prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Vid jämkning avskadestånd på denna grund bör som en kvotdelsbedömning ske. Också ivissa andra faU kan det vara lämpligt att följa nuvarande praxis. Som harframhållits i vissa remissjrttranden gäller detta främst i fall avallvarligare personskador, som kan väntas leda till bestående arbetsoförmåga,där storleken av en eventuell livränta ofta inte går att fixera förrän lång tidefter skadefallet och kanske bara för en tidsperiod i sänder. På grundav det nu anförda anser jag, att skadestånd som barn skall utge i allmänhet börfastställas till ett bestämt belopp i pengar men att i vissa fall enkvotdelsbestämning är att föredra. Valet mellan de båda metodema får irättstiUämpningen träffas med beaktande av omständighetema i det ensldldafallet. Jag harhittills inte berört frågan, vilken övre åldersgräns som bör gälla förtillämpning av de regler och grundsatser för bestämmande av barnsskadeståndsansvar som har behandlats i det föregående. Kommittén har utgåttfrån att gränsen som hittiUs bör sättas vid , och det har inte från någothåll ifrågasatts att denna åldersgräns skall sänkas. Frågan om gränsen tvärtombör sättas högre sammanhänger emellertid med hur långt man vill gå, när det gälleratt lindra ungdomars ansvar, eftersom denna fråga får betydelse för denlaglekniska lösningen. har för sin del föreslagit ensärsldld regel om möjlighet att lindra skadeståndsansvaret för ungdomar som harfyllt 15 men inte . Enligt förslaget skall skadeståndsansvaret ihithörande fall Maj:ts proposition nr 5 år1972 kunna jämkas, om skadeståndet med hänsyn tillskadevällarens ungdom och övriga omständigheter finnes oskäligt betungande.Kommittén har motiverat sitt förslag främst med en hänvisning till attungdomar i aUt större antal fortsätter sin utbildning också efter fyUda 15 åroch träder ut i för-värvsUvet först senare, att de oftast aUtjämt är omogna iflera hänseenden och att det ibland skulle verka stötande att ålägga sådanaskadevåUare en skadeståndsskyldighet som de inte kan fuUgöra inom överskådUgtid. De skäl som kommittén sålunda har anfört för att införa enmöjlighet att lindra skadeståndsansvaret också för ungdomar anserjag för min del övertygande. En bestämmelse i ämnet bör emellertid inte utsträckaslängre än vad som kan anses motiverat av den särställning dessa ungdomar intari förhåUande till vuxna skadevållare i allmänhet. Under remissbehandUngen har från flera håll föreslagits,att den av kommittén föreslagna jämkningsregeln begränsas att gälla endastungdomar mellan . Kommittén har också själv anfört goda skäl för en18-årsgräns. En sådan åldersgräns harmonierar uppenbarUgen bättre med denstraffrättsliga regleringen. Även civilrättsligt behandlas 18-åringar som vuxnainom en vidsträckt sfär. Det bör i det sammanhanget särskilt påpekas att dennasfär har vidgats väsentligt i samband med att myndighetsåldern med verkan frånden har satts ned till 20 är. Den som har fyUt har sålunda vittgående befogenheter att utan förmyn darens samtycke sluta avtal på detekonomiska Uvets område, exempelvis när det gäller att förhyra egen bostad ochatt göra de inköp etc. som hör tiU den självständige vuxnes vardagsUv. Dennareform får ses som ett uttryck för en förändrad syn på frågan var gränsen börgå för fnU rättsUg hand-Ungsförmåga. Det åir naturUgt att detta nya synsätt fårslå igenom också på nu förevarande område. Härtill kommer, att de reella hänsjmsom enUgt det föregående motiverar en särskild jämkningsmöjUghet för ungapersoner bara undantagsvis gör sig gäUande beträffande nngdomar i åldrama över18 år. Om gränsen sätts till , uppnås också större nordisk rättslikhet idet motsvarande danska lagförslaget och i den nya norska lagen har man stannatför denna åldersgräns. Även det finska lagförslag som har remitteratstUl laggranskningsrådet innehåller en 18-årsgräns. På grundval av dessa överväganden vill jag förorda, attsärskilda regler om möjlighet att lindra skadeståndet för barn och ungdom görstillämpliga bara på den som inte fyllt . Under dessa förhållanden kan man emellertid med fog frågasig, om det verkligen finns behov av en särskild jämkningsregel för ungdomarmellan 15 och . Syftet med en sådan jämkningsregel bör kunna tillgodosesinom ramen för en allmän bestämmelse om barns skadeståndsskyldighet, utformadenligt de riktUnjer som jag har antytt i det föregående. Jag anser för egendel att en sådan lösning är att föredra. Härigenom uppnår man f. ö. störrenordisk rättslikhet även i formellt hänseende. Maj:ts proposition nr 1972 169 Valet av en rättsteknisk lösning, som innebär att densärskilda bestämmelsen om skadeståndsansvar för barn utvidgas att omfatta nyaåldersgrupper, bör uppenbarligen inte i och för sig medföra någon ändring ifråga om tillämpade normer, när det gäller skadeståndsansvaret förbarn . Vad beträffar bestämmelsens tillämpning i fråga om de nya kategorierskadevållare som tiUkommer vill jag här endast framhålla, att denomständigheten att ungdomar i åldrarna nu sammanförs med yngre barnunder en gemensam bestämmelse i stäUet för att behandlas enligt en sädansärskild jämkningsregel som kommittén har föreslagit inte nödvändigtvisinnebär, att de i skadeståndshänseende skaU ställas gjmnsammare än kommitténhar tänkt sig. En jämförelsevis restriktiv användning av möjligheterna attsätta ned skadeståndsansvaret i hithörande faU är åsjtad och synes också möjUginom ramen för den skälighetsprövning som skall äga rum. Jag kommer attnärmare utveckla mina synpunkter i detta hänseende vid min behandling av deenskilda bestämmelsema (avsnitt 5.1.2.2. Skadeståndsansvaret för psykiskt abnormapersoner. Liksom barn skall psykiskt abnorma personer enUgtkommitténs uppfattning kunna ådra sig skadeståndsansvar inom det allmännaculpaansva-rets ram. Jag biträder denna uppfattning. Bortsett från speciellaregler om objektivt ansvar får man alltså göra en bedömning av sådana personershandlande, som ansluter till den vanliga våUandebedömningen. I analogi med vadsom har föreslagits i fråga om barn och ungdom bör emellertidfrågan huruvida skadestånd skall utgå avgöras på grundval av enskälighetsbedömning, där hänsjm tas till samtUga omständigheter i faUet.VisserUgen skaU skadestånd kunna utgå även när sinnessjukdomen är så grav, över huvud taget inte viU tala om uppsåt eUer vårdslöshet, men arten ochgraden av den handlandes sjukdom bör, enhgt kommittén, naturUgtvis tillmätassärskild betydelse vid skäUghetsprövningen. Den sjukes ekonomiska förhållandenkommer emellertid också att spela en viktig roU. Liksom i fråga om bam ochungdom får försäkringsförhåUanden och alla övriga omständigheter i falletbeaktas. Kommittén har i överensstämmelse med dessa övervägandenföreslagit att i den nya lagen tas upp bestämmelse av innebörd att den somorsakar person- eller sakskada under inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöheteller annan rubbning av själsverksamheten skall ersätta skadan i den omfattningsom med hänsyn tUl omständigheterna prövas skälig (6 § första stycket förstapunkten). Som vissa remissorgan har påpekat innebär förslaget, attbestämmelsen kommer att omfatta en något vidare krets av personer än nugällande 6 kap. 6 § SL genom att även annan rubbning av själsverksamheten änsådan som är att jämstäUa med sinnessjukdom kan medföra en nedsättning avskadeståndsansvaret. Maj:ts proposition nr 5 år1972 stämmeisen att stämma närmare överens med vad som gällerför inomobligatoriska rättsförhållanden enligt lag om verkan av avtalsom slutits under infljrtande av rubbad själsverksamhet. Jag anser ändringenvälmotiverad. Någon fullständig överensstämmelse med tUlämpningsområdet för1924 års lag bör dock inte eftersträvas, eftersom man inte kan bortse från attdet är fråga om oUka rättsföljder i de båda lagarna. Man kan tänka sig fall,där det framstår som mera rimUgt att jämka utomobUgatoriskt skadestånd än attogiltigförklara ett avtal som vederbörande har ingått, men enskälighetsbedömning kan också leda till motsatt resultat. Beträffande den av medicinalstyrelsen berörda frågan ommöjUgheterna att lösa hithörande ersättningsfrågor genom obUgatoriskansvarsförsäkring, vill jag hänvisa till vad jag har anfört om motsvarandespörsmål i fråga om barns skadeståndsansvar (avsnitt 2.1.4.4. I 6 § första stycket andra punkten av kommittéförslagethar upptagits en bestämmelse, att när någon genom eget vållande tillfälligt varfrån sina sinnens bruk, detta tillstånd inte skaU föranleda nedsättning av detskadeståndsansvar som armars skulle ha gällt. Bestämmelsen har motsvarighet igällande rätt och har under remissbehandlingen lämnats utan erinran. Också jagbiträder i sak kommitténs förslag pä denna punkt. Till frågan om den lagtekniska utformningen av de nuförevarande reglerna återkommer jag vid min behandling av de enskildabestämmelsema (avsnitt 5.1.2.3. Föräldrars och andra vårdnadshavaresskadeståndsansvar. F. n. gåUler den alhnänna culparegeln beträffande föräldrarsoch andra vårdnadshavares ansvar för skador som har orsakats av barn underderas tillsyn. Frågan om skadeståndsansvaret för dem som vårdar barn hänger givetvisnära samman med spörsmålet om barnens eget ansvar. Mitt förslag i den deleninnebär, att barnets personliga skadeståndsansvar kan nedsättas eUer boitfalla.Eftersom man dessutom måste räkna med att det i åtskilUga faU inte finns någonansvarsförsäkring, ur vilken den ersättning kan utgå som barnet eventuelltåläggs att betala, och att full gottgörelse inte heUer kan krävas ut av barnetsjälvt vilket givetvis säUan är fallet blir den skadeUdandes möjligheteratt få ut skadestånd av vårdnadshavaren av väsentlig betydelse. Från de skadelidandes synpunkt skulle det självfallet varaen fordel, om vårdnadshavares ansvar kunde skärpas i förhåUande tiU detculpaansvar som gäller f. n. Kommittén och flera remissinstanser har diskuteratfrågan om ett objektivt föräldraansvar. En reform i den riktningen skulleemellertid rimma illa med den alhnänna syn som jag i det föregående harutvecklat på hur det skadeståndsrättsUga reformarbetet bör bedrivas när detgäller reglerna om ersättning för person- och egendomsskada. Som jag redan harantjit intar inte skador vållade av barn någon sådan särställning att en Maj.-ts proposition nr 1972 171 skärpning av ansvarsreglema är motiverad. Jaganser det sålunda inte finnas skäl att föreslå bestämmelser om objektivtskadeståndsansvar för föräldrar eller andra som har vård om bam. Det böremellertid i detta sammanhang framhållas, att i varje faU när ansvarsförsäkringföreligger en tUlämpning av de regler om barns skadeståndsansvar som jagföreslår ofta kommer att leda till samma resultat som ett objektivt ansvar förvärdnadshavare. Skadeståndskommitténoch hovrätten för har också diskuterat en regel enligt vilkenvårdnadshavaren skuUe ha bevisbördan för att han inte har varit vållande tiUskadan genom försummelse i vården eller tillsynen av barnet. De skäl somkommittén har anfört mot en sådan bevisbörderegel anser jag emeUertid vägatungt. Mot att nu införa en sådan ordning kan f. ö. också åberopas de skäl somhar föranlett mig att avvisa tanken på objektivt föräldraansvar. Också på dennapunkt ansluter jag mig därför till kommitténs ståndpunkt. Eneventuell ansvarsregel på detta område bör enligt min mening inte avvika frånden allmänna culparegeln i fråga om ansvarets förutsättningar.VåUandebedömningen bör alltså inte bU strängare för vårdnadshavares del än förandra skadevållare. Det får som hittiUs lämnas åt domstolarna att i ensldldafall avgöra hur långt man skall sträcka aktsamhetskraven när det gäller tillsjmav barn, men utgångspunkten bör Uksom enUgt gällande rätt vara att vållande ivanlig mening skaU ha förelegat. Med anledning av att särsldlt har tagitupp frågan om fosterföräldrars skadeståndsansvar vill jag betona, att det intelär vara möjligt att ge några generella anvisningar om vilka bedömningsgrunderi vållandefrågan som skall tiUämpas i olika tänkbara fall. Bedömningen i deensldlda fallen måste här som vid allt culpaansvar överlämnas åt rättstillämpningen,men det är givet att domstolarna måste beakta sådana särskilda omständighetersom själv har gett exempel på. I likhet med kommittén anser jag inte att någonåldersgräns bör fastslås vid vilken den skadeståndsrättsligt sanktioneradeskyldigheten för bl. a. föräldrar att öva tillsyn över barn skall upphöra. Ävenom man i normala fall får räkna med att tillsjmsplikten upphör närbarnet har kommit upp i de övre tonåren, kan särskilda förhållanden påkalla attföräldrarnas tillsyns- eller övervakningspUkt består betydligt längre. Domstolarnabör ocksä i det hänseendet ges utrymme för en fri bedömning frän fall tiU fall. har berört frågan, under vilkaförutsättningar tillsynsplikt kan åvila en skola eller dess lärare eller i övrigtannan än barnets föräldrar. Inte heller denna fråga kan besvaras generellt. Detfår ankomma på en prövning i det enskilda fallet i vad mån en konkrettillsjmsplikt har förelegat. Det bör emellertid betonas, att även den som helttillfälligt har tagit hand om ett barn t. ex. en barnvakt kan ha skyldighetatt Maj.ts proposition nr 5 år1972 öva tillsyn över barnet och kan ådra sigskadeståndsansvar, om skyldighe ten åsidosätts. Frågan om en skola eller desshuvudman kan bU ansvarig för anställda lärares eUer andra befattningshavaresförsummelser hör samman med spörsmålen om det allmänna principalansvaret ochom det aUmännas skadeståndsansvar vilka behandlas i senare avsnitt. Vad jag nu har sagt om skadeståndsansvaret för barnsvärdnadshavare gäller i tiUämpliga delar också beträffande ansvaret för den somvårdar en psykiskt abnorm person. Också här bör således ansvarighet förutsättaatt den vårdnadsskyldige har varit vållande tiU skadan genom att försumma sintiUsjmsplikt. Enligt kommitténs förslag skall för föräldrar eller andrasom har att öva tillsyn av barn eller psykiskt abnorma personer lagfästas enpositiv regel om skyldighet att utge ersättning för skada som de vållar genomförsummelse i tillsynen eller vården (5 § första punkten och 6 § andrastycket). Därvid förutsätts emeUertid, att regeln inte till sin sakUga innebördskall avvika från den allmänna culparegeln. För att skadeståndsansvar skallinträda fordras alltså enUgt förslaget, att vårdnadshavaren eller den tillsynspliktigehar varit vållande till skadan, dvs. har handlat uppsåtligen eller visatvårdslöshet och sålunda ådragit sig ansvar redan enligt 1 § ikommittéförslaget. I enUghet med vad jag har anfört kan jag i sak anslutamig tiU denna ståndpunkt. Det synes emellertid inte nödvändigt och knappastheller lämpligt att vid sidan om en grundläggande be stämmelse, som lagfästerden allmänna culparegeln, ta upp en särskild skadeståndsregel för vissakategorier skadevållare, om inte därmed åsyftas att markera avvikelser i sakfrån huvudregeln. En självständig ansvarsregel för föräldrar m. fl.frärekonuner visserligen i den norska lagen och övriga nordiska ländersförslag. Detta sammanhänger dock med att man där inte lagfäster den aUmännaculparegeln. Utformningen av 5 § första punkten i kommittéförslaget kan vid enjämförelse med 1 § ge upphov tiU den missuppfattningen att 5 § avsersituationer där skadeståndsansvar inte kan åläggas enUgt 1 § eller således attandra och mot vårdnadshavaren strängare handlingsnormer skaU läggas tiU grundför våUandebedömningen. I varje faU lämnar den föreslagna lagtexten utrymmeför tvekan om lagens rätta innebörd. Av dessa skäl anser jag det inte lämpUgt från rättsteknisksynpunkt och inte heller sakligt påkallat att i lagen tas upp en särskildlagregel om förutsättningarna för vårdnadshavares skadeståndsskyldighet. Kommittén har ansett, att det bör finnas en möjlighet attjämka föräldrars eller andra vårdnadshavares ansvarighet för skador somorsakas av deras bam eller av psykiskt abnorma personer under deras vårdnad ochhar härvid åberopat framför aUt, att ansvaret ofta kan drabba hårt. Enligt 5 §och 6 § andra stycket i kommittéförslaget skall sålunda jämkning kunna ske idessa faU, om skadeståndet med hänsyn tiU försummelsens Maj:ts proposition nr 1972 173 art och övriga omständigheter finnes oskäligt betungande. Kommitténs ståndpunkt här godtagits av flertaletiremissinstanser. Jag kan för egen del hålla med om att det kan finnas skäl attUndra vårdnadshavares skadeståndsskyldighet. Till en viss del kan manvisserligen inom ramen för culpabedömningen beakta de speciella svårigheter somär förbundna med vården av barn och psykiskt abnorma, men denna möjlighettiUgodoser knappast fullt ut behovet i alla fall. Vägande invändningar kanemeUertid resas mot att nu lagfästa en särskild bestämmelse i ämnet. Inom kortkommer att föreslås, att den nu sittande skadeståndskommittén får i uppdrag attutreda frågan om införande av en aUmän jämkningsregel inom skadeståndsrätten.Visserligen inger det inte principieUa betänkUgheter att man i avvaktan på enslutUg lösning av den frågan inför speciella jämkningsregler för vissakategorier av skadevåUare eUer särskilda typer av skadefall. Men enförutsättning är givetvis antingen att det föreUgger ett så uttalat och akutbehov av sådana regler på det område det gäller att man inte anser sig kunnavänta tills det större problemet har lösts, eller att man kan förutse attbehoven på det särskilda området inte kan tillgodoses inom ramen för en allmänjämkningsregel. Ingen av dessa förutsättningar föreUgger enligt min mening, närdet gäller vårdnadshavares skadeståndsansvar. De fall då ett sådant ansvaraktuaUseras och ett behov av jämkning föreUgger torde vara jämförelsevis få ochi varje fall utgöra en mycket ringa del av de skadefall som ger upphov tillskadeståndsanspråk. Mycket talar för att behovet av jämkning kommer att kunnatillgodoses med en allmän jämkningsregel. Det utredningsarbete om en sådanregel som jag förutsätter skall komma till stånd kan väntas ge resultat inomnågot år. Det gör bl. a., att man inte kan räkna med att i det arbetet hinnatillgodogöra sig några ertaren-heter av tillämpningen av en särsldldjämkningsregel för värdnadshavare. Vad särskilt angår frågan om jämkning avansvarigheten för den som vårdar en psykiskt sjuk skulle den praktiskabetydelsen av en jämkningsregel bU begränsad, om de långtgående inskränkningari arbetstagares skadeståndsansvar som jag kommer att föreslå i det följandeblir genomförda, eftersom de psykiskt sjuka i stor utsträckning vårdas avpersonal på särskUda vårdinrättningar. På grundval av dessa överväganden har jag stannat för, atten sådan jämkningsregel för föräldrar och andra värdnadshavare som kommitténhar föreslagit inte bör tas upp i den nya lagen. Jämkning av skadeståndsansvar vid ringamedverkan. Om man bortser från de speciella jämkningsregler för särskildakategorier skadevållare som jag har berört i det föregående, finns det igäUande svensk rätt inte någon allmän bestämmelse om möjlighet att nedsättaskadestånd för den som jämte andra har medverkat till en skada. Kommittén haremeUertid i sitt förslag i anslutning till föreskriften om solidariskt ansvarnär två el- Maj:ts proposition nr 5 år1972 ler flera är våUande tiU samma skada tagit upp en regelom att skadeståndsansvaret för den som har medverkat tUl en skada i endastringa mån skall kunna jämkas efter vad som finnes skäligt med hänsjm tUl gradenav medverkan och övriga omständigheter. Kommitténs förslag i denna del har lämnats utan erinran avflertalet remissorgan. rådhusrätt har dock uttalat betänklighetermot jämkningsregeln och har framhållit, att skäl Uknande dem kommittén haranfört för sitt förslag kan åberopas för jämkning, när någon är ensam vållande. Jag har i det föregående närmare utvecklat skälen till attjag inte vill förorda en särskild jämkningsregel för värdnadshavare i den nyalagen (avsnitt 2.1.4.6.). Flertalet av dessa skäl har fuU giltighet också ifråga om den nu förevarande jämkningsregeln. Visserligen finns det anledningtro att antalet fall då en sådan regel skulle få praktisk betydelse är avsevärtfler än när det gäller värdnadshavare. De omständigheter som talar mot att ensärregel nu blir lagfäst väger dock enligt min mening tyngre. Jag förordardärför, att någon sådan bestämmelse som kommittén har föreslagit inte tas upp iden nya lagen. har i anslutning till sitt förslag idenna del förordat, att i den nya lagen inte tas upp nägon motsvarighet tillden regel som indirekt framgår av 6 kap. 5 § SL och som innebär, att den somhar medverkat till brott endast på sätt som sägs i 23 kap. 6 § första stycketBrB dvs. genom sådan underlåtenhet att avslöja brott som eidigt sistnämndalagrum är straffbar inte är ansvarig för skada som orsakas genoni brottet.Enligt kommitténs mening kan det visserUgen föra för långt att ålägga den somförsummar att avslöja brott en skyldighet att ersätta skada som följer avdetta, men den behövUga begränsningen kan enUgt kommitténs mening uppnås medtiUämpning av regler om adekvat kausalitet och användning av den föreslagnajämkningsbestämmelsen. I och med att denna jämkningsregel utgår ur förslaget blirdet nödvändigt att ta ställning till om den nyssnämnda regeln i 6 kap. 5 § SLpå något sätt skall överföras till den nya lagen. Utan att ta någon definitivställning till hur frågan rättspolitiskt bör bedömas anser jag det uteslutetatt utan närmare överväganden inom ramen för ett utredningsarbete göra en säradikal förändring i gällande rätt som att slopa denna begränsning iskadeståndsansvaret. Under sådana förhållanden bör den nuvarande regleringenbehållas i sak oförändrad. En bestämmelse i ämnet bör således tas upp i den nyalagen. TiU frågan vilken lagteknisk lösning som bör väljas återkommer jag vidmin behandling av de enskilda bestämmelserna (avsnitt 5.1.5.8. Solidariskt skadeståndsansvar och ansvaretsfördelning mellan flera skadeståndsskyldiga. När två eller flera personer harvållat samma Maj:ts proposition nr 1972 175 skada, svarar de enligt 6 kap. 5 § SL eller grundernaför detta lagrum solidariskt (»en för alla och alla för en») förskadeståndet. Den skadelidande kan alltså få ut hela sin ersättning av var ochen av de ansvariga. Om en av dem betalar skadeståndet, har han i princip rätttill återkrav mot de övriga. Men det finns bara för speciella falllagbestämmelser om hur fördelningen skall ske. Den särskilda regeln i 6 kap. 6§ andra stycket SL om rätt för barn och psykiskt abnorma personeratt återkräva skadestånd av försumlig värdnadshavare har berörts i detföregående. Erinras kan också om den tidigare nämnda bestämmelsen i 3 §bilansvarighetslagen om likafördelning av skadeståndsansvar mellan ägare ochförare av motorfordon, som emellertid betingas av att det här rör sig omculpaansvar med omvänd bevisbörda. I övriga fall tillämpas i praxis enfördelning efter skälighet med beaktande av graden av vållande hos de ansvarigaoch övriga omständigheter. har föreslagit att regeln i 6 kap. 5§ SL till den del den ger uttryck åt huvudregeln om solidariskt ansvar försöver till den nya lagen, och i likhet med remissinstanserna biträder jag dettaförslag. Jag har tidigare berört frågan hur man skall förfara med den regel omundantag från solidaransvaret för vissa faU av medverkan tUl brott genomunderlåtenhet att avslöja brottet som innefattas i 6 kap. 5 § SL (avsnitt2,1,4,7. Kommittén har emellertid i sitt lagförslag också tagit uppen bestämmelse av innehåll, att när skyldighet att ersätta skada enligt lagensbestämmelser åvUar två eller flera, vad som pä grund därav utges skall fördelasmellan dem inbördes efter vad som finnes skäligt med hänsyn till grunden förskadeståndsansvaret och övriga omständigheter (7 §). Den föreslagna regelnavser endast ansvar för eget vållande och innebär väsentUgen ett lagfästandeav gällande rätt i den delen. Såvitt gäller förhåUandet meUan bam och psykisktabnorma personer, å ena, samt deras värdnadshavare, å andra sidan, medför dockförslaget, som jag har nämnt, en ändring i förhåUande till vad somgäller . Barnet eller den sjuke har f. n. enligt 6 kap. 6 § andra stycket SLfull regressrätt mot försumlig värdnadshavare.