prop · FV03129 · 1972-12-31 00:00:00 — För att biträda med den personella uppbyggnaden avSOSAB och andra viktigare personaladministrativa frågor under uppbyggnadsskedetskall en rådgivande personaldelegation inrättas med representanter förparterna. Delegationen skall i erforderlig utsträckning samråda med berördapersonalorganisationer. SOSAB:s personal skall rekryteras på allmännamarknaden. Viss förtur bör dock ges de hos parterna anställda, varsarbetsuppgifter övertas av SOSAB. Bolaget skall i löneför-handlingshänseendeföreträdas av Statsföretagens . Avtalet har träffats med förbehåll för Kungl.Maj:ts godkännande och avtalet träder i kraft så snart sådant godkännandeföreligger. De telefonister inom , som berörs avförslaget, är organiserade dels i (), dels iTjänstemännens (). De båda personalorganisationerna harberetts tillfälle att avge yttrande över avtalet. Båda organisationerna är positiva till att det skeren ökad samordning av samhällets alarmeringstjänst. När det gäller valet avföretags- formär dock organisationerna mera negativa. TCO föreslår att en utredning görs omolika alternativ för hur verksamheten skall bedrivas, varvid ocksåmöjligheterna att integrera alarmeringscentralerna med SOS-tjänsten inom ramenför verksamhet prövas. SF anser att en samordnad alarmeringstjänstkan byggas upp inom existerande organ och anser att en sådan ligger helt ilinje med uppgifter. Förbundet finner det därför naturligt, attteleverket blir huvudman för denna verksamhet. TCO utgår från att personalen genom sina fackligaorganisationer bereds tillfälle att delta i det fortsatta förberedelsearbetetför en samordnad alarmeringsverksamhet, att den nuvarande personalen gesförtursrätt till likvärdiga anställningar i en ny organisation samt att i eneventuellt inrättad personaldelegation skall ingå representanter förpersonalorganisationerna. Den automatisering av telenätet som påbörjadesredan på 1920-talet och som slutfördes har varit av utomordentligbetydelse för utvecklingen av telekommunikationerna i landet. Automatiseringenhar inneburit en mycket stor rationalisering och även en viktig serviceförbättringgenom den möjlighet som därigenom skapats till snabb och säker trafik underdygnets alla timmar. Även om alltså fördelarna med automatiseringen är mycketstora kan man inte bortse från att den också medfört vissa nackdelar genombortfallet av den personliga service som gavs av telefonisten. Denna nackdelhar visat sig bl. a. när det i nödsituationer gällt att komma i kontakt medolika hjälporgan. Så länge inte telefonstationen på orten automatiserats kundeen person i nöd bara lyfta på telefonluren och hos telefonisten begära"polis", "brandkår" etc. (de s. k. sociala namnanropen).När telefonstationen automatiserats måste en person i nöd själv känna tilltelefonnumret till det önskade hjälporganet och om han inte gör det måste hanslå upp det i telefonkatalogen eller på annat sätt skaffa fram uppgiften. Attdetta i nödsituationer kan vålla stora svårigheter är uppenbart. De nämnda förhållandena var orsaken till att riksdagenår 1956 beslöt att skulle inrätta och bekosta en s. k. SOS-tjänst.SOS-tjänsten innebär att allmänheten över hela landet via telefonnumret 90 000kan komma i kontakt med polis, brandkår, ambulans, jourhavande läkare,sjöräddning m. fl. SOS-tjänsten har kommit att fylla ett stortbehov, och under det senaste budgetåret vidarebefordrades mer än 2 milj. samtalöver SOS-centraler. Utan nackdelar är dock inte systemet. Genom atttelefonnummer 90 000 blivit allmänt känt som ett nummer dit man kan ringa inödsituationer har det inträffat att räddningsinsatsen fördröjts genom att den uppringandetrott att SOS-centralen även varit larmutlösande organ, medan den egentligenbara är en typ av telefonväxel, som kopplar upp förbindelse mellan denuppringande och aktuellt hjälporgan. Kommuner och landsting har viss frihet att ordnasin alarmeringstjänst ifråga om t. ex. brandkår, ambulans, jourhavandesjukvårdspersonal på lämpligaste sätt. ochLandstingsförbundet har rekommenderat sina medlemmar ett ökat samarbete i alarmeringsfråganpå grund av de påtagliga fördelar när det gäller säkerhet, ekonomi, samordningm. m. som står att vinna med ett samarbete. Rekommendationen innebär att manskall sträva mot att bilda alarmeringscentraler för i princip varje län. av SOS-anropen förmedlas till brandkår, ambulans och jourhavande läkare. Omalarmering av dessa organ centraliseras till länsalarmeringscentraler är detnaturligt att frågan om sammanslagning av SOS-tjänsten och de planeradelänsalarmeringscentralema aktualiseras. Frågan har i första hand diskuteratsmellan , kommunförbundet och landstingsförbundet, vilka alla varitpositiva tDl en sådan samordning. Frågan om bildande av länsalarmeringscentralersamt överförande av SOS-tjänsten till dessa har även tagits upp avräddningstjänstutredningen, som i sitt betänkande (SOU 1971: 50)ställt sig bakom en sådan lösning. Det stora flertalet av deremissinstanser, som i sina yttranden över betänkandet berört alarmeringsfrågan,har varit positiva till detta förslag. För egen del anser jag det angeläget att de påmånga håll bristfälliga alarmeringsförhållandena snabbt förbättras och attdärför den planerade samordningen börjar genomföras. Jag förordardärför en samordning till större alarmeringscentraler för i första hand deprimärkommunala och landstingskommunala hjälporganen och ett successivtöverförande av SOS-tjänsten till dessa centraler. a. räddningstjänstutredningen har också tagitupp frågan om en ytterligare samordning av alarmeringen av samhälletshjälporgan. Utredningen konstaterar att både polisen och harbetydande uppgifter i samhällets räddningstjänst. Deras huvuduppgifter liggerdock enligt utredningens mening inom andra områden. Eftersom dessutom bådepolisen och har nya och väl utbyggda alarmerings- ochkommunikationssystem, är utredningen inte beredd att föreslå en omedelbarorganisatorisk samordning av polisens och alarmeringssystemmed alarmeringssystemet för de kommunala räddningsorganen,sjuktransportväsendet och den medicinska jourtjänsten. Frågan om en ytterligare samordning har berörts avnågra av de remissinstanser, som yttrat sig över räddningstjänstutredningensbetänkande. Gemensamt för dessa yttranden kan sägas vara att på enytterligare samordning bör ske. Däremot är de flesta remissinstanser överens omatt en sådan samordning inte bör komma till stånd omedel- bart.Varken eller generaltullstyrelsen som har ansvaret förkustbevakningen föreslår någon ytterligare organisatorisk samordning menpåpekar det väsentliga i att radiokommunikationsmöjligheterna mellan olikaräddningsorgan samordnas. För egen del finner jag det vara väsentligt att detfinns väl utbyggda kommunikationsmöjligheter mellan olika räddningsorgan.Framför allt är det angeläget att räddningsorganen kan hålla kontinuerligkontakt genom radiokommunikation. Härvidlag finns det vissa brister. Enligt kungörelsen (1967; 446) om radiosändaremeddelas tillstånd att inneha eller använda radiosändare av televerket.Statliga myndigheter behöver inget formellt tillstånd men skall till televerketanmäla planer på användning av radiosändare, varvid i den omfattningdet behövs meddelar frekvenser för sändaren, tekniska bestämmelser, anropssignaleroch övriga föreskrifter i fråga om innehav och användning av sändaren. Ärsändare avsedd för krigsmaktens behov gäller speciella regler. ochöverbefälhavaren samråder i frågan om vilka frekvenser som skall meddelas förstatlig myndighets sändare. Vid meddelande av tillstånd och frekvenser beaktarteleverket i första hand att inte olika sändare skall störa varandra. Ansvaretför att olika räddningsorgan skall kunna kommunicera med varandra måste iförsta hand falla på räddningsorganen själva. Genom den överblick som televerkethar över radiokommunikationsområdet har verket dock i dessa sammanhang arbetatäven för en samordning av kommunikationsmöjligheterna mellan olikaräddningsorgan. Genom utbyggandet av alarmeringscentralerna och med televerketsom medintressent i detta sammanhang kommer en ytterligare samordning attunderlättas. Vad gäller frågan om en ytterligare organisatorisksamordning av olika typer av alarmering är jag i likhet medräddningstjänstutredningen och flertalet remissinstanser inte beredd att nuförorda en sådan. För ett sådant ställningstagande talar enligt min mening ävendet förhållandet att jag enligt Kungl. Maj:ts bemyndigande den 25 september1970 tillkallat en sakkunnig för att se över organisation m. m. Ett speciellt problem i sammanhanget äralarmeringsförhållandena under beredskapstillstånd och krig. I ett sådant lägeövertar civilförsvaret ansvaret för en väsentlig del av samhälletsräddningstjänst. Civilförsvars-styrelsen har därför på ett tidigt stadium varitmed i diskussionerna om bildande av alarmeringscentraler och bl. a. deltagit iden av kommunförbundet initierade utredning som föregick kommunförbundets ochlandstingsförbundets rekommendation om inrättande av länsalarmeringscentraler.I yttrandet över räddningstjänstutredningens betänkande framhållercivilförsvarsstyrelsen, att det är väsenligt att vid den praktiska utformningenav länsalarmeringscentralema förutsättning skapas för en smidig övergång mellanfreds- och krigsalarmering. För egen del anser jagatt civilförsvarsmyndigheterna bör få tillfälle att framföra sina synpunkterbeträffande utbyggnaden av alarmeringscentralerna. Jag återkommer längre framtill hur detta kan ske. Om vissa åtgärder bedöms nödvändiga urcivilförsvarssynpunkt men inte krävs för den fredsmässiga verksamhetenfömtsätter jag att kostnadsfrågan tas upp till förhandlingar mellan bolagetoch civilförsvarsmyndighetema. Avtalet mellan , kommunförbundet ochlandstingsförbundet innebär som nänants bl. a., att ett alarmeringsbolagbildas. Innan jag går in på det närmare innehållet i det avtal som träffats ochförslaget till utformningen av ett tänkt bolag vill jag ta upp frågan omverksamhetsformen för de planerade centralerna. () och () har beretts tillfälle att yttra sig över det avtalsom slutits. Personalorganisationerna som båda är positiva till en ökadsamordning ställer sig mera negativa till bolagsbildningen och anser attfrågan om valet av företagsform blivit för litet belyst. TCO anser att man bl.a. bör pröva möjligheten att integrera alarmeringscentralerna med SOS-tjänsteninom ramen för verksamhet. SF går ett steg längre och anser att ensådan verksamhet ligger helt i linje med uppgifter och förbundetfinner det därför naturligt att blir huvudman för denna verksamhet. Frågan om verksamhetsformen har ingåendediskuterats mellan de avtalsslutande parterna. Från sida harframhållits att verksamheten vid en kombinerad SOS- och alarmeringscentralskulle till sin karaktär väsentligt skilja sig från vanlig telefonexpeditionoch att möjligheten till sådan arbetsmässig samordning som sker påSOS-centralerna skulle upphöra. Alarmeringscentralerna bör därför enligt televerketförläggas till ett hjälporgan t. ex. brandstation där ständig bemanningfinns. I sammanhanget bör beaktas att bildandet avlänsalarmeringscentraler i första hand är ett sätt för kommuner och landstingatt på ett rationellt, säkert och ekonomiskt sätt ordna den alarmering som dehar ansvaret för. och landstingsförbundet var redan på etttidigt stadium inne på tanken att bilda ett gemensamt ägt riksomfattande företagför alarmering och detta av flera skäl. Alarmeringen avser både primärkommunalaoch landstingskommunla organ. Anslutning av kommuner och landsting tillgemensamma centraler måste ske på frivillighetens väg. Viljan till anslutningbedömdes bli större om verksamheten förlades till ett från både kommuner ochlandsting fristående organ, där dock båda parter hade ett reellt inflytande.Med ett riksomfattande företag skulle strävandena mot ett för hela landetenhetligt system underlättas. När frågan kom upp om en samordning avalarmeringscentralerna och SOS-tjänsten aktualiserades åter frågan omverksamhetsformen. överlämnaansvaret för SOS-tjänsten till kommun och landsting ansågs olämpligt med hänsyntill det intresse staten måste anses ha i fråga om insyn och inflytande i vadavser SOS-tjänsten. Av skal som tidigare redovisats ansåg detolämpligt att förlägga alarmeringscentralerna till . En sådan ordningbetraktades också av kommunförbundet och landstingsförbundet som klartotillfredsställande, framför allt av det skälet att ansvaret för alarmeringenligger på kommuner och landsting. Med ansvaret följer också ett behov av insyni och inflytande på alarmeringsverksamheten. Samordning avalarmeringsfunktionerna bygger som nämnts på frivillig anslutning från kommuneroch landsting. Om alarmeringscentralerna skulle drivas av skullemed all säkerhet svårigheter uppstå i detta hänseende. Med hänsyn till de anförda förhållandena finneräven jag, att ett gemensamt ägt aktiebolag i det här fallet är den endaverksamhetsform som kan fungera tillfredsställande för alla parter. Jagförordar därför att den planerade alarmeringsorganisationen drivs genom ettaktiebolag, gemensamt ägt av , kommunförbundet ochlandstingsförbundet. Jag övergår nu till att närmare redovisa innebörden av detavtal som slutits mellan de berörda parterna. Målsättningen för bolaget vars namn avses bli () är att genom samordning av samhällets alarmeringsfunktioneri regionala alarmeringscentraler möjliggöra snabba och effektiva hjälpinsatser.Bolaget avses mottaga och utlösa larm till brandkår, ambulans och jourhavandesjukvårdspersonal. SOS-samtal till andra hjälporgan skall vidarekopplas påsamma sätt som sker för samtliga samtal till SOS-centralerna. Centralernaskall vidare fungera som sambandscentraler för hjälpstyrkor, övervaka statligaoch kommunala kontrollutrustningar samt vidare i mån av kapacitet åta sigkommersiella uppdrag inom verksamhetsområdet. 1964 (prop. 1964: 108, SU1964: 121, rskr 1964: 261) bildades Allmänna bevakningsaktiebolaget (ABAB) föratt ombesörja bevakning m. m. av statliga skyddsföremål, i första hand inomförsvaret. Bolaget skulle i fråga om andra bevakningsobjekt skapa en frånkostnadssynpunkt fördelaktig konkurrens med andra bevakningsföretag. Genomkungörelsen (1969: 763) om skyldighet för vissa statliga myndigheter att anlitaAllmänna bevakningsaktiebolaget har vissa myndigheter ålagts att anlita ABABför bevakning av anläggningar som har betydelse från totalförsvarssynpunkt ochsom är lokaliserade till Stockholms- och Göteborgsområdena. Huvudinriktningen av SOSAB ;s verksamhet kommer,som framgår av det nämnda, att vara en annan än ABAB:s. Båda företagen beräknasdock komma att ha ett visst utrymme för kommersiella uppdrag utanför desshuvudsakliga verksamhetsområden. På de orter där ABAB är etablerat förutsätterjag, att de båda företagen kommer att finna det lämpligtmed samråd för att undersöka i vilken utsträckning ett samarbete kan leda tilleffektivare samlat resursutnyttjande. I avtalet finns inskrivet att alarmeringscentralvid katastrofer skall ställa tillgängliga resurser till länsstyrelsesförfogande. På motsvarande sätt anser jag att i avtalet bör föras in enbestämmelse med innebörd att resurserna även vid civilförsvarsberedskap vidbehov skall ställas till länsstyrelses förfogande. Vid civilförsvarsberedskapövergår nämligen i vissa fall ansvaret för ledningen av räddningstjänsten påcivilförsvaret och därigenom på . Bolaget skall ägas till av och till25 % av vardera kommunförbundet och landstingsförbundet. Styrelsen skall enligtavtalet bestå av 48 personer och utses av parterna till ett antal som står iproportion till deras andel av aktiekapitalet. a. ordförandeposten istyrelsen skall alternera mellan parterna. I vissa i avtalet specificeradeviktiga frågor har emellertid ordföranden inte utslagsröst utan beslutet fårbara giltighet om mer än hälften av styrelseledamöterna är eniga. Beträffande styrelsens sammansättning ochbeslutsregler vill jag anföra följande. Som framgår av det som hittillsredovisats finns det enbart på den statliga sidan många olika intressen attbevaka i samband med utbyggnaden av alarmeringscentralerna. Enligtavtalsförslaget skall som representerar staten i samband medbolagsbildningen utse hälften av styrelseledamöterna. På gmnd av det påtagligasamordningsintresse som staten har i sammanhanget förordar jag att Kungl. Maj:tskall utse hälften av de statliga styrelseledamöterna. Vid viktiga avgörandeni styrelsen som f. ö. enligt min mening bör bestå av 8 ledamöter bör vidarekrävas att mer än två tredjedelar av antalet styrelseledamöter är eniga. En viktig fråga när det gäller styrelsenssammansättning är representationen för de anställda. Jag anser att deanställda genom sina personalorganisationer bör delta i styrelsearbetet. Föratt inte föregripa ställningstagande till den proposition med bl. a.förslag till lag om styrelserepresentation för de anställda i vissa företag,som lagts fram på förslag av chefen för industridepartementet, vill jagemellertid inte framlägga något konkret förslag om styrelserepresentation förde anställda, utan förordar att denna fråga får lösas för SOSAB medatt den löses för andra aktiebolag. I samband med utbyggnaden av alarmeringscentralernaskall för varje alarmeringsområde inrättas dels en projektgmpp, dels ensamrådsgrupp med uppgift att ge SOSAB ;s ledning synpunkter påalarmeringsverksamheten inom området. I gmppema förutses att utöverrepresentanter för parterna i form av lokalförvaltningen i ,berörda landsting och berörda länsavdelningar inom kommunförbundet skallkunna ingå representanter för andra intressenter. På detta sätt kan vidutbyggnaden av alarmeringscentralerna synpunkter vägas in från bl. vilkaär ansvariga för sådana samhällsfunktioner som polisen och civilförsvaret. Jagförutsätter att parterna regelmässigt kommer att samråda med länsstyrelsernainom ramen för de regionala grupperna. Jag anser att det statligasamordningsintresset blir tillgodosett genom detta samrådsförfarande och genomatt Kungl. Maj:t utser två av ledamöterna i bolagets styrelse. Enligt avtalet får SOSAB inte utan Kungl. Maj:tsmedgivande ändra omfattningen och utformningen av SOS-tjänsten, dvs.utnyttjandet av telefonnumret 90 000. I samband med riksdagsbeslutet ominrättandet av SOS-tjänsten angavs omfattningen av den avgiftsfriaSOS-tjänsten. Med hänsyn till de nya hjälporgan som successivt byggs upp ochtill det önskvärda i att successivt anpassa SOS-tjänstens omfattning tillförändringar i samhället föreslår jag att det får ankomma på Kungl. Maj:t att ifortsättningen fastställa omfattningen och utformningen av SOS-tjänsten. Som framgått av vad jag tidigare anfört harteleverket föreslagit att socialvårdens jourverksamhet bl. a. innehållandebarnavårdsjour skall hänföras till den avgiftsfria SOS-tjänsten. Om Kungl.Maj:t bemyndigas att fastställa omfattningen och utformningen av SOS-tjänstenavser jag att föreslå Kungl. Maj:t att den avgiftsfria SOS-tjänsten utvidgastill att omfatta även socialvårdens jourverksamhet. SOS-tjänsten är en av de s. k. gmndtjänster somSOSAB enligt avtalet på uppdrag av staten, primärkommuner eller landsting skallutföra. Andra grandtjänster är t. ex. brandkårs- och ambulansalarmering samtalarmering av landstingskommunal jourpersonal. För grundtjänsterna skallteleverket betala av kostnaderna samt berörda landsting och kommunervardera . Genom överförandet av SOS-tjänsten till alarmeringscentralernaelimineras den vidarekoppling som sker på SOS-centralerna av samtal tillbrandkår, ambulans och jourhavande läkare. Dessa samtal svarar såsom nämnts för en stor andel av de totala SOS-samtalen. Det är därför troligt attkostnaderna på de nya centralerna för de SOS-samtal som måste vidarekopplas ihuvudsak avseende polislarm inte blir så stora som av de totala kostnaderna. har nämnts att direktakostnader för SOS-tjänsten är 78 milj. kr. NärSOS-tjänsten förs över från till SOSAB beräknas den ekonomiskabelastningen för på komma att i stort sett halveras. Påså sätt kan sägas att alla parter på ett enligt min mening skäligt sätt delatpå den rationaliseringsvinst som eliminerandet för flertalet SOS-samtal av enetapp i alarmeringskedjan kommer att innebära. Jag anser därför att denavtalade kostnadsfördelningen kan accepteras för statens del. Parterna skall sträva mot att i så storutsträckning som möjligt använda den tekniska utrustning, som finns påSOS-centralema och på primär- och landstingskommunala alarmeringscentraler.Detta med- föratt kapitalbehovet beräknas kunna begränsas till ca 20 milj. kr. för bolaget iett fullt utbyggt skede. Parterna har varit överens om att bolaget skall ha ettbegränsat aktiekapital för att minimera det direkta behovet av kapitaltillskottfrån delägarna. Man har enats om att aktiekapitalet inledningsvis skall vara 1milj. men med möjlighet att öka det till 3 milj. kr. genom nyemission, omså skulle behövas. andel härvidlag är som nämnts . Partema harförbundit sig att därutöver vara beredda att teckna borgen för lån tillbolaget intill ett högsta belopp av 25 milj. kr., varvid varje part skall svaraför så stor del av det totala borgensåtagandet, som motsvarar andelen avaktiekapitalet. totala borgensåtagande är därigenom maximerat till12,5 milj. kr. De medel som behövs för aktieteckning iSOSAB högst 1,5 milj. kr. torde få täckas från investeringsanslagetTeleanläggningar m. m. Jag avser att senare under förutsättning attriksdagen bemyndigar Kungl. Maj:t att godkänna avtalet föreslå Kungl. Maj;ten höjning av investeringsramen för /73 med . För atttillgodose bolagets behov av kapital utöver vad som erhålls genom parternasaktieteckning bör vidare medgivande inhämtas till att televerketbemyndigas teckna borgen för SOSAB intill ett belopp av 12,5 milj. kr. samt verkställande ledning som iett helt utbyggt skede beräknas bestå av 45 personer skall enligt avtaletlokaliseras till . Jag anser att denna förläggning bör godtasunder uppbyggnadsskedet med hänsyn till de nära kontakter som då behövs medparterna. I avtalet bör föras in att lokaliseringen till Stockholmsregionengäller uppbyggnadsskedet då det till en början för övrigt endast gäller 23personer. När detta skede har passerat bör frågan om lokalisering utanförStockholmsregionen återigen noggrant prövas. Av den redogörelsen har framgått att närSOS-tjänsten i dess helhet överförts från till SOSAB vilket kommeratt ta har ca 100 hela arbetstillfällen försvunnit från televerket.Enligt vad jag inhämtat var den naturliga avgången bland de ca 4 000telefonisterna i mer än 300. Det innebär att detelefonister som berörs av överflyttandet av SOS-tjänsten inte behöver riskeraavsked från . Det beräknas att det endast på några få orter skallbehöva bli aktuellt med omplacering av personalen. Där omplacering kan bliaktuell, är det vidare fråga om omplacering på samma ort inom sammatjänsteställe. I avtalet finns vidare inskrivet att vid tillsättandet avtjänster i SOSAB viss förtur kommer att ges åt sådana anställda hos parterna,vars arbetsuppgifter övergår till SOSAB. Föratt biträda med den personella uppbyggnaden av SOSAB och andraviktigare personaladministrativa frågor under uppbyggnadsskedet skall enrådgivande personaldelegation inrättas med representanter för partema.Delegationen skall enligt avtalet i erforderlig utsträckning samråda medberörda personalorganisationer. TCO anser i sitt remissyttrande att ipersonaldelegationen skall ingå representanter för personalorganisationerna.Jag delar TCO:s uppfattning i detta avseende och anser att avtalet bör ändraspå angivet sätt. a. med hänsyn till de förhållanden som härredovisats anser jag att bildandet av SOSAB inte får några påtagliga negativaeffekter för den berörda personalen. Genom att denna också får möjlighet attbli representerad i personaldelegationen anser jag att hänsyn till den berördapersonalen tagits i all möjlig utsträckning. De av mig förordade ändringama till avtalet hargodkänts av de avtalsslutande parterna. Under åberopande av det anförda hemställer jag, attKungl. 1. bemyndiga Kungl.