prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — Konventionsstatkan enligt (e) i bilaga I till konventionen jämförd med art. 61.1 förbehållasig rätten att godkänna endast en av de två avdelningarna i de! III av konventionen,dvs. i avsnittet om brottmålsdoms i.nternationella rättskraft. Dekonventionsstater som redan har reglerat eller reglerar sina inbördesförhåUanden på detta område på grundval av enhetlig lagstiftning eller enligtnågot annat särskilt system har enligt art. 64.3 rätt att utan hinder avkonventionens bestämmelser tillämpa denna lagstiftning eller detta system.Konventionen tillåter sålunda att dessa stater kommer överens om att intetillämpa konventionen på sina inbördes för- 1972: 98 75 generalsekreterare skallunderrättas om sådan överenskommelse. Brottmålsdomskonventionenär öppen för undertecknande av samtliga nuvarande medlemsstater.Konventionen skall ratificeras eller godkännas och träder i kraft tre månaderefter det att den har ratificerats eller godkänts av tre stater. I samband medundertecknande eller ratifikation kan förbehåll göras i de avseenden som jaghar redovisat i det föregående. Som jag har anfört inledningsvis har konventionen hittillsundertecknats av nio medlemsstater, däribland . Den har hittillsratificerats endast av . Konventionen har således inte trätt i kraft. Inom har man med intresse följt arbetet påbrottmålsdomskonventionen och representanter för , och Sverigehar deltagit i kommittéarbetet i . Redan innan konventionen Öppnadesför undertecknande inleddes överläggningar mellan representanter förjustitiedepartementen i de nordiska länderna utom . Vid dessaöverläggningar förelåg enighet om att de nordiska länderna borde tillträdakonventionen . Man enades också om att Verkställighet inordisk stat av brottmålsdom meddelad i aiman nordisk stat fortfarande börregleras av den nordiska verkställighetslagstiftningen och att konventionensbestämmelser bör tillämpas inom endast i den mån konventionen omfattarverkställighet som inte täcks av de nordiska verkställighetslagarna. Dettainnebär att konventionen skulle tillämpas inom endast i fråga om annanfrihetsberövande påföljd än ordinärt frihetsstraff. Vid överläggningarna diskuterades också möjligheterna attgöra förbehåll mot konventionen. Man enades därvid om att om möjligt inte utnyttjadessa möjligheter. Vidöverläggningarna enades man också om att mål om verkställighet av dom somomfattas av konventionen i princip bör handläggas enligt allmänna regler omförfarandet i brottmål samt att dom på enbart böter eller förverkande börverkställas efter beslut av administrativ myndighet i enlighet med art. 37.2 ikonventionen. Även omfattningen av prövningen vid domstol i det anmodadelandet eller vid sådan myndighet som avses i art. 37 diskuterades. Man komdärvid överens om att man inte borde gå utöver kraven i art. 40. Enligt dennaartikel skall domstolen eller myndigheten förvissa sig om att verkställighetenavser brottmålsdom sc.m uppfyUer definitionen i art. 1, att den dömde skulleha kunnat straffas i den anmodade staten, om brottet hade begåtts där, attverkställighet inte skulle strida mot grandläggande principer i den anmodadestatens rättsordning eller mot konventionens principer om "ne bis inidem" samt att den särskUda ordning som föreskrivs i konventionen förverkställighet av utevarodom eller bötesföreläggande har iakttagits. Slutligenförelåg enighet om att ikraftträdandet av den nordiska lagstiftningen på dettaområde inte behövde samordnas. 1972: 98 76 Somjag tidigare nämnt har redan genomfört lagstiftning om verkställighetav utländsk brottmålsdom och om "ne bis in idem" samt ratificeratkonventionen. Närde nordiska överläggningarna var avslutade upprättades inomjustitiedepartementet en promemoria (Ds Ju 1972: 4) angåendelagstiftning om verkställighet av utländsk brottmålsdom m. m. I promemorianförordas att tillträder brottmålsdomskonventionen. Det föreslås attSverige därvid gör ett begränsat förbehåll mot avdelning I om "ne bis inidem" i del III av konventionen av innebörd att konventionens bestämmelseri denna del inte skall tillämpas såvitt avser brott för vilket enligt svensklag inte är stadgat lindrigare straff än fängelse . I promemorianläggs också fram förslag till lagstiftning med anledning av tillträdetill konventionen. Vidremissbehandlingen har förslaget att skall tillträda konventionen intemött några invändningar. Också förslaget att inte skall begagna sig avmöjligheterna att göra förbehåll mot konventionens huvudavsnitt omverkställighetssamarbete har lämnats utan erinran. Förslaget att skallgöra ett begränsat förbehåll mot avdelningen om "ne bis in idem" harlikaledes godtagits av flertalet remissinstanser. tingsrättavstyrker dock sådant förbehåll och framhåller därvid att det torde vara tveksamtom konventionen över huvud taget tillåter ett sådant begränsat förbehåll samtatt det kan vara lika stötande att behöva godtaga gämingsortens lag i fråga omandra brott än sådana grova brott som undantas genom promemorieförslaget. Somjag har nämnt är det f. n. inte möjligt att i verkställa enutländsk brottmålsdom eller att få en svensk sådan dom verkställd i utlandetannat än med stöd av den nordiska verkstäUighetslag-stiftningen. Det råderingen tvekan om att det finns behov av verkställighetssamarbete även utanförNorden. I de svenska fångvårdsanstalterna finns åtskilliga utlänningar frånutomnordiska länder, vilka saknar närmare anknytning till Sverige.Kriminalvårdsstyrelsen har i sitt remisssvar framhållit att dessa utlänningarvållar stora problem inte minst ur vårdsynpunkt. Det finns också ett antalsvenska medboragre i utländska fängelser utanför . Det är uppenbart attverkställighet av frihetsstraff i främmande land i allmänhet försätter denintagne i en svårare situation än de medintagna som är hemmahörande i det landdär verkställigheten sker. I överensstämmelse med vad som anförts i promemorianvill jag i detta sammanhang särskilt erinra om sådana nackdelar somspråksvårigheter, inga eller små möjligheter till besök av anhöriga,restriktioner i fråga om permission och villkorlig frigivning samt begränsademöjligheter för kriminalvårdsmyndigheterna att över huvud taget förberedafrigivningen. Närdet gäller frihetsstraff är det i första hand de humanitära aspek- Prop.1972: 98 77 terna som motiverar ökade möjligheter till verkställigheti hemlandet. I fråga om verkställighet av bötesstraff är det i ställeteffektivitetshänsyn som träder i förgrunden. Det förhållandet att domar ochförelägganden på böter i allmänhet inte kan verkställas utanfördomslandet kan sålunda uppmuntra den bötfällde att söka undandra sigverkställigheten, lag vill erinra om att jag i samband med att jag ipropositionen med förslag til! lag om straff för trafikbrott som begåtts utomlands(prop. 1971: 114) förordade att skulle göra förbehåll mottrafikbrotts-konventionens bestämmelser om domsverkställighet, uttalade attbrottmålsdomskonventionen skulle vara en god lösning för verkställighet avstraff för trafikbrott, särskilt då påföljden för smärre, erkända förseelser. Brottmålsdomskonventionen torde vara det hittiUs mestbetydelsefulla internationella kriminalpolitiska instrument som har utarbetatsinom för att stärka samarbetet på straffrättens område mellanmedlemsstaterna. Att en brottmålsdom verkställs i det land där den dömde hörhemma måste i de flesta fall göra det lättare för honom att återanpassa sig isamhället. Dessutom blir själva straffverkställigheten humanare. Konventionenkan också bidra till att göra brottsbekämpningen effektivare genom att detblir svårare för den dömde att undandra sig verkställighet. Under hänvisning tUl det anförda biträder jag i likhet medremissinstanserna förslaget i departementspromemorian att skalltillträda konventionen. Detta kräver lagstiftning i vissa avseenden. Jagåterkommer till denna fråga i det följande. Som jag tidigare nämnt anges i bilaga 1 till konventionenvissa möjligheter till förbehåll mot konventionens bestämmelser. Jag anslutermig i denna fråga till den uppfattning som kom till uttryck vid de nordiskadepartementsöverläggningama, nämligen att förbehåll om möjligt bör undvikas.Detta är särskilt angeläget i fråga om den del av konventionen som innehållerbestämmelser om verkställighetssamarbetet. Denna uppfattning delas också avremissinstanserna. Däremot förordar jag att konventionens bestämmelser om"ne bis in idem" begränsas med utnyttjande av den möjlighet tillförbehåll som anges i (f) i bilaga 1 till konventionen. Enligt konventionens"ne bis in idem"-regler utgör dom som har meddelats i enkonventionsstat i vissa fall hinder i annan konventionsstat för ny prövning avgärning som avses med domen. Sådan rättsverkan tiUerkänns både frikännnandedom och fällande dom. I sistnämnda fall dock endast när påföljden har verkställtseller håller på att verkställas eller när påföljden enhgt den dömande statenslag har bortfallit på grund av nåd, amnesti eller preskription.Konventionsstat är däremot inte förpliktad att tillmäta utländsk brottmålsdomnågon rättsverkan, om domen avser gäming som var riktad mot den statensoffentliga intresse eller om gärningen har begåtts i Prop.1972: 98 78 Denna undantagsbestämmelse gäller dock inte omgärningsstaten själv begärt lagföring i den dömande staten. Konventionen ger sålunda utländsk brottmålsdom mycketvidsträckt rättsverkan och svenskt tillträde till konventionen i denna delkräver väsentliga ändringar i gällande lagstiftning. Som jag kommer attutveckla i det följande (avsnitt 8.3.2) anser jag att på sätt som harföreslagits i promemorian sådana lagändringar bör genomföras att konventionensavsnitt om "ne bis in idem" kan såvitt gäller förbudet mot nylagföring för samma gärning, godtas med undantag endast i fråga om viss grövrebrottslighet. Ett sådant undantag förutsätter ett partieUt förbehåll motkonventionens "ne bis in idem"-regler. Under remissbehandlingen harifrågasatts om ett sådant begränsat förbehåll är tillåtet. Enligt min mening ärdetta fallet. Av art. 61.2 framgår bl. a. att konventionsstat kan "helteller delvis" återtaga ett förbehåll samt att kravet på ömsesidighet ävenskall beaktas när "förbehållet är partiellt eller villkorligt".Dessa föreskrifter ger enligt min mening tillräckligt stöd för den tolkning somhar gjorts i promemorian. Konventionens "ne bis in idem"-regler innebärförbud också mot verkstäUighet av tidigare här i landet ådömd påföljd för sammagärning. Förbudet gäller under samma förutsättningar som förbudet motlagföring. Enligt promemorieförslaget skaU inte göras något förbehåll i dendelen. Ett godtagande av förbudet mot verkställighet av tidigare ådömd påföljdskulle emellertid enhgt min mening i vissa fall kunna leda till stötanderesultat. Det gäller särskilt då den dömde har frikänts genom den utländskadomen. Men även i fall då den utländska domstolen har eftergivit påföljd ellerådömd påföljd har preskriberats eller när nåd eller amnesti har beviljats i denfrämmande staten kan det inge be-tänkUgheter att helt avhända sig möjligheternaatt verkställa en här ti-tidigare ådömd påföljd, om påföljdspreskription intehar inträtt enligt svensk lag och nåd inte heUer har meddelats. Mera naturligtär att hinder mot verkställighet skall föreligga, när den utomlands ådömda påföljdenhar verkställts eller verkställigheten pågår. Förhållandena kan dock varasådana att den här ådömda påföljden likväl bör helt eUer delvis verkställas.Under dessa förhållanden anser jag att förbehåll bör göras mot konventionens"ne bis in idem"-regler också i vad dessa regler föreskriver förbudmot verkställighet av en här i landet ådömd påföljd i vissa fall då lagföringskett i annan konventionsstat för samma gärning. Om en utomlands ådömd påföljd har verkställts och frågauppkommer att här i landet verkställa påföljd som har ådömts i ,bör i och för sig hänsyn kunna tas till vad den dömde har undergått utomlands.Fall av detta slag torde emeUertid vara utomordentligt sällsynta. Problemet kanaktualiseras redan f. n., men veterUgt har något sådant fall över huvud tagetinte uppkommit i praktiken. 1972: 98 79 sa förhållanden och då det under alla förhållanden finnsmöjligheter att genom användande av nådeinstitutet tillgodose behovet att kunnata hänsyn till utomlands undergången påföljd för samma brott, anser jag detinte påkallat att det i detta sammanhang införs någon lagbestämmelse i ämnet.Jag förutsätter att de myndigheter som har att verkställa brottspåföljd självatar initiativ tUl att nådefrågor aktualiseras om det i något fall skulleuppkomma behov att i fall av detta slag kunna lindra eller helt eftergepåföljden på verkställighetsstadiet. Jag förordnar sålunda att ett på nu angivna sätt begränsatförbehåll görs mot konventionens "ne bis in idem"-regler. I övrigtbör inte göras några förbehåll. Vad särskilt angår bestämmelserna i avdelning 2av del III i konventionen om möjlighet att ge europeisk brottmålsdom rättsverkani rättegång rörande annan senare brottslighet vill jag med anledning av vissauttalanden av åtalsrättskommittén först framhålla, att konventionen inte tordeinnebära någon förpliktelse för konventionsstaterna att erkänna sådanrättsverkan. I sak anser jag att det skulle föra för långt att görabestämmelserna i 34 kap. 1 § BrB tillämpliga beträffande utländsk dom. har anfört kan det däremot finnas skäl att kunna beakta ensådan dom för meddelande av åtalsunder-låtelse enligt 20 kap. 7 § förstastycket 2 RB. Den frågan synes emellertid böra övervägas inom ramen för kommitténseget utredningsarbete. I enlighet med vad som överenskommits vid de nordiskaöverläggningarna föreslås i promemorian att konventionen inte bör vara tillämpligpå verkställighet av brottmålsdom meddelad i annan nordisk stat i den månverkställigheten regleras av den nordiska verkställighetslagstiftningen.Förslaget har lämnats utan erinran av remissinstanserna. I den danskalagstiftning som har genomförts för att möjliggöra tillträde tillkonventionen har gjorts sådant undantag för det nordiskaverkställighetssamarbetet. Jag ansluter mig till promemorieförslaget i denna del.Sverige bör sålunda i samband med ratifikation av konventionen avge förklaringenligt art. 64.3 att konventionen skall tillämpas i förhållandet mellan Sverigeoch de Övriga nordiska länder som har tillträtt konventionen endast i den månverkställighet av brottmålsdom inte faller in under den nordiskaverkställighetslagstiftningen, dvs. endast i fråga om verkställighet av annanfrihetsberövande påföljd än ordinärt frihetsstraff. Framställning om verkställighet och övrig skriftväxlingskall enligt art. 15 ombesörjas av konventionsstaternas justitiedepartementeller ske direkt mellan vederbörande myndigheter. Konventionsstat kan avvikafrån dessa regler. Avvikelse skall anmälas till generalsekreteraren. Ipromemorian föreslås att framställningar och andra meddelanden i enlighet medpraxis bör sändas och mottagas av . Jag biträderpromemorieförslaget i denna del. Art. 19 i konventionen innehåUer bestämmelser omöversättning av 1972: 98 80 framställningaroch andra handlingar som sänds till konventionsstat vid tillämpning avkonventionen. Som huvudregel gäller att avsändarstaten kan använda sitt egetspråk. Konventionsstat kan dock förbehålla sig rätt att kräva attframställningar och andra handlingar skall åtföljas av översättning antingentill dess eget språk eller till något av officiella språk franska eller engelska eller till det av dessa båda språk som staten anger.Om konventionsstat gör förbehåll om översättning, kan annan konventionsstatställa motsvarande krav. Förslageti departementspromemorian att enligt art. 19.2 skall förbehålla sigrätt att kräva att framställning om verkställighet och därvid fogade handlingarsom är avfattade på annat språk än danska, norska eller svenska skall varaåtföljda av översättning till svenska eller engelska språket stämmer i principöverens med innehållet i det förbehåll i översättningsfrågan som Sverigekommer att göra vid ratifikation av trafikbrottskonventionen. Med hänsyn tillatt brottmålsdomskonventionen i enlighet med vad jag har föreslagittill skillnad från trafikbrottskonventionen i viss utsträckning skall gällaäven i förhållandet mellan och övriga nordiska stater bör enligtpromemorian kravet på översättning utformas så att översättning inte krävs avhandling som har upprättats på danska eller norska. Ilikhet med remissinstanserna godtar jag promemorieförslaget om nämnda förbehålli fråga om översättning. 8.2Metoden för att införliva konventionen med svensk rätt Somjag har nämnt saknar brottmålsdomskonventionens bestämmelser omdomsverkställighet motsvarighet i svensk rätt såvitt gäller förhållandenautanför . Det fordras sålunda lagstiftning för att skall kunnatillträda konventionen. Vidinförlivandet av intemationella överenskommelser med svensk rätt kan man väljaolika lagstiftningsmetoder. När det gäller straffrätt har man valt attomarbeta transformera överenskommelsen till svensk lag med användning avsvensk lagstiftningsteknik och svenskt språkbrak (transformationsmetoden). Enannan metod är att införliva den internationella överenskommelsen med svenskrättsordning genom en lagstiftningsakt av innebörd att överenskommelsens bestämmelserskall gälla som svensk lag (inkorporeringsmetoden). Denna metod har hittiUsanvänts endast inom civUrätten. Vidde nordiska överläggningarna nådde man principiell enighet om att "ne bisin idem"-reglerna i brottmålsdomskonventionen skulle införlivas med denordiska ländemas rättsordning genom ändringar i strafflagstiftningen medanman däremot i fråga om verkställighetsreglerna skulle användainkorporeringsmetoden. Så har också skett i . Av skäl som har utvecklatsnärmare i promemorian och har återgetts i det föregående (avsnitt 6.3) har därlikväl föreslagits att brottmålsdoms- Prop.1972: 98 81 konventionen i dess helhet skall införlivas med svenskrätt med användande av transformationsmetoden. Under remissbehandlingen har detta förslag inte rönterinringar från något håll. Flera remissinstanser har däremot uttalat sittuttryckliga gillande av förslaget. Inte i något yttrande har det gjortsgällande att det skulle vara förenat med några olägenheter att olikalagtekniska metoder kommer till användning i de nordiska länderna. Även jag biträder promemorieförslaget i detta avseende.Valet av lagstiftningsmetod torde också enligt min mening sakna praktisk betydelseför det nordiska samarbetet på detta område. 8.3 Huvuddragen av lagstiftningen Tillträde till konventionen kommer att innebäraförpliktelse för att efter framställning från annan konventionsstathär i landet i vissa fall verkställa brottmålsdom som har meddelats i denfrämmande staten. Konventionen är tillämplig på frihetsberövande påföljd,böter, förverkande och s. k. diskvalifikation, dvs. förlust av rättighet o. d.Verkställighet kan vägras på vissa i konventionen särskilt angivna grunder.Konventionen förpliktar också konventionsstat att låta verkställighetenföregås av ett särskilt prövningsförfarande, som i princip skall äga rum viddomstol. Vidare är konventionsstat som tillträder konventionen utan förbehålli detta avseende skyldig att införa ett särskilt system för förfarandet vidprövning av framställning om verkställighet av dom som har meddelats i dendömdes utevaro och av s. k. "ordonnances pénales". Konventionenförpliktar också den stat till vilken verkställighet har överförts att undervissa förutsättningar respektera att den dömde därigenom får straffrättsligimmunitet för tidigare brottslighet. Konventionsstat blir även skyldig attbevilja transitering genom sitt område av person som skall föras från enkonventionsstat till én annan för verkställighet enligt konventionen.Konventionen medför däremot inte någon förpliktelse för konventionsstat attlåta verkställa egna brottmålsdomar i annan konventionsstat. För att tillgodose det krav på lagstiftning som sålundauppkommer om tillträder brottmålsdomskonventionen, har i departementspromemorianlagts fram förslag till "Lag om internationellt samarbete rörandeverkställighet av påföljd för brott". I promemorieförslaget har inledningsvis (14 §§) gettsbestämmelser om bl. a. lagens tillämpningsområde. Det föreslås att lagen skallgälla verkställighet av frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande pågrund av överenskommelse som har ingått med främmande stat. Lagensanvändningsområde är sålunda inte begränsat till verkställighetssamarbeteenbart på grund av konventionen utan omfattar även särskilda överenskommelsermed stat som inte har tillträtt konventionen. Prop.1972: 98 82 Lagen ger också möjlighet till överflyttning avverkställighet i enskilda fall när det av synnerliga skäl främst humanitärasynpunkter finns behov av att få till stånd verkställighet i avpåföljd som har ådömts i främmande stat med vUken inte har ingått överenskommelseom generellt samarbete på detta område. Verkställighets-samarbete i enskiltfall begränsas enligt förslaget till frihetsberövande påföljd som i främmandestat har ådömts svensk medborgare eller utlänning med hemvist här i landet.Överflyttning av verkställighet från föreslås kunna ske undermotsvarande förutsättningar. Det föreslås slutligen att Kungl. Maj:t skallförordna om lagens tillämpning. I del II avkonventionen (art. 252) finns de materiella och processuella bestämmelsernaom förutsättningarna för och förfarandet vid verkställighet enligt konventionen.I promemorieförslaget har dessa bestämmelser, i den mån de avser den anmodadestaten och dess myndigheter, tagits upp närmast efter de inledandebestämmelserna om tillämpningsområdet och under rubriken . Med "europeiskbrottmålsdom" avses enligt förslaget dom meddelad i annan konventionsstat.Bland de allmänna bestämmelserna i denna avdelning upptas de villkor som skallleda till avslag på framställning om verkställighet här i landet (5 §) och deomständigheter under vilka framstäUningen kan avslås (6 och 7 §§). Enligt promemorieförslaget skall framställning omverkställighet i första hand prövas av Kungl. Det föreslås att Kungl.Maj:t ensam skall avgöra om avslagsbeslut skall meddelas därför att det ärfråga om politiskt eller militärt brott, när gärningen inte har begåtts i denstat där påföljden har ådömts, eller när påföljden inte kan verkställas i Sverigeeller det kan antas att påföljden kan verkställas i den främmande staten. Iövrigt skall eller kan Kungl. Maj:t avslå framställningen när det är uppenbartatt avslagsgrund föreligger enligt 5 eller 6 § i den föreslagna lagen. Omframställningen inte avslås, skall den enligt promemorieförslaget överlämnastill RÅ för vidare handläggning (8 §). Konventionen kräver som tidigare nämnts attverkställigheten i den stat till vilken framställningen riktats föregås avdomstolsförfarande med möjlighet för konventionsstat att i vissa lindrigarefall anförtro prövningen åt annan myndighet (art. 37). I enlighet härmedföreslås i promemorian att den slutliga prövningen i konventionsfall göres avdomstol eller, om endast böter eller förverkande har ådömts genom den dom sombegärs verkställd, av RÅ. Det föreslås vidare att handläggningen av mål omverkstäUighet i princip sker enligt om rättegången ibrottmål. I enlighet med konventionens krav innehåller promemorieförslaget dockvissa bestämmelser om förfarandet som avviker från . Lagförslagetinnehåller också vissa materiella bestämmelser med avseende på rättens ellerRÅ:s prövning av verkställighetsmålet. 1 dessa bestämmelser återges två avkonventionens huvud- Prop.1972: 98 83 principer, nämligen att ny prövning av ansvarsfrågan intefår ske i målet och att den påföljd som bestäms i den anmodade staten inte fårgöras strängare än den påföljd som ådömts genom den utländska domen (9 16§§). Promemorieförslagetinnehåller också direkt på konventionen grundade bestämmelser omtvångsåtgärder i samband med överflyttning till av verkställighet aveuropeisk brottmålsdom (17 och 18 §§). Ipromemorian föreslås särskilda bestämmelser om verkställighet i aveuropeisk brottmålsdom som utgör utevarodom. Dessa bestämmelser har sin grundi konventionens krav på ett särskilt förfarande vid överföring avverkställighet av påföljd som ålagts genom utevarodom eller s.