prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — SärskUt ilandstingsområden med jämtlandssystem var behovet av reformer i dettahänseende stort. Särskilt angeläget var att landstingen höjde de aUtför lågainkomstgränserna för rätten att anlita verksamheten. Det syntes också önskvärtatt landstingen omprövade den hittiUs tillämpade principen att de tilladvokaterna utgående ersättningarna inte fick tillsammans överstiga visst avlandstinget bestämt belopp. Erforderlig annonsering borde vidare äga rum och,där så kunde anses lämpUgt, kvällsmotlagningar anordnas. 4 Sammanfattning av promemorieförslaget I promemorian läggs förslag fram om ett enhetligtsystem för samhäUets rättshjälp. Enligt detta skall rättshjälp kunna beviljasi fråga om varje rättslig angelägenhet där behov av rättshjälp finns, oavsettom ärendet behandlas av domstol eller förvaltningsmyndighet eller gällerrådfrågning eller biträde vid förhandlingar eller liknande. En särskildadministration för rättshjälpen föreslås. Principenatt rättshjälp skall utgå i alla rättsliga angelägenheter där behov avrättshjälp föreligger är enligt förslaget försedd med vissa begränsningar. Rättshjälpenskaraktär av social förmån har föranlett att av juridiska personer endast dödsbooch ideella föreningar kan bevUjas rättshjälp. Även fysiska personer är enligtförslaget i vissa fall uteslutna från rättshjälp. Så är fallet beträffandenäringsidkare för angelägenheter som har samband med näringsverksamheten.Endast i sällsynta undantagsfall skall rättshjälp kunna lämnas näringsidkareför angelägenhet som har samband med hans näringsverksamhet. Det är här frågaom sådana gränsfall, där de sociala skälen för rättshjälp kan vara lika starkasom när det gäller löntagare. Upprättandeav självdeklaration har generellt undantagits från rättshjälpen. Rättshjälpenskall enligt förslaget inte vara begränsad till svenska medborgare. Ävenutlänningar som är bosatta här i riket skall kunna få rättshjälp i angelägenhetsom har anknytning här i riket. Den betydande satsning på ökat rättsskydd som denföreslagna reformen innebär gör det angeläget att rättshjälpen inte utnyttjasså att obefogade eller obetydliga anspråk kan drivas med stöd av det allmänna.Enligt förslaget får rättshjälp utgå endast om sökanden har ett befogatintresse av alt få sin sak behandlad. Förmånernavid rättshjälp skall enligt förslaget liksom i huvudsak bestå i attkostnaderna för biträde och utredning samt instäUelse vid förhandling ersättsav allmänna medel. Ett betydelsefullt inslag i den föreslagnarättshjälpsreformen är att en kortare rådfrågning hos jurist skall lämnas moten för alla överkomlig enhetsavgift av . Denna avgift skall ispeciella fall kunna nedsättas eller helt efterges. För en sådan konsultationskall inte krävas någon ansökan eller andra formaliteter. Omett ärende kräver ytterligare arbete skall ansökan om rättshjälp göras hos rättshjälpsmyndighetsom prövar om förutsättningarna för rättshjälp föreligger. Om så är faUet skaUavgift för rättshjälpen bestämmas. Sökandens ekonomiska förhållanden skallinte kunna föranleda att rättshjälp vägras utan får endast betydelse förbestämmande av Prop.1972: 4 51 rättshjälpsavgiften.Genom rältshjälpsavgiften skall sökandens förmåga att bidra till kostnadernatas i anspråk. Någon återbetalningsskyldighet tUl statsverket i efterhand förrättshjälpskostnaderna skall däremot inte kunna komma i fråga. För låginkomsttagarna skall rättshjälpsavgiftendast utgå som en grandavgift om . TUl denna kategori hör enligtförslaget de som har en bmttoinkomst som understiger basbeloppet enligtlagen om allmän försäkring. Har sökanden underhåUsskyldighet skall denna gränshöjas med ett belopp som motsvarar en tredjedel av basbeloppet, för varjeperson mot vUken underhåUsskyldighet fuUgörs. I inkomstlägen över låginkomst i angivenmening skall enligt förslaget avgifterna bestämmas med ledning av sökandensinkomslförhållanden. I största möjliga utsträckning skall härvidschablonregler tUl-lämpas. Härigenom får den rättssökande möjlighet att iförväg bedöma på vUka vUlkor rättshjälp kan komma att utgå. Avgiften skall utgöras av viss kvotdel avskillnaden mellan sökandens årsinkomst och det tidigare angivna gränsbeloppetför låginkomsttagare. OlUca kvotdelar gäller för olika inkomstskikt. De på detta sätt bestämda avgifterna utgörmaximiavgifter. Om kostnaden för rättshjälpen understiger avgiften, skallgivelvis inte högre avgift tas ut än som motsvarar kostnaden. Uppgår inkomsten lill högst fem gånger basbeloppetutgör avgiften enligt förslaget en tjugondel av skUlnaden mellan inkomsten och gränsbeloppetför låginkomsttagare. Är inkomsten mellan fem och sex gånger basbeloppet skalldessutom en femtondel av denna del av inkomsten tas ut som avgift. För den delav inkomsten, som ligger mellan sex och sju gånger basbeloppet utgör avgiftenen tiondel. För årsinkomst mellan sju och åtta gånger basbeloppet utgöravgiften hälften av denna del av inkomsten, överstiger inkomsten åtta gångerbasbeloppet, skall avgift utgå med belopp som läcker kostnaderna förrättshjälpen. Underhållsskyldighet skall medföra höjning av de angivnagränsbeloppen enligt samma regler som gäller för låginkomsttagare. Från de angivna schablonreglerna skall avvikelsekunna göras med hänsyn till förmögenhet och skuldsättning efter prövning ivarje enskilt fall. Vid rättshjälp åt dödsbo gäller inte de föratangivna tiU årsinkomsten knutna schablonavgifterna. Där får maximiavgiften istället bestämmas efter en skälighetsbedömning i varje enskUt fall. För ideella föreningar skall rättshjälpen inteinnefatta någon ekonomisk subvention. För dessa skall sålunda alllid utgå fullavgift. Enligt förslaget skall Kungl. Maj:t vidare ha befogenhet att för devanligast förekommande ärendena, t. ex. bouppteckningar, inskrivningsärenden m.m., föreskriva att avgift skall tas ut som täcker kostnaderna för rättshjälpen. I brottmål utgår ersättning tUl offentiigförsvarare av allmänna medel oberoende av den tUllalades ekonomiskaförhållanden. Döms den tilltalade skall rätten ålägga honomåterbetalningsskyldighet lUl statsverket för dessa kostnader. Jämkning avbetalningsskyldigheten kan emellertid ske efter skälighet med hänsyn tillbrottsligheten eller den dömdes ekonomiska förhållanden. I denna ordningföreslås inte annan ändring än alt reglerna om återbetalningsskyldighetundergår en viss liberalisering. Avsikten är att tydligare ange attåterbetalningsskyldighet inte skall åläggas den dömde om en sådan skyldighetskulle försvåra den sociala återanpassningen. Även vissa andra rättegångskostnader för tilltaladi brottmål skall kunna utgå genom rättshjälp. Den praktiskt sett viktigasteförmånen vid sidan av offentlig försvarare blir att ersättning kan utgå förkostnad för vittne och inställelse vid domstol. Praktiskt behov av rättshjälpför sådana kostnader föreligger endast i fråga om låginkomsttagarna ochrättshjälpen i brottmål är därför begränsad till denna kategori. Avgift skallinte utgå för rättshjälp i brottmål. Däremot skall återbelalningsskyldighetför sådan kostnad kunna åläggas av domstolen om den tilltalade döms för brottetenligt samma grunder som gäller för offentlig försvararkostnad. Enreform av rättshjälpen från nu angivna utgångspunkter kräver alt en särskildorganisation tillskapas för rättshjälpen. Enligt förslaget skall rättshjälpenadministreras av regionala rättshjälpsmyndigheter, i princip en i varje län.Huvudmannaskapet för rättshjälpen skall ligga på staten.Rättshjälpsmyndigheterna skall pröva ansökningar om rättshjälp, fastställaavgifter för rättshjälpen, utse biträde och pröva biträdets ersättningsanspråk.Myndigheterna skall också utse offentlig försvarare i brottmål och pröva derasersättningsanspråk. Frågan om behov av offentlig försvarare föreligger skalldock i varje enskilt fall prövas av den domstol där målet behandlas. Sådanafrågor som är av mera ingripande betydelse för den enskUde skall hänskjutastill en särskild rältshjälpsnämnd inom myndigheten. skallbestå av ordförande, som skall vara lagfaren och ha erfarenhet som domare ochtvå andra ledamöter som skaU utses efter förslag av landstingen ellerfullmäktige i vissa kommuner. Vid varje rättshjälpsmyndighet skall finnas enallmän advokatbyrå med advokater och andra befattningshavare som kan mottauppdrag som biträde och offentlig försvarare. För sådana uppdrag skall dessutomanlitas privatpraktiserande jurister. De allmänna advokatbyråerna skall byggasut i en sådan omfattning att de får en prisledande ställning. Inrättande avallmänna advokatbyråer får dock inte leda till begränsningar i det friaadvokatvalet. Ledningenoch samordningen av verksamheten inom rättshjälpsorga- Prop,1972: 4 53 nisationenskall omhänderhas av en centralmyndighet som även skall utgöra fullföljdsinstansi vissa frågor. Rätlshjälpsmyndigheternaskall svara för kvaUtels- och kostnadskontrollen beträffande den rättshjälpsom förmedlas. När del gäller de allmänna advokatbyråerna sker detta genom altdessa är knutna till myndigheterna. Beträffande de privatpraktiserandejuristerna sker en lämplighetsprövning i varje särskilt fall innan förordnandesom biträde eller offentlig försvarare meddelas. Om sökanden föreslår någon sombiträde skall dock denne förordnas om inte hans anlitande skulle medföraavsevärt ökade kostnader eUer i övrigt särskUda skäl föranleder annat.Konsultation skall kunna lämnas av advokater eller befattningshavare på allmänadvokatbyrå. Andra privatpraktiserande jurister än advokater skall avrättshjälpsmyndighet kunna förklaras behöriga alt lämna konsultation. KostnadskontroUen sker genom atträttshjälpsmyndigheten prövar biträdets eller försvararens kostnadsanspråk.Prövningen av de privatpraktiserande juristernas kostnadsräkningar får ske motbakgmnd av den erfarenhet av biträdeskostnader som myndighetema förvärvar genomallmänna advokatbyråns verksamhet. I största möjliga utsträckning skallutarbetas taxor tiU ledning för kostnadsprövningen. I det föregående har nämntsatt konsultation skall lämnas mot en enhetsavgift av . Avsikten är atttaxor i övrigt skall fastställas för de vanligaste typerna avrällshjälpsarenden. Rätlshjälpsreformenföreslås träda i krafl . 5 Behovet av och riktlinjema för en rättshjälpsreform 5.1 Promemorian Den nuvarande rättshjälpen företer brister i flerahänseenden. Vad som i första hand framstår som otillfredsställande mednuvarande ordning är att endast de ekonomiskt sämst ställda kan erhållarättshjälp vare sig del är fråga om fri rättegång eller biträde genomrätlshjälpsanstalt eller enligt jämtlandssystemet. Flertalet vanligainkomsttagare, för vilka en rättegång innebär avsevärda ekonomiskapåfrestningar, är helt utestängda från rättshjälp. Det sagda innebär att denför ett rättssamhälle centrala principen om allas likhet inför lagen inteupprätthålls i full utsträckning. Den nuvarande ordningen kan kritiseras även frånandra utgångspunkter. Det allmännas insatser är i dagens läge i storutsträckning koncentrerade på alt ge rättshjälp i mål inför domstol.Uppenbarligen finns det dock ett mycket starkt behov av bistånd i rättsligaangelägenheter utanför domslolsförfärandet. Det kan vara fråga ombiträdeshjälp i tvistefrågor som ännu inte har kommit till processtadiet. 1972: 4 54 ochstarkt växande behov av rättshjälp föreligger också i ärenden införförvaltningsmyndighet. Det är också viktigt att aUmänheten kan erbjudasrådgivning rörande rättsUga angelägenheter i enkla former. På dessa områden harvisserligen rättshjälpsanstaltema visat sig ändamålsenUga och gjortbetydelsefulla insatser. Det kan emellertid konstateras att anstalterna inteblivit utbyggda i den utsträckning som visat sig behövlig och attjämtiandssystemet inte är något fullgott alternativ. En allvarlig olägenhet med det nuvarande systemetär vidare att det allmännas insatser är splittrade på en mängd olikamyndigheter utan central samordning. En sådan splittring hindrar ett effektivtutnyttjande av tUlgängliga resurser och försvårar kontrollen över samhälletskostnader för rättshjälpen. Beträffande rättsskyddsförsäkringens betydelseanförs i promemorian följande. När det gäller den betydande brist i dennuvarande ordningen på rättshjälpsområdet som består i att mellangrupperna isamhället inte ges det ekonomiska stöd som är behövUgt för att man skall kunnatala om jämlUdiet i rättsligt hänseende bör understrykas att rältsskyddsförsäkringendock medfört en betydande förbättring. Genom sådan försäkring ges mångamänniskor ett fullgott ekonomiskt skydd vid många rällslvister. Otvivelaktigtfinns utvecklingsmöjligheter på rätlsskyddsom-rådet som sannolikt kan görarältsskyddsförsäkringen ännu effektivare. Man måste med hänsyn härtill ställa fråganom utvecklingen av rältsskyddsförsäkringen medfört alt någon genomgripandereform av den aUmänna rättshjälpen inte längre skulle vara behövUg. Starka skältalar emellertid för att man inte enbart genom en utbyggnad av försäkringen kanlösa föreliggande problem. Till en början kan framhållas alträltsskyddsförsäkringen är frivillig och därför omöjligen kan få denfullständiga täckning som bör krävas på rätlsskyddsområdet. Även om de stora s.k. paketförsäkringarna i vilka rättsskyddsförsäkringen ingår har mycketbetydande spridning kommer det ändock alltid att finnas en stor gruppmänniskor som visar sig inte ha försäkring när behovet av rättsskydd uppslår.En viss begränsning av rältsskyddsförsäkringen torde för övrigt ligga redandäri att den är och synbarligen också bör vara anknuten till paketförsäkringarna.Det får antas vara många som inte anser sig ha anledning att teckna sådanförsäkring. Rältsskyddsförsäkringen har åtminstone hittillsvisat sig utvecklingsbar i huvudsak när det gäller rättsskydd irättegångsfrågor. I detta avseende företer den likheter med den friarättegången. Som redan förut har framhållits föreligger emellertid ett intemindre viktigt rätts-hjälpsbehov utanför rättegångsförfarandet. Härmed åsyftasframför allt rättshjälp i förvaltningsärenden men också ren rådgivning irättsliga angelägenheter. Det finns såvitt nu kan bedömas inte anledning tillantagande alt rätlshjälpsbehovet på detta område ens kan tillgodoses 1972: 4 55 Detta hänger framför allt samman med att försäkringenshuvuduppgift är och måste vara alt fördela den ekonomiska risken för skadefallinom försäkringskolleklivet. Rättshjälpen är emellertid framför allt utanförrältegångsområdet inte enbart en fråga om att stödja den enskilde ekonomisktutan minst lika mycket en organisatorisk uppgift som består i att tiUhandahåUakvalificerad personal som kan bistå med rådgivning och liknande. För övrigtfinns anledning att i detta sammanhang påpeka att rättsskyddsförsäkringen somden nu är utformad har den väsentliga bristen att den saknar egentlig administrationför rättsskyddet. Det torde också vara svårt för försäkringsgivaren att skapaett lämpligt administrativt förfarande, innefattande bl. a. en effektivkontroll över kostnaderna. Sådana åtgärder är svårförenliga medförsäkringsgivarens ställning som part i försäkringsavtalet. Ävenom rättsskyddsförsäkringens utbyggnad inte utgör något skäl för att avstå frånen genomgripande reform av den allmänna rättshjälpen bör å andra sidan starktunderstrykas att rättsskyddsförsäkringen i många hänseenden har storafördelar. Det finns all anledning alt vid utbyggnaden av den allmännarättshjälpen söka ta tillvara dessa fördelar. Rättsskyddsförsäkringen kantjäna som ett betydelsefullt komplement till det allmännas insatser pårättshjälpsområdet. Ipromemorian tas därefter upp frågan om att införa en obligatoriskrältsskyddsförsäkring. Rättshjälpen skulle i så fall finansieras med pålämpligt sätt uttagna obligatoriska försäkringsavgifter. Med hänsyn till att iett sådant system kostnaderna för rättshjälpen skuUe slås ut på ett mycketstort kollekliv, skulle avgifterna kunna hållas jämförelsevis låga. Det skulledock knappast vara förenligt med ett obligatoriskt försäkringssystem att låtaden enskilde själv bidra till kostnaderna efter ekonomisk förmåga när behov avrättshjälp uppslår. Däiför skulle behovet av en väl utvecklad kontrollapparat isyfte att hindra missbruk av förmånerna bU framträdande. Detta gäller i varjefall om försäkringen skulle täcka hela rättshjälpsområdet och inte barakostnader som ter sig mer eller mindre oundvikliga för den enskUde, såsomrättegångskostnader i familjemål eUer lUcnande. Det ter sig emellertid närmastogörligt att peka ut vissa typer av tvister som mera "nödvändiga" förden enskUde än andra. Bestämmandet av avgifterna i en obligatoriskrättsskyddsförsäkring synes också vara komplicerat. Riskema för skadefall ärnämligen högst varierande med hänsyn till den enskildes inkomst- ochförmögenhetsförhållanden och hans levnadsomständigheter. Motsvarande problemuppkommer inte på samma sätt i den nuvarande frivilliga rättsskyddsförsäkringensom är anknuten till en paketförsäkring. I denna läcks kostnaderna förrättsskyddet genom den totala premien, vUken får anses stå i viss relation tiUden enskildes ekonomiska situation. En rimlig fördelning av kostnaderna inomförsäkringskolleklivet torde därför erhållas redan genom denna koppling. Manbör heller inte bortse från attell system med obligatorisk försäkring skulle rycka undan grunden för denfrivilliga rältsskyddsförsäkringen. Sammanfattningsvis uttalas i promemorianatt rättshjälpsområdet har sådan karaktär att det inte lämpar sig för enobligatorisk försäkring samt att den omfattande kontrollorganisation som ensådan lösning skulle kräva inte skulle åstadkomma den önskvärdadifferentieringen av avgifterna efter betalningsförmågan vid det tillfälle närförsäkringen skall anlitas. Ipromemorian berörs också frågan om rätlshjälpsbehovet kan tillgodoses på andravägar än genom att det allmänna tar på sig parternas rättegångskostnader. a. att det nuvarande förfarandet i tvistemål enligt RB är ägnatatt medföra höga rättegångskostnader. Ett stort anlal av de tvister som berörenskilda personer torde sålunda röra värden som till och med understiger detotala rättegångskostnaderna i händelse av process. De höga kostnaderna och detomständliga förfarandet leder visserligen ofta tiU att parterna träffar enrimlig uppgörelse utom rätta. Men det finns anledning anta att de antyddaomständigheterna alltför ofta leder till att part efterger sin rätt. Både medhänsyn tUl de enskilda och det allmänna finns ett uttalat behov av en enklareordning för slitande av smärre tvister än som RB erbjuder. Inte minst från denenskildes synpunkt ligger det något rimligt och riktigt i att i vissutsträckning anpassa förfarandet efter tvistens betydelse för parten, om dettakan ske utan eftersättande av elementära rällssäkerhetskrav. Detsagda visar enUgt promemorian att problemet om rättshjälp bör angripas även påannat sätt än att det allmänna tar på sig parternas rättegångskostnader. Enreform av förfarandet för att slita tvister rörande mindre värden kan givetvisleda till att behovet av ekonomiskt stöd åt enskilda i rättsliga angelägenheterminskar. Uppenbarligen kommer emellertid ett betydande rätlshjälpsbehov attkvarstå under alla omständigheter. Mot bakgrunden av det anförda slås ipromemorian fast att tiden nu är inne för en genomgripande reform av samhälletsrättshjälp. Det finns enligt promemorian två frånjämlikhetssynpunkt viktiga grundkrav som bör uppfyllas vid en reform avrättshjälpssystemet. Det ena kravet är att rättshjälp skall kunna utgå i frågaom varje rättslig angelägenhet där behov av rättshjälp föreligger, oavsett omärendet behandlas av domstol eller förvaltningsmyndighet eller gällerrådfrågning eller biträde vid förhandling eller liknande. Det andra är atträttshjälp bör medges i sådan utsträckning att ingen av ekonomiska skäl hindrasfrån att ta tUlvara sina intressen i rättsligt hänseende men alt var och enskall bidra lill kostnaderna för rättshjälpen efter förmåga. Somtidigare har nämnts är enligt promemorian det allmännas insatser f. n. i storutsträckning koncentrerade på all ge rättshjälp i mål inför domstol. Det ärdock enligt promemorian uppenbart all det finns ett mycket starkt behov avbistånd i rättsliga angelägenheter utanför dom- 1972: 4 57 stolsförfarandet.På dessa områden har visserligen rättshjälpsanslalterna visat sigändamålsenliga och gjort betydelsefulla insatser. Anstalterna har emellertidinte blivit utbyggda i den utsträckning som har visat sig behövlig ochjämtlandssystemet är inte något fullgott alternativ. Ipromemorian framhålls vidare att rättshjälpen, framför allt utanförrättegångsområdet, inte enbart är en fråga om att stödja den enskildeekonomiskt utan minst lika mycket en organisatorisk uppgift, som består i atttillhandahålla kvalificerad personal som kan bistå med rådgivning och liknande.Det ter sig närmast självklart alt det allmänna bör ha denna uppgift. Ipromemorian pekas därvid på att de nuvarande rättshjälpsanstaltema har somhuvuduppgift att lämna biträdeshjälp och att en sådan ordning har visat sigsynnerligen ändamålsenlig. Särskilt när det gäller rådgivning i rättsUgaangelägenheter och annan rättshjälp som inte direkt avser rättegångsförfarandetorde en verksamhet uppbyggd med rättshjälpsanstaltema som förebild vara mycketändamålsenlig. I promemorian understryks vidare att det för många människorter sig naturligt och önskvärt all kunna vända sig till ett allmänt organ medsina rättsliga problem i stället för att söka upp en privatpraktiserandeadvokat eller annan jurist. Det är en viktig uppgift för samhället atttillmötesgå delta behov. I promemorian föreslås att de organ som sålunda haratt lämna biträdeshjälp kallas allmän advokatbyrå. Äandra sidan betonas i promemorian att det är självklart att de privatpraktiserandeadvokaterna liksom bör vara verksamma inom rätlshjälpsområdet. Föruppbyggnaden av rättshjälpsorganisationen är det en betydelsefull fråga vilkenfördelning av uppdragen som bör gälla mellan de allmänna advokatbyråerna och deprivatpraktiserande juristema. Föratt en effektiv kontroll över kostnaderna inom rättshjälpssystemet skall kunnaupprätthållas är det enligt promemorian önskvärt, att de allmännaadvokatbyråernas verksamhet ges en sådan omfattning att de får en prisledandeställning. Verksamheten bör vara så inriktad att ledning kan hämtas därifrånvid bestämmande av arvodeslaxor och vid granskning av koslnadsräkningar frånprivatpraktiserande jurister. De allmänna advokatbyråerna bör därför sköta enbetydligt större del av uppdragen som biträde och offentlig försvarare än somär fallet vid de nuvarande rältshjälpsanslalterna. Ipromemorian framhålls emellertid, att den för ett rättssamhälle fundamentalagrundsatsen att var och en inom rimliga gränser bör ha rätt att fritt väljabiträde sätter gränser för hur långt utbyggnaden kan ske. Denna grandsats fårgivetvis sin alldeles särskilda betydelse i sådana fall då tvist kan sägas rådamellan den enskilde och staten eller det allmänna i övrigt. Visserligen firmsingen anledning att tro att allmänheten kommer att uppfatta de allmännaadvokatbyråernas befattningshavare såsom stående i beroendeställning tillstaten. Likväl finns starka skäl 1972: 4 58 attinte prata av på principen om det fria advokatvalet. De allmännaadvokatbyråerna bör aUtså inte ges en så dominerande ställning att det friavalet av biträde äventyras. En fristående advokatkår är av väsentlig betydelseför den enskilde. Det allmännas ingripande på detta område är motiverat av denbetydande satsning av allmänna medel som kommer att ske. De vidtagna åtgärdernabör också vara begränsade med hänsyn till detta syfte. Detta får särskildbetydelse för sådana delar av landet där underlaget för advokatverksamhet ärbegränsat. Betydande hänsyn måste tas till att enskilda advokater där fullgören serviceuppgift som det inte sällan kan vara svårt att utföra på ett fullgottsätt via rättshjälpsorganisationen. Denerfarenhet som finns från uppbyggnaden av rättshjälpsanstalterna och deanalyser som har utförts ger dock starkt slöd för alt det finns ett betydandeutrymme för utbyggnad av den allmänna rättshjälpsverksamhelen utan att detta inågon väsentlig mån rabbar föratsättningarna för de privatpraktiserandeadvokaternas verksamhet.