finnas att på olika vägar meritera sig för viss utbildning eller visstyrke, dvs. behörigheten kan inte längre anknytas till enbart viss bestämdutbildning. En lösningenligt principen »olika men likvärdig» betyder att den nuvarande relativt storaenhethgheten i utbildningsbakgrund bland universitets- och högskolestuderandeskulle försvinna. Denna kunskapsbakgrund har till stor del format den allmännauppfattningen om innebörden i begrepp som bildning och bildningsinnehåU.Direktivens synsätt avviker starkt från denna traditionellabildningsuppfattning, varför utredningen funnit det önskvärt att något belysafrågan om allmänori-enteringen. Allmänorienteringenskall skapa balans i den enskildes kunskaper och erfarenheter och fungera somden referensram, inom vilken specialutbildningen skall infogas och sättas in isitt större sammanhang. Den kan på så sätt förhindra att värderingar ochattityder formas enbart av specialutbildningen och av den miljö, i vilkenutbildningen inhämtats. En fond av kunskaper och erfarenheter, som liggerutanför den specialiserade utbildningen, underlättar de öppnare kommunikationermellan olika samhällsgrupper, utan vilka ett demokratiskt samhälle knappast kanfungera. Utredningen konstaterar därvid att eftergymnasialutbildning vanligen är tämhgen starkt speciaUserad. Den som frångymnasieskolan går vidare till fortsatta studier har en motvikt till denna speciahseringi de kunskaper och färdigheter han erhållit genom den gymnasiala utbildningen,som därtill ger vissa kommunikationsfärdigheter liksom viss studie- och arbetstekniskträning. Den som gått andra vägar än gymnasieskolan har på grund av ålder ochutbildning samt verksamhet i yrkes- och samhällslivet en avsevärd fond avkunskaper och erfarenheter, men dessa är svårare att definiera änskolkunskaperna. Principiellt är dock även denna bakgrund kompletterande iförhållande till den specialiserade utbildningen, även om den referensram detär fråga om har en mindre standardiserad utformning än den som anges i ettskolbetyg. Detta synsätt gör det omöjligt att göra någon egentlig specifikationav »allmänbildande» och »fackutbildande» kunskaper och säga att t. ex. historiaär allmänbildande medan biologi är fackutbildande. Variationer i bakgrund,allmän utbildning och orientering är emellertid inte bara en fråga omindividuella referensramar; de kan också ha positiv betydelse för den fortsattautbildningen och den därpå byggande yrkesverksamheten, som därigenom tillförserfarenheter från skilda områden och får en bredare anknytning till samhälls-och yrkesliv. Utredningen menar att kravet på allmänorientering inte böromsät- 1972: 84 24 tasi behörighetsvillkor, som ställer krav på vissa skolkunskaper i bestämdaämnen. Konkreta ämneskrav bör som regel endast avse viss utbildningsväg, ivissa fall även den yrkesverksamhet, som skall följa efter studierna. Dessakrav bör definieras från ämne till ämne. 3.3.2Engelska som alhnänt behörighetsvillkor Utredningenhar funnit det nödvändigt att i viss mening frångå den antydda principengenom att i samband med diskussionen om de allmänna behörighetsvillkoren ta uppförkunskaper som visat sig vara gemensamma för flertalet utbildningsvägar,nämligen kravet på kunskaper i främmande språk. För deltagande i högreutbildning krävs som regel sådana kunskaper för att de studerande skall kunnatillgodogöra sig kurslitteraturen. För den högre undervisningen skulle det imånga fall innebära en märkbar inskränkning i valet av kurslitteratur, omendast svensk eller norsk/danskspråkig litteratur kunde användas. Inom vissahögre utbildningslinjer kan visserligen alltjämt studier bedrivas utankunskaper i främmande språk, men det är inte endast de egentliga studiekravensom talar för att kunskaper i främmande språk ställs som villkor. Inom deflesta yrkesområden är språkkunskaper en förutsättning för att deyrkesverksamma efter avslutad utbildning skall kunna följa utvecklingen inomresp. Kravenpå språkkunskaper tillgodoses i mycket stor utsträckning inom gymnasieskolan.Det kan därför verka onödigt att uppföra kunskaper i främmande språk som ett explicitbehörighetsvillkor. Utredningen menar dock att de begränsade språkstudierna påtvåårig teknisk linje och möjligheterna att helt välja bort språk på detvååriga yrkesinriktade linjerna inom gymnasieskolan gör det nödvändigt attgenom det allmänna behörighetsvillkoret garantera nödvändiga språkkunskaper hosde studerande, som går vidare till högre utbildning. Utredningen finner detockså nödvändigt att föreskriva sådana kunskaper för vuxenstuderande, som utanföregående gymnasial utbildning ges tUlträde tUl högre studier. Kraven måstedock utformas så att de inte blir ett oöver-stighgt hinder för dessautbildningssökande. Utredningenmenar att engelska är det språk som är svårast att avvara för olikastuderandegrupper. Språkkravet bör därför omfatta kunskaper i detta språk. Förvissa utbildningsvägar kan kunskaper i ytterligare språk vara erforderliga,men dessa krav får tillgodoses inom ramen för de särskilda behörighetsviUkoren.Utredningen föreslår att de utbildningssökande för att vinna allmän behörighet utöver vad som anförs i det senare skall styrka sig ha kunskaper i engelskamotsvarande två årskurser i gymnasieskolan. Övergångsvis skall läskunska-per iengelska motsvarande denna utbildningstid kunna godtas. Med hänsyn till desärskilda förhållanden som kan gälla för vissa utbild- 1972: 84 25 ningslinjer,bör den centrala tillsynsmyndigheten kunna meddela undantag frän det allmännabehörighetskravet i engelska för viss, enstaka utbildningslinje. 3.3.3Allmän behörighet grundad på gymnasial utbildning Begreppetgymnasial utbildning täcker förutom gymnasieskolan ett antal på grundskolanbyggande fackutbildningar utanför gymnasieskolan. Principiellt bör alla slagav gymnasial utbildning betraktas som lämplig grund för fortsatta studier. Detbör dock finnas en nedre gräns för den tid som utbildningen normalt skallomfatta för att anses behörighetsgivande nämligen minst två läsår. Samtliga minst tvåårigautbildningsvägar inom gymnasieskolan skulle således komma att ge allmänbehörighet för högre studier. Även andra gymnasiala utbildningar än de somingår i gymnasieskolan skall enligt utredningens förslag ge allmän behörighetför högre studier, om de grundas på nioårig grundskola och omfattar minst tvåläsår. Som gymnasial utbildning bör också kunna räknas utbildning utanför den egenthgaskolan, som anordnas av t. ex. enskilda arbetsgivare, verk och organisationer,om den fyller de krav som angetts ovan. I princip bör även deltidsstudier sombedrivits kunna omräknas till heltidsstudier. Det bör ankommapå tillsynsmyndigheten att i osäkra fall avgöra om en sökandes utbildning skallräknas som gymnasial. Om aUa gymnasiala linjerpå detta sätt ger allmän behörighet för fortsatta studier, kan skillnaden ivärdering av praktisk och teoretisk utbildning komma att minska. Den enskildesfrihet i valet av studieväg efter ökar genom att inget val leder ini en utbildnings-mässig återvändsgränd. Därigenom motverkas också den socialasnedrekryteringen till den högre utbildningen och de yrken den förbereder för,och vissa karriärproblem i yrkeslivet får en naturlig lösning genom attpersoner med gymnasial fackutbildning kan gå vidare till högre studier inomsamma område. Vidareutbildning och omskolning på eftergymnasial nivåunderlättas. Om den allmännabehörigheten till högre studier utgörs av minst tvåårig gymnasial utbildninguppkommer frågan om en icke-slutförd utbildning om två årskurser av treårig gymnasieskollinjeockså skall vara behörighetsgivande. Denna fråga måste enligt utredningen bedömasdels från kompetenssynpunkt, dels med utgångspunkt från dess inverkan på detreåriga linjerna och gymnasieskolan i övrigt. Två årskurser från treåriglinje ger minst lika mycket av allmänna kunskaper som utbildning av motsvarandelängd på tvåårig linje och skulle därför vara tillräcklig som grund för allmänbehörighet. Det är dock enligt utredningens mening principiellt felaktigt atträkna utbildningstidens längd som avgörande utan att ta hänsyn till det förutbildningslinjen upplagda studieprogrammet. Flera skäl talar för att en på- 1972: 84 26 börjadutbildning regelmässigt bör avslutas och utredningen föreslår därför attutbildning i gymnasieskolan skall vara slutförd för att ge allmän behörighettill högre utbildning. Dock bör även mindre studiekurs från avslutad treårig hnjege allmän behörighet. Utredningen gör engenomgång av gymnasieskolans linjer och konstaterar bl. a. att samtliga utgårfrån den nioåriga ; startnivån är således gemensam. Den störstanyheten är det ökade inslaget av allmän utbUdning mom de yrkesutbildandelinjerna. Enligt prognoserna skall /75 gymnasieskolan varadimensionerad för av årskullen 16-åringar. Utredningen påpekar att enförändring av kompetensreglerna kan komma att leda till förändringar i denrelativa efterfrågan på olUca gymnasiala linjer men framhåller att det inteingått i utredningens direktiv att behandla gymnasieskolans dimensionering. En sida av efterfrågeförddningenpå olika linjer inom gymnasieskolan är det sociala urvalet. Utredningen harlåtit utföra vissa undersökningar rörande rekryteringen till fackskola ochgymnasium, där sammansättningen av elevgrupperna undersöks med avseende påbetyg från , resultat på inteUigenstest och socialgrupptillhörighet.En detaljerad redovisning av dessa undersökningar har getts i utredningens specialbetäiikandeSOU 1970:20. Undersökningarna visar bl. a., att elever ibetygshänseende är något sämre än gymnasiets, även om skiUnaderna i medeltal ärmycket små, mellan ]4. och % betygsenheter. av eleverhar betyg som är bättre än medeltalet för gymnasiet. Enligt resultaten avintelligenstesten ligger dock av elever över gymnasietsmedeltal, vilket talar för att betygsättningen inte varit helt rättvisande.Socialgrupp 3 är en jämförelsevis liten grupp i gymnasiet men något bättreföreträdd i . Socialgrupp 1 är svagt företrädd i , ocheleverna därifrån har lägre betyg än övriga elever. Utredningen påpekar dockatt resultaten av dessa undersökningar, både vad gäUer betygs- ochsocialgruppfördelning, kan ha förändrats, varteftersom och delinjer som motsvarar denna får ökad genomslagskraft hos eleverna. Utredningenpekar därvid på de senaste årens tendenser tiU överströmning från de treårigalinjerna tUl de tvååriga. Utöver krav på vissunderliggande utbildning för allmän behörighet till högre studier är det också möjhgtatt ställa upp krav på viss miniminivå inom denna utbildning, en s. k.kompetenströskel eller »godkändgräns». F. n. krävs som viUkor för allmänbehörighet till universitets- och högskolestudier att den sökande har ettmedelbetyg från gymnasiet på lägst 2,3. Utredningen har i samverkan medskolöverstyrelsen låtit utföra vissa undersökningar av de kvantitativaverkningarna av denna kompetenströskel. Framräknade uppgifter om betygen iårskurs 1969 visar, att andelen elever som ligger under genomsnittsvärdet2,3 uppgår till , vilket är avsevärt lägre än vad gymnasieutred- 1972: 84 27 ningen en gång räknade med. Som styrfaktor vad avserövergängen till högre studier har därför 2,3-gränsens betydelse avsevärtreducerats. Kompetenströskelns effekter för den högre utbildningen är ipraktiken dessutom begränsade till de fria fakulteterna, där konkurrens om utbildningsplatsernainte förekommer. Vid de spärrade utbildningslinjerna har konkurrensen omplatserna lett till att lägsta antagningspoäng betydligt överstiger 2,3-gränsen.Med nuvarande förhållanden krävs uppenbart inte någon kompetenströskel för attutestänga mindre studielämpliga från spärrad utbildning. Ett alternativ till betygsmedelvärde som kompetenströskelkan vara särskilda studielämplighetsprov. Ett sådant prov skuUe kunna användassom generell måttstock på studielämplighet för alla kategorier studerande igymnasieskolan, och man skulle slippa svårigheterna att jämföra betyg frånolika linjer. Syftet med en behörighetsgräns, hur den än utformas, äratt skapa garantier för att de utbildningssökande har tillräckUga studieförutsätt-ningar.Ett sådant instrument kan dock inte ta hänsyn till individuella variationer ibakgrund och förutsättningar. En viss medelbetygsnivå hos en grupp studerandeinnebär endast att den procentuella risken för studiemisslyckanden är lägre idenna grupp än i grupper med lägre betygsmedelvärde. Däremot ger medelbetygetinget uttömmande besked om den enskildes möjligheter. Mot bakgrund av dettaoch med hänsyn tiU vad som tidigare anförts föreslår utredningen, att någon behörighetsgränsinte skall införas. Ett styrinstrument, som kan avpassas till personligaförutsättningar och intressen, är studievägledning och yrkesorientering. Härvidtorde ett studidämplighetstest kunna ge värdefull hjälp till rådgivningen. Ledamoten har i en reservation mot majoritetensförslag föreslagit att en bredare uppsättning kommunikationsfärdigheter (detreåriga linjernas kurser i engelska och svenska samt i flertalet fall ocksåmatematik) skall vara ett villkor för allmän behörighet till högre utbildning.Dessutom bör ett kvalifikationskrav byggas in i behörighetsvillkoren, uttrycktantingen som ett lägsta medelbetyg eller som godkänd prövning med studielämplighetsprov.Vidare föreslår att gymnasieskolan, med hänsyn till bl. a. behovet aven rationell lösning av kompetensproblemen, omorganiseras enligt principen tvåårs grundläggande utbildning och i princip specialiserad utbildning sombl. a. skulle ge möjlighet att förvärva särskilda förkunskaper för högreUtbildning. 3.3.4 Allmän behörighet för vuxenstuderande Det finns enhgt utredningens uppfattning ett behov avandra vägar till högre utbildning än via gymnasial utbildning för vuxnautbildningssökande. Många vuxna tillägnar sig både studiefärdighet och andraför- 1972: 84 28 utsättningarför kvalificerad utbildning på andra vägar. För dem innebär kravet på formaliseradekunskaper, uttryckta i gymnasieskolans termer, att avsevärd tid måste ägnas åtförberedande studier, som inte är nödvändiga. Sådan tidskrävandeutbildning är dessutom ofta svårare för de något äldre att genomföra, bl. a. pågrund av engagemang i yrkes- och samhällsliv. Även den starka motivation förstudier liksom den klara målinriktning man ofta finner hos vuxenstuderandemotiverar viss särbehandling i frågan om villkor för allmän behörighet. Som ettslags nivågaranti vid i övrigt generösa regler för allmän behörighet för vuxnakan olika typer av orienterings- och studie-träningskurser anordnas. Utredningenkonstaterar att utbildningskriterier endast i begränsad omfattning är tillämpbaranär man söker skapa ett generellt behörighetssystem även för något äldre vuxnastuderande. Man har därför stannat för de behörighetskrav som gäller förförsöksverksamheten enligt kungörelsen (1969: 68) om vidgat tillträde tillhögre utbildning, dvs. att yrkesverksamhet samt en ålder av lägst 25år, även i fortsättningen bör gäUa för vuxna studerande utan behörighetsgivandegymnasial utbildning. För dessa vuxna bör vidarekrävas genomgång av en orienteringskurs av den typ som nämnts tidigare.Utredningen har endast i stora drag övervägt hur en sådan orienteringskurs börläggas upp. Som en riktpunkt för omfattningen anges fyra till sex veckorsheltidsundervisning. Kursen bör normalt ges inom den kommunala vuxenutbildningenoch vara tillgänglig även för fritidsstudier. Utbildningsorientering ochstudierådgivning bör förekomma liksom arbetsmarknadsinformation, studieteknikoch bibliotekskunskap. Även någon form av studielämplighetsprov bör vara ett obUgatorisktinslag. Utredningen vill emeUertidinte på nuvarande stadium föreslå, att dessa krav blir reguljärabehörighetsregler. I stället föreslås att man för att vinna säker kunskap omvärdet av dessa behörighetsgrunder bibehåller karaktären av försöksverksamhetmen utvidgar denna tUl att omfatta i princip all högre utbildning och utan dennuvarande begränsningen av studiemålet. Försöksverksamheten enligtbestämmelserna i kungörelsen 1969: 68 ger självfaUet även folkhögskolans eleverrätt tiU partiella universitetsstudier, i den mån de uppnått ochvarit yrkesverksamma . Utredningen finner emellertid, att 25-årsregelnär onödigt begränsande för den som har folkhögskolutbildning av viss omfattning.Man kan, enhgt utredningens mening, förmoda att de studieförutsättningar hos folkhögskolelevernasom ger dem behörighet till viss lärarutbildning och tilljournalisthögskolan också utgör tillräckliga förutsättningar för andra högrestudier. Folkhögskolestudier bör sålunda ge allmän behörighet för i principall eftergymnasial utbUdning. Prop.1972: 84 29 Vissa kategorier yngre vuxna kan, utan att uppfylla varesig kriterierna på gymnasial skolutbildning eller på viss ålder ochyrkeserfarenhet, ha sådan bakgrund att de i behörighetshänseende måstebetraktas som jämställda med studerande från gymnasieskolan. Sådan utbildningsbakgrundkan utgöras av t. ex. viss militär utbildning, inomverks-utbildning ellerpersonalutbildning inom enskild tjänst eller facklig utbildning (jfr avsnitt3.3.3). I de fall sådan utbildning kan dokumenteras bör den ansesbehörighetsgrundande, särskilt i de fall den tidsmässigt motsvarargymnasieskolan. Man bör därvid ta mer hänsyn till vid vilken ålder utbildningenpåbörjades än till den grund den bygger på. Utbildning, som kan påbörjas förstvid eller senare bör normalt anses som gymnasial.Tillsynsmyndigheten bör ha rätt att besluta om hur sådan utbildning fårtillgodoräknas i behörighetshänseende. Därutöver bör finnas bestämmelser omdispens från de genereUa reglema för att möjliggöra individuell prövning ienskilda fall. Den somvisat sig kunna fullfölja decentraliserade eller externa universitetskurserbör ges behörighet för reguljära universitetsstudier när han genomgått godkändkunskapsprövning för kurser motsvarande minst 40 poäng. De vuxnasbehörighetsfrågor skulle otvivelaktigt förenklas, om det vore möjligt attanvända studielämplighetsprov av den typ, som försöksvis utarbetats avutredningen. Det aUmänna behörighetsvillkoret skulle då kunna uttryckas som»genomgånget studielämplighetsprov med godtagbart resultat». Skall studielämplighetsprovmer allmänt kunna användas måste dock ett antal tekniska och administrativa problemlösas. Konstruktion och utprövning möter också vissa svårigheter, framför aUtvad gäller den långa tid som förflyter innan studieresultaten inom utprövningsgruppenföreligger i sådan omfattning att det blir möjligt att fastställa provensprognosvärde för en heterogen studerandegrupp (vuxna med skiftandeerfarenhetsbakgrund). Beslut om att använda studielämplighetsprov förbehörighetsprövning kan därför enligt utredningens uppfattning inte fattasförrän man bättre känner till hur provet fungerar. Den aUmännaregeln för behörighet till sådana utbildningsvägar som utredningen föreslagitskall överföras från kompetensområde till den eftergymnasialanivån bör vara densamma som för annan högre utbildning. De särskildabehörighetsvillkoren torde dock i vissa fall kunna kvarligga på grundskolenivå.Genomförandet av de nya reglerna bör ske först efter en övergångstid, avhänsyn till de elever som förberett sig för uppfyllande av de hittillsvarandebehörighetsreglerna. Ledamoten anför i sin reservation attförsöksverksamheten med vidgad behörighet enligt regler bör fortsättaenligt sina ursprungliga förutsättningar beträffande omfattning och studiemålsamt att godkänd prövning med studielämplighetsprov skall vara behörighetsvillkorför sökande utan gymnasial förutbildning. 1972: 84 30 Utredningenerinrar om att villkoren för särskild behörighet (särskilda förkunskapskrav) äravsedda att utgöra en direkt förberedelse för studier av visst slag. De ärvanligen noga specificerade till innehåll och omfattning och kan, utöverkunskapskrav i olika ämnen, även omfatta t. ex. åldersvillkor, praktikkrav osv.Utredningen diskuterar emellertid endast de särskilda förkunskapskraven, vilkaavser att garantera, att den sökande besitter vissa för den sökta utbildningennödvändiga kunskaper. Utredningen konstaterarvidare att de särskilda förkunskapskrav som f. n. gäller för tillträde tillolika slag av högre utbildning i regel är utformade under den förutsättningen,att de sökande har en förhållandevis enhethg utbildningsbakgrund, nämligenslutbetyg från treårig gymnasieskoUinje eller motsvarande. I det system för allmänbehörighet som utredningen föreslår kommer de som söker sig till högreutbildning däremot att ha en mera skiftande allmän behörighetsgrund. Deförkunskapskrav som f. n. gäller för olika utbildningsvägar inom den högreutbildningen kan således inte utan vidare sägas vara tillräckliga, när man intelängre kan förutsätta att alla sökande har en gemensam grund för studierna iform av en enhetlig gymnasial förutbildning.