prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Från den synpunkten är det naturligt att firågan behandlasinom ramen för ett skadeståndsrättsligt reformarbete. De nuvarande regressreglema i 25 § försäkringsavtalslagen(FAL) innebär enligt min mening inte en tiUfredsställande lösning av frågan.En invändning hänför sig till bestämmelsernas dispositiva karaktär. Men ocksåi övrigt är reglema otidsenUga och i behov av en revision. Om man utgår fråndet synsätt på skadeförsäkringens funktion som jag har utvecklat, bör denprincipiella utgångspunkten vara att skadeförsäkringsgivare över huvud tagetinte skaU ha någon regressrätt. Speciella förhållanden inom vissa grenar avskadeförsäkringen kan visserUgen motivera avsteg från en sådan princip. Det äremellertid tydligt att en oinskränkt regressrätt vid uppsåt eller grov vårdslöshetoch vid rent objektivt ansvar inte är väl förenUg med tanken attersättningsfrågorna vid person- eller sakskada så långt möjligt bör lösas genomförsäkringsanordningar på de skadelidandes sida. Men också reglerna omförhållandet meUan summaförsäkring och skadestånd är som nämnt i behov av enÖversyn, inte minst med tanke på den Överkompensation som nuvarande ordning kange upphov tiU. De nu anförda synpunkterna blir endast tiU viss deltillgodosedda i det förslag tiU ny lagstiftning i detta ämne som lades fram år1958 i betänkandet »Försäkringsgivares regressrätt» (SOU 1958:44). Förslagetblev också från andra utgångspunkter starkt kritiserat under remissbehandUngen.I de övriga nordiska länderna har man visat ett ringa intresse för en reform pågrundval av de sinsemellan i stort sett överensstämmande nordiska utredningsförslagen.Själv delar jag i väsentliga stycken den kritiska inställningen tUl förslagen.Jag är därför inte beredd att nu förorda en lagstiftning på grundval av detsvenska betänkandet. Av min redogörelse för rådandeförsäkringsförhållanden (avsnitt Maj:ts proposition nr 1972 109 framgår att skadeförsäkringsgivama på friviUigväg har ålagt sig viss restriktivitet när det gäller att utnyttja demöjligheter tiU återkrav som gällande regressregler i 25 § FAL ger. Även om denordning som sålunda har åstadkommits på det hela taget inte ger anledning tillinvändningar, kan situationen dock förändras. Det är f. ö. uppenbart att en såbetydelsefull fråga måste lagregleras och inte kan överlämnas till de ensldldaförsäkringsgivarnas avgörande. Frågan om försäkringsgivares regressrätt måstedärför tillmätas stor betydelse i det fortsatta reformarbetet. En omdaning avde nuvarande ersättningssystemen i den riktning som jag här har förordatförutsätter f. ö. att reglerna i 25 § FAL omarbetas. De överväganden angåendesummaförsäkringen som pågår inom skadeståndskommittén berör endast en del avdessa problem. Med hänsyn till nu anförda förhållanden bör en förnyadallmän översyn av reglerna om försäkringsgivares regressrätt komma tiU stånd.Frågan om ett utredningsarbete för detta ändamål kommer också att aktualiserasinom en nära framtid. Det återstår att ta ställning till ytterligare treutredningsförslag. Dessa rör det allmännas skadeståndsansvar, barns och föräldrarsskadeståndsskyldighet och i samband därmed ett överförande av bestämmelsernai 6 kap, SL till en särsldld lag resp, arbetsgivares och arbetstagaresskadeståndsansvar. Förslagen avser centrala och praktiskt betydelsefulla delarav skadeståndsrätten, som på de berörda områdena även kommer attfylla en viktig funktion som ersättningssystem, I allt väsentligt har förslagenfått ett gynnsamt mottagande hos remissinstanserna. Som framgår av den redogörelsejag har lämnat i det föregående (avsnitt 1.2.2. och 1.2.3.) syftar förslageninte till vittgående reformer som avser skadeståndsrättsliga nyskapelser avprincipiell räckvidd. Ett genomförande av förslagen skuUe inte innebära någonsådan utbyggnad eller förstärkning av det skadeståndsrättsligaersättningssystemet på person- och sakskadeomådet som skulle hindra ellerförsvåra en övergång till försäkringsmässiga ersättningsanordningar och somman enligt vad jag har utvecklat bör undvika. I socialt och ekonomisktbetydelsefulla hänseenden innebär förslagen uppenbara förbättringar av deskadelidandes ställning. ger de ökade möjligheter att göra rimligaavvägningar meUan de skadeståndsskyldigas och de skadeUdandes intressen. Ivissa delar rör det sig närmast om en kodifiering av gäUande men oskrivnarättsregler. I övrigt syftar förslagen väsentligen tiU en anpassning av etträttssystem, som i många stycken har sekelgamla anor, till en modern tidsförhållanden. En lagstiftning på grundval av förslagen skuUe bidra till attundanröja åtskilliga besvärande oklarheter i rättsläget. Det finns en särskild anledning att nu ta ställning tillde föreslagna del- Maj:ts proposition nr 1972 Det nordiska samarbetet på departementsplanetrörande de aktuella lagstiftningsprojekten har avslutats. I har som jagtidigare nämnt en »lov om skadeserstatning i visse forhold» trätt i kraft den 1juli 1969, vilken utöver vissa skadeståndsbestämmelser av allmän natur innefattaren reglering av skadeståndsfrågorna på alla de här aktuella områdena. Också iFinland förbereder man f, n, proposition med förslag tiU motsvarandelagstiftning. Det är mera ovisst om lagstiftningsåtgärder kommer att vidtas iDanmark. Detta är dock av mindre betydelse, eftersom en lagstiftning där skuUeinnebära endast obetydliga förändringar i förhållande till vad som redangäller. Det är i och för sig ett önskemål att uppnå större nordisk rättslikhetpå skadeståndsrättens område. Så långt detta kan ske utan att man avviker frånde allmäima riktUnjer för reformarbetet som jag har angett i det föregående börönskemålet tillgodoses. Innan jag i korthet berör vissa huvudpunkter i de enskildaförslagen vill jag ta upp en reformfråga av allmän räckvidd, som aktuaUserasgenom de bestämmelser om möjlighet att jämka skadestånd som har föreslagits i»Skadestånd I» och »Skadestånd II», Det gäller frågan om att införa en allmän jämkningsregel iskadeståndsrätten. Vidgade möjligheter att anpassa skadeståndsansvaretsomfattning i det ensldlda fallet till sociala behov och ekonomiska realiteterär en förutsättning för att skadestånds-rätten skall kunna fungera på etttUlfredsstäUande sätt. Jag delar alltså skadeståndskommittésuppfattning att en allmän jämkningsregel bör införas. Frågan har somutredningsämne stått på programmet för det nordiska lagsamarbetet i över 10 årmen har fått stå tillbaka för andra reformönskemål. Tiden äremellertid enUgt min mening nu mogen att gripa sig an med det nödvändigautredningsarbetet. Vid överläggningar mellan kontaktmännen förnordiskt lagsamarbete har också vunnits enighet om att de nu arbetande nordiskaskadeståndskommittéema bör ges i uppdrag att utreda spörsmålet. I enlighethärmed kommer frågan om tiUäggsdirektiv skadeståndskommitté attanmälas av statsrådet . Jag övergår härefter tiU att behandla vissa principiellafrågor i anslutning till de tre utredningsförslagen. föreslår i »Skadestånd I» attbestämmelserna i 6" kap. SL om skadestånd på grund av eget vållande överförstill en särskild skadeståndslag. En sådan åtgärd framstår som naturlig sedanstrafflagen i övrigt har upphört att gälla och det lagtekniska sambandetmellan dessa bestämmelser och strafflagstiftningen i övrigt därmed har brutits.De nya eller ändrade regler som skadeståndskommittén har föreslagit, bl.a. ifråga om barns och föräldrars skadeståndsansvar, innebär inte någon genomgripandeförändring i förhållande till vad som gäl- Maj:ts proposition nr 1972 111 ler f. n. Det är i och för sig naturligt, att en begränsadöversyn av de grundläggande reglerna om culpansvaret sker i samband med attbestämmelserna överförs tiU en ny lag. Det finnsotvivelaktigt bebov också av andra reformer på det område av skadeståndsrättensom behandlas i »Skadestånd I» än dem som kommittén har föreslagit. a.gäUer detta i fråga om reglerna om ersättning för personskada och om skadeståndsskyldighetmot efterlevande vid dödsfall samt bestämmelserna om ersättning för Udande medanledning av ärekränkning, vilka ter sig i viss mån föråldrade. Samtliga dessafrågor är emeUertid redan under utredning, nämligen inom 1966 års skadeståndskommitté,såvitt gäller ersättning vid personskada, och inom utredningen rörandeyttrande- och tryckfrihet, när det gäUer ersättning för Udande genomärekränkning. I avvaktan på en prövning av resultatet av dessa utredningar börde nuvarande reglema behållas i stort sett oförändrade. Att en revision avbestämmelserna kan komma att aktuaUseras hindraremellertid enUgt min mening inte att de blir föremål för en formellöverarbetning i detta sammanhang. I fråga om arbetsgivares skadeståndsansvar intar gällandesvensk rätt en restriktiv hållning i jämförelse med flertalet jämförUgaindustriländers rättssystem, som i allmänhet erkänner ett oinskränktprincipalansvar, dvs. att en arbetsgivare svarar för våUande av samtligaarbetstagare, oavsett dessas ställning. En sådan regel gäller i bl. a. danskoch norsk rätt. Jag delar skadeståndskommitténs uppfattning att rättsläget hososs är otillfredsställande och att en legislativ reglering av hithörandefrågor, som tar hänsyn både till rättsutvecklingen i andra länder och tillutveckUngen hos oss på försäkringsväsendets område, är påkaUad. Enlagstiftning om arbetsgivares skadeståndsansvar enligt kommittéf örslagetsriktlinjer skulle medföra påtagliga förbättringar av de skadeUdandes ställningvid en typ av skadefaU som är jämförelsevis talrikt förekommande och skuUesvara mot ett allmänt erkänt reformbehov. En sådan lagstiftning skulle ocksåbidra tiU att undanröja de många oklarheter som präglar det rådanderättstUlståndet. En reform beträffande det allmänna principalansvaretkommer utan vidare att gälla också för staten och kommunerna i fråga om sådanav dem bedriven verksamhet som kan jämställas med enskild verksamhet. Kvar ståremellertid frågan om det allmännas ansvar för ekonomisk skada som uppkommer iden offentliga verksamheten i övrigt. Såvitt gäller person- eller sakskadafinns det som jag kommer att utveckla närmare i det följande (avsnitt2.3.6.3.) goda skäl för antagandet att det aUmänna redan nu i betydandeomfattning bär skadeståndsansvar väsentiigen enligt samma regler som enskildaockså i den del av den offentliga verksamheten Maj:ts proposition nr 5 år1972 som innefattar utövning av offentlig msmdigbet. En nylagstiftning på grundval av de principer som förslag vilar på skulledärför tiU viss del innebära endast en kodifiering av gällande rätt. AnnorlundaförhåUer det sig när det gäller det allmännas ansvarighet för renförmögenhetsskada genom felaktiga myndighetsbeslut. Huvudregeln är f. n. attstaten och kommunerna inte bär något ansvar för sådana skador. Svensk rättintar i detta avseende en markant särstäUning i förhåUande tUl vad som gäller iflertalet övriga länder, bl. a. och . Det är en allmäntutbredd uppfattning, att rättsläget på detta område är otillfredsstäUande. Riksdagenhar vid flera tUIfäUen understrukit vikten av att frågan om skadestånd ioffentiig verksamhet blir löst. För egen del biträder jag uppfattningen att en reform ifråga om det aUmännas skadeståndsansvar bör genomföras. I principiellöverensstämmelse med vad kommittén angående det allmännas skadeståndsansvarhar föreslagit bör reformen gå i riktning mot ett vidgat skadeståndsansvar fördet allmänna, framför allt när det gäUer skada som uppkommer genom felaktigamyndighetsbeslut. Vad jag har sagt om skadestånd i offentlig verksamhet haravsett enbart de fall då skada vållas genom fel eller försummelse i sådanverksamhet. Som jag har nämnt innehöU emeUertid förslag ocksåvissa regler om rent objektivt ansvar för staten. Jag syftar här på förslagetsbestämmelser i 911 §§ beträffande skador i följd av oriktiga frihelsberövanden,skador som uppkommer genom polisens bruk av vapen resp. skador genom farligamilitärövningar. På de båda förstnämnda områdena innebär förslaget avvikelserfrån vad som gäller f. n. I fråga om skador genom mUitärövningar däremotsyftar förslaget i stort sett endast till en kodifiering av gäUande rätt. Frågan om ersättning av allmänna medel vid objektivt settoriktiga frihetsberövanden är /70 under utredning avsärsldlt tiU-kaUad utredningsman. Jag hänvisar till utredningsdirektiven (). Kommittéförslaget i denna del fårdärmed inte någon aktuaUtet i detta sammanhang. Person- eller sakskada kan ibland orsakas genom att poUseneller annan bevakningspersonal brukar vapen eller använder annat våld i sintjänsteutövning utan att det har skett överträdelser av givna instruktionereller att skadan i övrigt beror av fel eller försummelse från poUs- ellerbevakningspersonalens sida. Sådana skadefall lär dock inte vara vanliga. Inteheller finns det belägg för att det typiskt sett rör sig om aUvarliga skador,låt vara att ogynnsamma omständigheter kan medföra tragiska följder.Sett i stort kan det inte med fog hävdas att dessa skadefall är av så speciell Kungl.Majtts proposition nr 1972 113 karaktäratt en särbehandling av dem i skadeståndsrättsligt hänseende är motiverad. Jag är således inte bereddatt förorda någon sådan bestämmelse om rent objektivt ansvar i hithörande fallsom kommittén har föreslagit. Det naturliga är att de socialt trängandeersättningsbehov som kan uppkomma i enskilda fall tillgodoses genom att statenger ersättning ex på grundval av en diskrelionär prövning. Mittställningstagande på denna punkt skall emellertid inte utgöra hinder fördomstolarna att i analogi med vad som redan har skett när det gäller vissasprängningsskador och skador genom artilleribeskjutning eller liknandeaktiviteter inom militärväsendet i rättstillämpningen statuera rent objektivtansvar i speciella fall av här förevarande art, t, ex, i fråga om skada genombruk av vapen. Av vad jag nu har sagtföljer, att jag inte heller är beredd att förorda ett lagfästande av degrundsatser om objektivt ansvar för vissa skador genom farliga militärövningarsom har utbildats i rättspraxis. Det får som ankomma på domstolarnaatt närmare fixera de kriterier som bör vara avgörande för gränsdragningenmellan ansvar grundat på vållande och rent objektivt ansvar inom dettaverksamhetsområde. Detnära sambandet mellan frågorna om arbetsgivares principalansvar och detallmännas skadeståndsansvar samt frågan om arbetstagares skadeståndsansvartalar för att lagstiftning nu sker också på sistnämnda område. Det torde redanav rättstekniska skäl vara nödvändigt att frågorna blir lösta i ett sammanhang.Men jag ser det framför allt som en betydelsefull social reform att arbetstagarnagenom lagstiftning skyddas mot betungande skadeståndsansvar med anledning avåtgärder i tjänsten. De tre reformförslag somjag nu har uppehållit mig vid har i de delar som de enligt mitt bedömande börläggas till grund för lagstiftning det gemensamt att de rörskadeståndsansvar på grund av vållande. Genom utredningsförslagen harförutsättningama för sådant utomobligatoriskt skadeståndsansvar som grundas påden ansvariges eget eller hans arbetstagares våUande reglerats i stort settuttömmande. Därigenom representerar dessa förslag en på lämpligt sätt avgränsadetapp i reformarbetet. Som vissa remissinstanser har påpekat och som jag ocksåsjälv har framhållit i det föregående återstår det att utreda och ta ställningtill åtskilliga principfrågor, innan en tillfredsställande anpassning av detskadeståndsrättsliga systemet till nutidens krav kan anses ha skett. Dettamotiverar dock inte ytterligare uppskov med sådana delvis angelägna reformersom det här gäller. Jagövergår nu till att behandla frågan om huvudgrunderna för en lagstiftning i deämnen som denna första etapp i reformarbetet enligt det föregående skallomfatta. Jag kommer därvid att i ett första avsnitt behandla 8 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 1972 regler om skadestånd på grund av eget vållande. Däreftertar jag i särskUda avsnitt upp arbetsgivares skadeståndsansvar, det allmännasskadeståndsansvar samt arbetstagares skadeståndsansvar. Efter denna genomgångav huvudgrunderna behandlas formerna för lagstiftningen, följdändringar i annanlagstiftning samt avslutningsvis lagförslagens enskilda bestämmelser. Maj:ts proposition nr 1972 115 Skadestånd på grund av eget vållande 1 ett föregående avsnitt (1.1.1.1.) har en kortfattad redogörelselämnats för de skadeståndsrättsliga reglema i 6 kap. SL och för de grundsatserom skadeståndsansvar på grund av eget vållande som med utgångspunkt från dessabestämmelser har utbUdats i domstolarnas rättstUlämpning. I första hand kanhär hänvisas till denna redogörelse. På de punkter där skadeståndskommitténhar föreslagit ändringar i förhållande tUl vad som gäller f. n. bör emellertidlämnas en mer utförlig redogörelse för gällande rätt. Detta gäller i förstahand frågan om bams och föräldrars skadeståndsansvar, som direkt omfattades avkommitténs uppdrag, och reglerna om psykiskt abnorma personersskadeståndsskyldighet. Kommittéförslaget innehåller emellertid också nya eUerändrade bestämmelser om skadeståndsansvarets inbördes fördelning meUan fleraskadeståndsskyldiga, om jämkning av skadeståndsansvaret för den som har medverkattill en skada bara i ringa mån, om ersättning för Udande som tiUfogas någongenom brottslig gärning och om rätt för efterlevande tiU en avUden skadelidandeatt göra gällande den rätt till ersättning för ickeekonomisk skada som kan hatillkommit den skadeUdande. Barns,psykiskt abnorma personers samt föräldrars och andra vårdnadshavaresskadeståndsansvar. När ett b a r n har orsakat skada, kan man självfaUet intepröva skadeståndsskyldigheten efter samma måttstock som gäller för en vuxenperson. Barnet har inte den vuxnes förståndsgåvor eller dennes omdöme,erfarenhet och kunskaper, och ett beteende, som hos en vuxen måste betecknassom avvikande från vedertagna handlingsmönster, kan hos ett barn framstå somhelt normalt. Det är mot denna bakgrund man har att se de särskUdabestämmelserna i 6 kap. 6 § SL, som bl. a. innebär, att den allmännaculparegeln inte skall tillämpas i fuU omfattning, när skada har gjorts avnågon som inte fyllt . Av motsvarande skäl nödgas man göra avsteg från vanligabedömnings- En detaljerad översikt av gällande svensk rätt finns i»Skadestånd I», bilaga 1, s. 47 f. I det följande kommer endast sådanarättsfall att särskilt omnämnas som har publicerats efter det att dennaöversikt gjordes. En redogörelse för gällande rätt i övriga nordiska länderbeträffande bams och föräldrars skadeståndsansvar finns i bilaga 2 tillbetänkandet, s. 56 1.1 bilaga 3 till betänkandet, s. 63, finns översikter avvissa utomnordiska rättssystem, .Maj:ts proposition nr 1972 grunder i fråga om skadeståndsansvaret för vissa psykisktabnorma personer. Den som lider av rubbningar i själsverksamheten har oftainte möjligheter tUl sådan kontroU över sitt handlande att fuUskadeståndsskyldighet är befogad. De speciella skadeståndsreglerna i 6 kap. 6§ SL är därför tillämpliga också på den som orsakat skada under infiytande avsinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet av så djupgåendenatur att den måste jämställas med sinnessjukdom. I fråga om nu berörda kategorier av skadevållareföreskrivs i paragrafens första stycke, att ersättningsskyldighet föreligger,om och i den mån det kan anses skäligt med hänsyn till skadevällarenssinnesart, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i Övrigt. Regeln gällerockså, om skada har gjorts av någon som utan eget vållande tillfälligt råkat isådant tillstånd att han är från sina sinnens bruk. Bestämmelserna gör detmöjligt att pröva om skadestånd över huvud skall utgå och i så fall till vUketbelopp. I första hand skall hänsyn tas tUl barnets eller den själsligtabnormes sin nesart. Med detta uttryck åsyftade man vid lagens tillkomst inte närmast barnets allmänna karaktärsegenskaper utan barnets inställning i det sär skUda fallet. Sinnesarten kan, enligt uttalande av lagberedningen, sträcka sig från en ganska obetydlig oförsiktighet ända tiU skadelystet syfte (NJA II 1924 s. 617). Man har vidare möjUghet att beakta gärningens störreeller mindre farlighet genom föreskriften att hänsyn skall tas till gärningens be skaffenhet. Slutligen kan andra omständigheter av betydelse inverka på be dömningen, t. ex. olikhet i förmögenhetsförhållanden på den skadevållandes och den skadelidandes sida. Vissa grundläggande principer för tUlämpningen av 6 kap. 6§ SL i fråga om barns skadeståndsansvar har utvecklats i doktrin ochrättspraxis. Barnets ålder spelar en framträdande roll vid bedömningen.Det kan visserligen inte anses, att någon nedre åldersgräns förskadeståndsansvaret har fixerats i rättspraxis: Barn torde dockinte i något fall ha ålagts att betala skadestånd. Däremot har det ansetts attbarn i åldrarna och närmast däröver kan åläggas jämkat skadestånd.Nedsättning av skadeståndet sker regelmässigt för bam upp i ,men i allmänhet i mindre mån ju äldre barnet är. Någon fast skala med ökandeskadeståndsskyldighet vid stigande ålder kan dock inte utiäsas ur praxis. Menför skadevållare i åldrarna närmast under jämkar domstolarna endast iringa omfattning och ibland inte aUs. övergången till full ansvarighet vid uppnådda15 år blir härigenom inte så skarpt markerad. I subjektivt hänseende förutsätts inte att barnet handlatuppsåtligen eUer visat vårdslöshet. Skadestånd utdöms emeUertid bara omhandlingen är sådan att den under motsvarande omständigheter i övrigt skulle haådragit en vuxen person skadeståndsansvar. Det förutsätts vidare, att barnethandlat på ett sätt som avviker från vad man i allmänhet anser sig kunna fordraav barn i samma ålder. Också i fråga om barns handlande förekommer Maj:ts proposition nr 1972 117 alltså något som man skulle kunna kalla för enculpabedömning. Denna bedömning sker inom ramen för hänsynstagandet tillbarnets »sinnesart». Ansvarigheten kan sålunda anpassas efter barnetsutveckling. Vanligt är att man i domsmotiveringarna gör mera allmännahänvisningar tUl barnets sinnesart eller uttryckligen hänför sig till graden avoförsiktighet i barnets handlande. Man har däremot när det gäUer barn iallmänhet inte ansett sig kunna tala om uppsåt i samma betydelse som beträffandevuxna, eftersom insikten hos barn om de skaderisker som är förenade med vissthandlande varierar starkt. En jämförelsevis sträng bedömning har tillämpats i praxisi fråga om barns beteende i trafikförhållanden. Även bam i de lägstaåldersklasser där skadeståndsansvar över huvud anses kunna förekomma har ålagtsskadeståndsskyldighet. Av de »övriga omständigheter» som beaktas vid prövningenframstår i dagens praxis de ekonomiska förhållandena som mest betydelsefulla.När skUlnaderna i ekonomisk stäUning mellan ett skadevållande barn och denskadelidande har varit mera betydande tUI barnets förmån, har detta kunnatpåverka skadeståndsskyldigbetens omfattning. Betydelsen av ansvarsförsäkringpå det skadevåUande barnets sida har kommit till klart uttryck i rättspraxis.Vid bedömande av skadeståndets ekonomiska verkningar för barnet har det sålundaansetts, att man skall beakta om hans ansvar är täckt av sådan försäkring.Försäkringen skall emellertid inte medföra att man underlåter den allmännaskälighetsbedömning som skaU göras med hänsyn till handlingens beskaffenhet,barnets ålder och utveckling samt övriga omständigheter vid skadans uppkomst.Men en sådan ytterligare nedsättning av skadeståndet som kan vara motiverad föratt hindra att detta blir alltför betungande för barnet har ansetts inte böraske inom ramen för ansvarsförsäkringssumman. I praxis finns inte något klart stöd för attskadeförsäkring eller summaförsäkring (t. ex. olycksfaUsförsäkring) på denskadelidandes sida ansetts böra inverka vid skadeståndsprövningen. Skadestånd som åläggs barn med tUlämpning av 6 kap. 6 § SLbrukar bestämmas i form av viss bråkdel (en tredjedel, hälften etc) av skadan,dvs, ett förfarande som nära överensstämmer med vad som är vanligt vid jämkningpå grund av skadelidandes medvåUande.