prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — i Malmöhuslän erinrar om alt de på de allmänna advokatbyråerna anstäUda juristema kommeratt få fullgöra arbetsuppgifter, som rättshjälpsanstalternas jurister f. n.inte alls eller bara i ringa omfattning sysslar med. Det är därför angelägetatt dessa jurister erhåller erforderlig utbUdning. Ifråga om chefen för allmänna advokatbyrån understryker advokatsamfundvikten av att verksamheten vid de statliga rättshjälps-byråerna bedrivs underiakttagande av samma regler om god advokatsed som de privata advokatema enligträttegångsbalken är skyldiga alt följa. Detta är angeläget både frånallmänhetens synpunkt och för att vidmakthåUa förtroendet för den statligaadvokatverksamheten. Uppställer man inte något krav på att åtminstone chefenför en allmän advokatbyrå skaU vara advokat, har man emellertid inga garantierför att god advokatsed blir iakttagen på byrån. Om ingen befattningshavare påallmänna advokatbyrån är advokat, skulle f. ö. ett användande av dennabenämning innebära att staten själv satte sig över det i lag stadgade förbudetmot obehörigt begagnande av advokattiteln. Enligt hovrätten över ochBlekinge bör beteckningen allmänna advokatbyrån stå som en garanti för attdessa byråer är minst lika dugliga och pålitiiga som enskUda advokater. Ettoavvisligt krav är därför att föreståndaren för allmän advokatbyrå skall varaadvokat. Han bör i denna egenskap stå under advokatsamfundels tillsyn ochdisciplinära myndighet. Detsamma bör gäUa om övriga jurister på byrån, bortsettfrån de biträdande jurister som håUer på att utbUda' sig till advokat. Ävennedre justitierevisionen, hovrätten för , och sladsdomare samt stadsrättshjälpsanstalt utgår från att åtminstone föreståndaren skall vara advokat. Nedrejustitierevisionen påpekar att det dubbla övervakningssystemet för de statiigtanställda advokatema genom samt genom JK och JO kan föramed sig problem från bl, a. offentlighels-synpunkt. Hovrätten över ochBlekinge framhåller att staten, om beteckningen allmän advokatbyrå skall fåanvändas, bör stå samma ansvar för de anställda juristemas åtgärder somadvokatsamfundet gör genom sin ersättningsfond, ev. på så sätt att statsverketbidrar tUl fonden. 1972: 4 188 14 Rättshjälpsmyndigheterna 14.1 Promemorian Som redan har nämnts innebär promemorieförslagetatt rättshjälpsmyndighetema i princip skall handha alla administrativauppgifter på rättshjälpsområdet. TUl närmare diskussion tas i promemorian uppfrågan om vem som skaU utse juridiskt biträde och offentlig försvarare samtfrågan om vem som skall bestämma ersättning till sådant biträde. I fråga om annat biträde än offentlig försvarareföreslås i promemorian alt uppgiften att utse sådant biträde i det nyarätlshjälpssystemet läggs på rättshjälpsmyndigheten. Som skäl anförs i förstahand att frågan om utseende av biträde kan gälla angelägenhet som inte ledertill rättegång och i varje fall ofta aktualiseras redan innan rättegång harinletts. Vidare åberopas att kontrollen över rättshjälpskostnaderna genom denifrågasatta ordningen kan effektiviseras. Genom sin erfarenhet av biträdenasdebiteringar kan rätlshjälpsmyndigheterna, utan att eftersätta denrätlssökandes intresse, i vissa fall underlåta alt utse biträde som har visatsig tUlämpa betydligt högre debiteringsnormer än andra. I promemorianunderstryks dock att det sagda inte innebär, att någon saklig ändring börgöras i nu gällande princip att den rättssökande i görligaste mån skall få detbiträde som han själv har föreslagit. valmöjlighetaktualiseras emellertid i alla de fall där vederbörande inte har framstäUtnågot eget förslag. I promemorian pekas slutiigen på det förhållandet att deallmänna advokatbyråernas jurister kommer att få svara för enbetydligt större del av uppdragen som biträde än vad rättshjälpsanstallernasjurister nu gör. Även av delta skäl anses lämpligt att uppgiften att utse biträdeläggs på rätlshjälpsmyndigheterna. I fråga om offentlig försvarare föreslås ipromemorian att domstol fortfarande skall avgöra om behov av offentligförsvarare föreligger. skall däremot utse försvarare. Intresset av kostnadskontroll skulle enligtpromemorian även här främjas genom att rältshjälpsmyndigheten står förpersonvalet. Utgångspunkten bör givetvis här liksom när det gäller annatbiträde vara att den misstänktes förslag skall respekteras i samma utsträckningsom nu gäller. Emellertid är det mycket vanligt att den misstänkte i brottmålinte själv framställer något förslag om vem som skall biträda honom.Rättshjälpsmyndigheten kan i sådana fall se tUl att en från alla synpunkterlämplig person utses. Därvid kommer givetvis också kostnadssynpunkten in ibUden. En sådan lösning kan också innebära praktiskafördelar, främst när det gäller mål med anhållna eller häktade. I sådana måluppkommer ofta svårigheter när det gäller alt planera häktnings- och huvudför- 1972: 4 189 handlingarna.Korta tidsfrister gäUer och advokatema måste vara beredda att åta sigförsvararuppdragen med mycket kort varsel. Ofta kan de advokater som vanligenanlitas ha förhinder och från domstolens sida måste man lägga ned etttidsödande arbete för att åstadkomma att en lämplig advokat kan åta sigförsvaret. Om uppgiften att utse försvarare förläggs tUlrältshjälpsmyndigheten, skulle domstolarna kunna befrias från en del av dettaarbete. Rätlshjälpsmyndigheterna skulle genom samarbete med advokaterna kunnafungera som ett serviceorgan åt domstolama när det gäller alt tUlhandahållaförsvarare. Etl system skulle kunna etableras som innebär att åklagaren ellerdomstolen bara behöver anmäla behovet av försvarare i mål som skall handläggasvid viss tidpunkt och att rättshjälpsmyndigheten därefter kan utseen lämplig advokat. Detta system kan givetvis tUl-lämpas även i brottmål avmindre brådskande natur. Ifrågan om vem som skall bestämma ersättning till biträde eller offentligförsvarare erinras i promemorian om att samhällets kostnader för denprocessuella rättshjälpen har ökat mycket kraftigt . Ett avskälen till kostnadsökningen kan vara att ersättningsanspråken f. n. prövas avett mycket stort antal myndigheter som vid sin bedömning saknar vägledandeprejudikat och som i allmänhet saknar möjlighet alt göra jämförelser mellanannat än en begränsad krets advokater. En kostnadskontroll genom rätlshjälpsmyndigheterna,som föratsätts bli underställda en central myndighet och inte uppgå till fleraän i princip en i varje län, torde kunna bli betydligt effektivare och merpräglad av enhetlighet. Det torde vidare finnas goda skäl att anta att rättshjälpsmyndigheternai sin verksamhet kan ägna mer uppmärksamhet åt kostnadsfrågorna än domstolarnaför vilka dessa frågor utgör bara en av en mängd arbetsuppgifter. Ipromemorian tas därefter upp invändningen att domstolen i det enskUda falletbäst kan bedöma advokatens insatser och därför skulle vara bättre ägnad attpröva förekommande ersättningsanspråk. Värdet av denna invändning bör enligtpromemorian inte överdrivas. I många mål är arbetet av tämligen rutinbetonadkaraktär och utrymmet för olika prissättning av arbetet är begränsat. Det synesinte osannolikt alt det tUl stor del är kostnaderna i dessa mål som har letttUl den nuvarande kostnadsökningen. skall givetvisockså ha möjlighet att vid behov få del av domstolens syn på ersättningsfrågangenom att inhämta domstolens yttrande. Möjligheten bör användas främst i måldär kostnaderna uppgår tiU inte alltför obetydliga belopp men bör stå öppenbeträffande alla kategorier mål eller ärenden. Ipromemorian föreslås sålunda att rätlshjälpsmyndigheterna i aUa mål ellerärenden inför domstol eller förvaltningsmyndighet skall pröva frågan omersättning av allmänna medel till juridiskt biträde. Beträffande denulomprocessuella rättshjälpen anses annat inte kunna kom- mai fråga än att kostnadskontroUen läggs på rättshjälpsmyndigheterna. Däremotskall enligt förslaget domstolarna även i fortsättningen pröva frågor ommotparts ansvar för rättegångskostnader i tvistemål samt den tilltaladesåterbetalningsskyldighet för vissa kostnader i brottmål. EnUgt den föreslagnaordningen skall alltså två myndigheter i stället för en ta ställning tUlkostaadsfrågoma. Ipromemorian konstateras att i flertalet fall kostnadsprövningen inte tordebehöva bli mer komplicerad än att kostnadsräkningen och domen tillsammans utgörett fullt tUlräckligt underlag för prövningen, I vissa fall kan självfalletkompletterande uppgifter visa sig nödvändiga. För sådana fall torderättshjälpsmyndigheten få ges befogenhet att inhämta domstolens yttrande iersättningsfrågan. I vissa fall kan det också vara motiverat atträltshjälpsmyndigheten lånar domstolens akt eller vissa handlingar i akten. Detligger i sakens natur att det skulle vara fördelaktigt om rättshjälpsmyndighetenalltid kunde fatta sitt beslut i ersättningsfrågan innan domstolen prövarfrågan om återbetalningsskyldighet. En sådan ordning skulle emeUertidföratsätta ändringar i gällande regler om domstols tidsfrister för att meddeladom eller beslut. Fristema skulle få förlängas ganska betydligt. En sådanförlängning kan enligt promemorian inte förordas. Som utgångspunkt skallalltså gälla att rältshjälpsmyndigheten fattar sitt beslut i ersättningsfråganefter det att domstolen har avgjort målet. Ifråga om tvistemålen föreslås i promemorian att bestämmelserna i 18 kap. RB omparts rättegångskostnad i princip skall ha motsvarande tillämpning i fråga omstatsverkets kostnad för rättshjälpen och att partens rättshjälpsavgift inte skallanses som rättegångskostnad. skall helt träda i partens ställe somborgenär såvitt gäller rättshjälpskostnaderna. Prövningen om och i vilkenomfattning motpart skall förpliktas alt ersätta dessa kostnader skall liksomhittills ankomma på domstol. Denna prövning, som skall omfatta alla dessa kostnader,skall liksom nu ske i samband med målets avgörande. Motden angivna bakgrunden föreslås följande ordning för kostnadsfrågans prövninghos domstol och rättshjälpsmyndighet. Biträdet får liksom f. n. ange sittersättningsanspråk inför rätten. I motsats tUl vad som gäUer skall handärvid alltid inge en specificerad kostnads-räkning. I fall när rätten finneratt motparten inte skall åläggas att betala någon del av biträdeskostnaden harrätten i regel ingen anledning att pröva skäUgheten av den begärdaersättningen. I fall när betalningsskyldighet för motparten kommer i frågaskall rätten enligt bestämmelsema i 18 kap. 8 § RB pröva om biträdeskostnadenhar varit skäligen påkallad för att tillvarata partens rätt. I promemoriananmärks att denna prövning i regel kommer att bli av en betydligt mer summarisknatur än den prövning av ersättningsanspråket som rätten enligt gäl- 1972: 4 191 Med inrättandet av ett särskUt organ för prövningen aversättaingen och efter införandet av ett taxesystem torde del nämligen enligtpromemorian bli mycket ovanligt att anspråken på ersättning kommer att liggapå en sådan nivå att prutningar ter sig påkallade. I en del fall kommer det uppenbarligen att inträffaatt rättshjälpsmyndigheten i motsats tUl domstolen finner att den begärdaersättningen har varit för hög och därför beslutar alt tillerkänna biträdetett lägre belopp. I normalfallet att förlorande motpart ålagts att betala helarättshjälpskostnaden innebär rättshjälpsmyndighelens beslut om nedsättning baraatt ersättningsskyldigheten skall reduceras med samma belopp som nedsättningenhar avsett. I vissa faU, t. ex. när den förlorande parlen har förpliktats attutge jämkad ersättning, kan däremot svårighet föreligga att utan vidarefastställa konsekvenserna av nedsättningen. Med hänsyn främst tiU sådana fallmen också tUl önskvärdheten att misstag undviks i enklare fall föreslås ipromemorian alt domstolen, om nedsättning har skett, på nytt skall prövakostnadsfördelningen. Vid domstolens prövning skall bestämmelserna i omförfarandet vid rättelse av dom eller beslut ges motsvarande tillämpning. Eftersom antalet fall då nedsättning sker sannoliktkommer att bli förhållandevis obetydligt bör domstolen när målen avgörs kunnautgå från att kostnadsfördelningen inte kommer att rubbas av rättshjälpsmyndighetensprövning av ersättningsfrågan. I sitt avgörande bör alltså domstolen angemotpartens betalningsskyldighet med ett bestämt belopp utan reservation föreventuell nedsättning. I fråga om ersättning till offentiig försvarare ochåterbetalningsskyldighet i brottmål torde i allt väsentiigt den i det föregåendenämnda ordningen kunna tillämpas. Även här skall alltså rätten när ersättningsskyldighetmot statsverket kommer i fråga i princip göra en bedömning om begärdersättning synes skälig. Därefter får rätlen med till-lämpning av bestämmelsemai 31 kap. avgöra ersättningsskyldighetens omfattning. I promemorian understryksatt en nedsättning av begärd försvararersättning i många fall inte kommer attpåverka rätlens kostnadsbeslut. Med den föreslagna vidgningen av möjlighetentill jämkning av kostnadsansvaret enligt 31 kap. 1 § RB torde det nämligen bliganska vanligt alt den dömde inte förpliktas att ersätta statsverket hela ellerens större delen av försvararkostnaden. Betalningsskyldigheten bör bestämmas såatt den tillsammans med påföljden i övrigt utgör en lämplig reaktion påbrottet. nedsättning av den begärda ersättningen bör därför i regelpåverka rättens kostnadsbeslut bara i de fall när en tillämpning av beslutetskulle leda till alt den dömde får betala ell högre belopp än som svarar motstatsverkets faktiska kostnad. prövning skall ske förstsedan domen har vunnit laga krafl. skall ersättningen kunnautbetalas som förskott.Genom denna ordning undviker man all rättshjälpsmyndigheten när mål förs genomflera instanser får pröva biträdets eller försvararens ersättningsanspråk iflera omgångar. Denföreslagna ordningen bör enligt promemorian i tillämpliga delar gälla ävenbeträffande mål eller ärenden vid förvaltningsdomstol ellerförvaltningsmyndighet när beslut om kostnadsfördelning kommer i fråga. Somredan har nämnts föreslås i promemorian att de allmänna advokatbyråerna knytstUl rätlshjälpsmyndigheterna. Vad som har sagts om att de allmännaadvokatbyråerna enligt förslaget i första hand skall bygga på de nuvaranderättshjälpsanstalterna och att en allmän advokatbyrå i princip skall finnas ivarje län kommer alltså att gälla även rättshjälpsmyndighetema. I promemorianframhålls att man vid uppbyggnaden av rältshjälpsmyndighelemas administrativadel måste beakta att rätlshjälpsreformen kommer att innebära en väsentlig ökningav antalet ärenden i vUka rättshjälp skall kunna utgå. Beslutanderätten iflertalet frågor om rättshjälp enligt den föreslagna lagstiftningen skallligga hos myndigheterna. I förhållande tUl gällande ordning kommer dessafrågor att bli mer komplicerade, framför allt genom reglema om intresseprövningoch avgift. Ökningen av antalet ärenden för i sin tur med sig behov av enutvidgad administration. Genom att endast en rättshjälpsmyndighet skall finnasi varje län kommer myndigheterna att bli förhållandevis få, vilket bör varaägnat att underlätta strävandena att nå fram till en enhetlig praxis och eneffektiv kostnadskontroll. Närdet gäller organisationen av och verksamheten vid en rättshjälpsmyndighetanförs i promemorian att anledning saknas att för varje myndighet ha ensärskild styrelse med uppgift att leda verksamheten vid myndigheten. Deuppgifter som f. n. ankommer på styrelsen för en rätlshjälpsanstalt skall i dennya rättshjälpsorganisationen handhas av chefen för rältshjälpsmyndigheten ochav centralmyndigheten. Verksamheten vid en rättshjälpsmyndighet med den därtUlknutna allmänna advokatbyrån skall därför skötas av en chef, anställda juristeroch administrativ personal. Chefen för en rättshjälpsmyndighet måste enligtpromemorian med nödvändighet besitta erfarenhet av och vara lämplig för atthandha administrativa sysslor. Vidare krävs med hänsyn till arbetsuppgiftensnatur att vederbörande har avlagt juridisk examen. Han bör dessutom ha godpraktisk erfarenhet av domstols- och advokatverksamhet. Chefen för myndighetenskall utses av Kungl. Personalfrågor i övrigt skall ankomma påcentralmyndigheten. Uppgiftenatt pröva mer komplicerade frågor enligt den föreslagna lagstiftningen börenligt promemorian i princip ankomma på någon erfaren jurist pårältshjälpsmyndigheten. Intresset av att komma fram tUl en enhetlig praxis iolika frågor som inte är av rutinkaraktär talar 1972: 4 193 vidareför en koncentration av beslutanderätten inom myndigheten. Det är därförlämpUgast att chefen för myndigheten får en vidsträckt beslutanderätt i ärendenenligt den föreslagna lagen, såväl i ansökningsärenden som i andra ärenden somankommer på myndigheten. A andra sidan är det av olika skäl klart att chefenför myndigheten måste ha möjlighet att i lämplig omfattning delegerabeslutanderätten tUl andra befattningshavare på myndigheten. Denna möjlighetmåste givetvis finnas vid de myndigheter som blir så stora att chefen inte ensamhar möjlighet att fuUgöra de myndighetsfunktioner som ankommer på myndigheten.Men även i övrigt bör delegation kunna ske, SärskUt i ansökningsärenden tordeen sådan delegation kunna förekomma i stor omfattning. Det bör enligtarbetsgrappen ankomma på centralmyndigheten att för dessa och andra fallutfärda anvisningar för chefens för rättshjälpsmyndigheten möjlighet att delegeraarbetsuppgifter tUl andra befattningshavare. En inte oväsentlig del av arbete som sammanhängermed myndig-hetsfunktionema torde inte komma att kräva juristkompetens. Somexempel nämns i promemorian viss utredning om de rättssökandes ekonomiska förhållanden,förmedling av uppdrag som biträde och offentlig försvarare och visskostnadsprövning. Sådana och andra liknande göromål bör med fördel kunnaanförtros kanslistpersonal, De remissinstanser som godtar en särskild administrativorganisation viU i allmänhet göra väsentiiga inskränkningar i de regionala organensbeslutsfunktioner och förordar att andra samhällsorgan, framför alltdomstolama, får viktiga beslutsfunktioner i rättshjälpssystemet. Remissinstanserna godtar genomgående att denulomprocessuella rättshjälpen handhas av de särskUda administrativa organen.Någon erinran görs i allmänhet inte heller mot att rättshjälpen i förvaltningsärendenhandhas av dessa organ. Enligt hovrätten för ochlänsstyrelsen i bör emellertid i ärenden införförvaltningsmyndighet prövningen av ersättning till biträde förläggas tUlvederbörande myndighet. Även enligt HD:s ledamöter kan en sådan lösning i vissutsträckning tiUämpas inom förvaltning och förvaltningsprocess. Hovrätten förNedre anser att det också bör ankomma på förvaltningsmyndighet, vidvUken talan har väckts eller är avsedd att väckas, att utse juridiskt biträde.Länsstyrelsen i har samma uppfattning som sistnämnda hovrätt förden händelse den föreslagna organisationen skulle genomföras. Föreningen och stadsdomarefinner del tveksamt hur beslutsförfarandet i ersättningsfrågor skall lösas när 7 1972.1 saml Nr 4 1972: 4 194 uppdragethar lett tiU en administrativ besvärsprocess eller till en framstäUning hosadministrativ myndighet. De administrativa domstolarna och myndigheternasaknar större erfarenhet i dessa frågor och får endast i undantagsfall t, ex,i mål hos överexekutor anledning att bedöma frågor om kostnadsersättningar avdenna art. Frågan bör slutligen bedömas när man tar ställning tUl denadministrativa besvärsprocessen. Föreningen tillstyrker därför att rätlshjälpsmyndigheternafår besluta om ersättning i förvaltningsärenden, Ifråga om den processuella rättshjälpen vUl däremot åtskUliga remissinstansergöra mer eller mindre vittgående inskränknngar i rätts-hjälpsmyndjgheternasbeslutsfunktioner. Förslagetatt rättshjälpsmyndigheten skall utse annat rältegångsbiträde än offentUgförsvarare tiUstyrks eller lämnas utan erinran av något över hälften av deremissinstanser som har berört frågan. Förslaget i denna del godtas sålunda avbl, a, , hovrätten för , rådhusrätt,rådhusrätt, , kammarrätten, RRV, flertalet hördalänsstyrelser, HD:s ledamöter, RR:s ledamöter, och stadsdomare, Föreningen , FöreningenSveriges rättshjälpsjurister, flertalet hörda rättshjälpsanstalter samt TCO. RR:sledamöter framhåller att den föreslagna reformen inte kan undgå att påverkafrågan om utseende av biträde, I och med att fri rättegång försvinner som ettsjälvständigt institut och i stället infogas i ett rättshjälpssystem kommerförordnande av biträde inte på samma sätt som hittUls att vara knutet tUl vissrättegång. Förordnandet lär ofta aktualiseras redan innan rättegång har inlettsoch det kan f. ö. vara ovisst om rättegång över huvud blir aktueU. Under sådanaförhållanden kan uppgiften alt förordna biträde knappast ligga hos annan änrältshjälpsmyndigheten. Enligt talar skäl för att biträdeförordnas av det regionala rättshjälpsorganet, som också beslutar om rättshjälpoch fastställer kostnadsbidrag. Den enskilde har ofta på ett tidigt stadiumuppsökt en advokat, som då kan hjälpa klienten med att upprätta en ansökan ochsom därefter förordnas tUl biträde. Förordnande av biträde i ett tidigt skedekan underlätta en utomprocessueU förlikning. Liknande synpunkter anförs avhovrätten för , rådhusrätt, rådhusrätt, RRV,i och Föreningen ochstadsdomare. föreslår att domstol, i de falldär domstolen enligt kommitténs förord skall få bevUja rättshjälp åt part ocksåskall få förordna biträde åt parten. Domstolen bör även vara oförhindrad att,när skäl är därtUl, entlediga av rättshjälpsmyndighet utsett biträde och förordnaannan i hans ställe. Förslagetatt rättshjälpsmyndighet skall utse rättegångsbiträde av- 1972: 4 195 styrksav de remissinstanser som ifrågasätter behovet av eUer anser ätt det inte behövsen särskUd organisation. Bortsett från LO, som menar att länsstyrelserna börkunna ha hand om denna uppgift, anser dessa remissinstanser att domstolarnaskall ha kvar sin befogenhet att förordna rättegångsbiträde, Samma uppfattninghar vidare bl. a. JK, hovrätten för Nedre , hovrätten för övreNorrland, rådhusrätterna i och , ,rältshjälpsanstalten i samt SR och RLF. JK framhåller att domstolen har särskUdaförutsättningar att utse den mest lämpade för uppdraget. Liknande uttalandenförekommer i yttrandena från bl. a, hovrätten för övre , rådhusrätten iJönköping, länsåklagaren i , SR, Jurist- och samhällsvetareförbundetsamt RLF. diskuterar i sitt yttrande de avarbetsgruppen angivna skälen för att från domstol tUl rättshjälpsmyndighetöverflytta befogenheten att utse biträde. Hovrätten anser att det ipromemorian anförda exemplet på ökad kostnadskontroll förefaller mindreövertygande. Vägledande vid valet av biträde måste vara vederbörandeskvalifikationer för uppdraget och inte hans debiteringsnormer. Inte hellerskälet alt juristerna på de allmänna advokatbyråema kommer att istor utsträckning svara för uppdragen som biträde anser hovrätten, om därmedåsyftas organisatoriska fördelar, ha någon större vikt. Att frågan om utseendeav biträde kan gälla angelägenhet som inte leder tUl rättegång och i varjefall ofta aktuaUseras innan rättegång har inletts finner hovrätten slutiigeninte vara ett bärande argument. Detta problem löses på etttUlfredsstäUande sätt genom praxis i fråga om ersättning enligt LFR tUl biträdeför förberedande arbete med målet. I huvudsak samma synpunkter anförs avSveriges advokatsamfund. Även rådhusrätterna i och tar upputtalandet i promemorian att rättshjälpsmyndigheterna, utan att eftersätta denrättssökandes intresse, i vissa fall kan underlåta att utse biträde som harvisat sig tillämpa betydligt högre debiteringsnormer än andra. Enligtförstnämnda rådhusrätt bör frågan om advokat har debiterat för hög ersättaingbeaktas endast vid bestämmande av ersättningens belopp. Däremot bör en för högdebiteringsnorm inte ha någon inverkan på frågan om förordnande skall ges ellerej. Den sistnämnda rådhusrätten menar att risk kan finnas att allmänheten kanuppfatta en sådan åtgärd som monopolsträvande från de allmännaadvokatbyråernas sida. Rådhusrätten i anser det vidare inte varatilltalande från principiell synpunkt att en privatpraktiserande jurist skallvara beroende av en statlig förvaltningsmyndighet vid bedömningen om han ärlämpad som biträde åt part i rättegång.