prop · FV0333 · 1972-12-31 00:00:00 — En dubblering av likartade utrednings- och forskningsresurserskulle härigenom undvikas. Informationsaktiviteterna inom SPK riktar sig istor utsträckning till samma målgrupper och utnyttjar samma medel som inom detföreslagna . Bättre förutsättningar skapas också för samordningoch ledning av den regionala konsumentorganisationen. En samordning bör vidareöka den sammanlagda beredskapen inför nya arbetsuppgifter på detkonsumentpolitiska fältet. Slutligen bör SPK:s arbete med bl. a. prisövervakningsamordnas med övriga aktiviteter som syftar till att stärka konsumentensställning. En samordning mellan och behöver enligtstatskontoret inte ske i samband med att de övriga institutionerna påkonsumentområdet upphör. När hunnit fungera ochstabilisera sina arbetsformer torde förutsättningarna för en breddning avarbetsuppgifterna vara gynnsammare och tidpunkten att överväga formerna för ensamordning lämplig. RRV anföratt även om inte hela SPK:s verksamhet kan överföras till bordeutredningen närmare ha prövat en partiell omläggning. Såvitt framgår avbetänkandet tycks vissa funktioner vid SPK, exempelvis vid andra och fjärdeutredningsbyråerna, till stor del ligga inom område. utesluter intemöjligheten att ytterligare samordna verksamheten vid SPK med konsumentverket.Det kan enligt förbundet prövas vid en etappvis uppbyggnad. Enligtstatens konsumentråds mening utgör delar av den verksamhet som bedrives av SPKen av huvudbeståndsdelarna i konsumentarbetet. Det vore därför önskvärt attdessa delar integrerades med det övriga arbetet inom verket. Om så ej skerkommer en rad väsentliga arbetsuppgifter inom konsumentområdet att fallautanför verkets ansvarsområde. Den eftersträvade samordningen av ansvaret föratt statsmakternas intentioner på konsumentområdet omsätts i praktiskverklighet kommer genom en uppdelning att på ett allvarligt sätt försvåras. Omen närmare samordning av arbetet på konsumentområdet skulle vara ogörlig att Prop.1972: 33 40 åstadkomma tUl tidpunkten för inrättandebör en sådan ske . Även kommunförbundet, LRF och uttalar sig för attdelar av SPK inordnas i ett konsumentverk. Bland remissinstanserna råder delade meningar beträffande styrelsens storlek och sammansättning. , , SHIOoch LRF uttalar sig för utredningens majoritetsförslag med i huvudsak de motiveringarsom utredningen anfört. förordar med utgångspunkt i egenerfarenhet en mindre styrelse än den föreslagna, då därmed ernås störreeffektivitet, smidigare handläggning och mera personligt engagemang från ledamöterna.En mindre styrelse behöver enligt institutet ej innebära en ändring i denförutsatta representationsfördelningen. Liknande synpunkter och krav påstarkare inslag av konsumentrepresentanter framförs av statskontoret, KF-LO-TCOoch ABF. menar, att den verksamhet somkonsumentverket skall bedriva är av en annan karaktär än den verksamhet somhittills bedrivits av konsumentorganen. Konsumentfrågorna är till sin art inteannorlunda än andra ekonomiska och sociala frågor inom samhället. Därför bordede värderingar som allmänt råder i samhället komma till uttryck också ikonsumentverksamheten. Konsekvensen av detta synsätt är att verkets styrelsefår parlamentarisk förankring. Rådet utgår ifrån att representanter för destora löntagar- och konsumentorganisationerna kommer att ingå i styrelsen.Rådet anser vidare att även andra personer med stor erfarenhet av och kunskapom konsumentproblem och konsumentpolitiska frågor bör kunna ingå i styrelsen.Intresset av att industrin och distributionen får medverka i konsumentarbetetbör tillgodoses genom att representanter för dem får ingå i till verket knutnaråd och arbetsgrupper. socialdemokratiska kvinnoförbtmd och RRV anförliknande synpunkter beträffande producentsidans representation i styrelsen. föreslår vidare att ett vetenskapligtråd bildas vid sidan av styrelsen. En uppgift för ett sådant råd bör vara attbiträda styrelsen vid fastställandet av den forskning som verket avser attbedriva eller uppdraga åt andra. En annan uppgift borde vara att samordnaverkets aktivitet med forskningen vid utomstående institutioner. En tredjeuppgift för rådet borde vara att för verkets räkning utöva beslutanderätten,inom den ram verket anger, i ärenden om forskningsbidrag åt forskare, som stårutanför verket. Även KF-LO-TCO föreslår ett tekniskt-vetenskapligt råd knutettill . Flertalet remissinstanser lämnar utan erinran utredningensförslag till organisation i stort av . Några instanser beklagardock att inte utredningen lämnat ett alternativt orga- 1972: 33 41 nisationsförslag.Statskontoret har dock utarbetat ett sådant. Statskontoret menar att ettgenomgående tema i konsumentutredningens organisatoriska överväganden ärbehovet av samarbete mellan olika typer av expertis på det konsumentpolitiskaområdet och därmed meUan olika enheter. Om man genomförutredningens förslag förefaller det inte osannolikt att flertalet av verketstjänstemän under huvuddelen av sin tid kommer att ha behov av ett närasamarbete med personer utanför den egna enheten. Statskontoretdelar utredningens bedömning av det konsumentpolitiska arbetets art men villförorda delvis andra former för projektarbetet, som enligt statskontoretsuppfattning ytterligare underlättar lösandet av konsumentverketsarbetsuppgifter. Det gäller enligt statskontoret att försäkra sig om attbefattningshavare utanför verksledningskretsen fortlöpande får till uppgiftatt samordna olika expertis inom ett sakområde eller ett program. Vidare måsteorganisationen göras tillräckligt flexibel för att snabbt kunna åta sig nyauppgifter. Statskontoretföreslår därför att en projektledarinstitution skapas för de olika huvudprogramsom verksamheten avses bli koncentrerad till. Projektledaren planerar ochsamordnar arbetet inom ett projekt och utnyttjar härvid personal med olikatyper av sakkunskap. EnskiUnad uppstår gentemot det projektarbete som skulle uppstå i en renfunktionsorganisation av den typ som utredningen föreslår. I en sådanarbetsform föreligger risker för att behandling av ett problem i hög grad blirberoende av vilken specialistenhet som handlägger ärendet. Med en merautpräglad projektorganisation kommer enhgt statskontoret personal med aUmännakunskaper att bli projektledare. Dessa kan integrera olika specialistersarbete inom ramen för ett konsumentpolitiskt synsätt. I statskontoretsorganisationsförslag koncentreras den tekniska, ekonomiska ochsamhällsvetenskapliga utredningsexpertisen rörande konsument- ochproducentsidan till en utredningsenhet. Till utredningsenheten förutsättssåledes bli knutna ekonomer med erfarenhet av metodfrågor och av statistiskbearbetning liksom sociologer och andra be-teendevetare. Undersökningar avförhållandena på producentsidan kan kräva medverkan av samhällsekonomisktskolad expertis liksom av kulturgeografer och jurister. Sammansättningen avverkets expertis torde för övrigt behöva växla från tid till annan allteftersomverkets arbetsuppgifter förändras. Vidareföreslår statskontoret en informationsenhet för informations-och utbildningsuppgiftersamt för kontakt med den regionala och lokala verksamheten. De administrativafunktionerna bör enligt ämbetsverket ankomma på en administrativ enhet.Slutligen bör en särskUd planeringsenhet skapas med uppgift att bl. a. göraframtidsbedömningar och utveckla verkets policy. Prop.1972: 33 42 Även RRV förordar en projektinriktad organisation. Några instanser ifrågasätter värdet av en särskildproducentenhet. menar att för att ett öppet ochförtroendefullt samarbete skaU komma till stånd fordras att kontaktarbetet medproducenterna hålls på ett verklighetsnära plan och att det ses somen naturlig och integrerad del i verkets övriga arbetsuppgifter. Förbundetifrågasätter därför det lämpliga i att en särskild kontaktavdelning inrättasmed särskilda producentinformatörer. Förbundet ser hellre att alla kontaktermed producenterna om deras politik och utbud tas av den hushållsekonomiskaenheten och i de fall då det gäller ren teknisk information av den tekniskaenheten. Information till producenterna i allmänna konsumentfrågor kunde gesav informationsavdelningen. Om konsumentskyddsenheten fördes till den allmännaenheten, kunde producentenheten ersättas med en renodlad varudeklarationsenhetutan att antalet enheter ökas utöver utredningens förslag. och anför liknandesynpunkter. påpekar att när det gällerstatlig forskning skiljer man på programansvar och produktionsansvar. Detbetyder i detta fall att ett separat programorgan måste inrättas.Programorganet skall inte bedriva någon egen forskning och kan kanslimässigtgöras mycket litet. Det kan lämpligen bestå av en delegation direkt underhandelsdepartementet. Medutgångspunkt i denna syn förordar föreningen att det föreslagna konsumentverketdelas upp på två självständiga och från varandra fristående enheter. Den enaenheten bör vara en forskningsenhet med kunskapsskapande uppgifter. a. utföra de uppdrag som den tidigare nämnda konsumentforskningsdelegationenbeställer och som inte bättre kan utföras någon annanstans.Konsumentforskningsenheten bör bestå av den hushållsekonomiska enheten, dentekniska enheten och större delen av producentenheten enligt de förslag somutredningen lagt fram. Den andra fristående enheten bör vara eninformationsenhet och ha tiU uppgift såväl att informera om de resultatforskningsenheten liksom annan konsumentforskning når som att utveckla metoderför förbättrad konsumentinformation. Utöver vad som tidigare anförts beträffandehushållsekonomiska undersökningar har få remissinstanser haft synpunkter på denhushållsekonomiska enhetens uppgifter. menar att eftersom några metoder att göra de avutredningen antydda hushållsundersökningarna inte är kända, torde en betydandedel av resurser få användas till ren metodutveckling, enuppgift som det måhända vore lämpligare att en forskningsinstitution handhade.Sveriges industriförbund framför även denna synpunkt. föreslår att verksamheten medregionala och lokala kontakter inordnas under informations- ochutbildningsenheten 1972: 33 43 som en särskild sektion. hemkonsidenters föreningbetonar att oavsett vilken enhet man väljer för att handlägga de regionala ochlokala kontakterna är det angeläget att ett nära samarbete etableras mellan deaktuella enheterna. 1utredningens beskrivning av den tekniska enheten finner konsumentinstitutet attalltför stor vikt lagts på det teknologiska (ingenjörsvetenskapliga) arbetet.Med de övergripande och klart tvärvetenskapliga synsätt som i många avseendenpräglar de exempel på projekt som upptas och med den hushållscentreradeinriktning utredningen understryker är annan kunskap och utbildning av väl såstor betydelse. Vidare anför institutet att utredningen ger intrycket av förväntar sig att den tekniska enheten skall bedriva tekniskt utvecklingsarbete.Detta vore en orimlighet. Även om hela arbetsstyrkan var specialiseradexempelvis på kyl-, sval- och fryssidan, skulle sannolikheten för en merabetydande produktförnyelse av innovationskaraktär vara ganska begränsad. Vaddenna enhet kan bidraga med på nyskapande område är att genom sinaövergripande studier påtala sannolika framtida konsumentönskemål och bristandeanpassning tUl nuläget. tiUstyrker konsumentutredningensförslag att erhåller en teknisk enhet med de uppgifterutredningen har föreslagit. Det är angeläget att all tekniskt utbildadpersonal vid verket samlas i denna enhet. En uppgift som rådet särskiltframhåller är standardiseringsarbetet. Standardiseringsfrågorna kommer i framtidenenligt rådets mening att spela mycket större roll för konsumenterna än vad denu gör. Standardiseringen kan betyda bättre varor, bättre anpassning tillkonsumenternas behov och en förenkling av konsumenternas situation vidköptillfället. menar att behovav teknisk provning bör tillgodoses genom att befintliga statliga organ utnyttjasför konsumentprovningen. Detta innebär enligt provningsanstalten inte att denföreslagna tekniska enheten inom äi obehövlig. Dess främstaarbetsuppgift bör vara att delta i den behovsanalys som konsumentverketförutsätts göra. Den tekniska enheten kan även utgöra ett kompetentkontaktorgan med utanför verket utnyttjad teknisk sakkunskap. Även styrelsenför teknisk utveckling understryker behovet av att i tillräcklig omfattningkunna lägga ut uppdrag och utredningar på experter utanför verket. och menar att utredningenunderskattat behovet av teknisk expertis. föreslår en förstärkningav den tekniska enheten och en motsvarande investering av personal på denhushållsekonomiska enheten. och framför även denna åsikt. Ett par remissinstanser har uppmärksammat frågan om vemsom bör 1972: 33 44 hadet samlade ansvaret för de kollektiva hushållen. anslutersig inte tUl utredningens åsikt att ansvaret bör falla på institutet förstorhushållens rationalisering med hänsyn till den organisation och deresurser detta institut f. n. har. Behovet av undersökningar rörande dekollektiva hushållens utrustning är enligt institutets erfarenhet mycket stortsåväl när det gäller relativt små som mycket stora hushåll. Eftersom det inomkonsumentverket måste finnas hushållsteknisk expertis anser konsumentinstitutetdet därför mest effektivt och rationellt att verket har ansvaret för forsknings-ochundersökningsarbete inom detta fält. anför liknande synpunkter. Vissaremissinstanser ifrågasätter vilka uppgifter på bostadsområdet som ettkonsumentverk skall ha. HSB och erinrar om att samhället på många sättingriper på bostadsmarknaden samt att hyresgäströrelsen och HSB verkar förbostadskonsumenternas intressen. Synpunkter av liknande karaktär anförs avHyresgästernas riksförbund. Remissinstansernasprincipiella syn på samarbetet med näringslivet har tidigare redovisats. Vidarehar refererats de instanser som föreslår att någon producentenhet inte skallinrättas. Bland de uppgifter som föreslagits ankomma på denna enhet har varudeklarationsverksamheten tiUdragit sig stort intresse bland remissinstanserna. VDNlämnar en utförlig redovisning av principerna bakom det nuvarandedeklarationsförfarandet. Nämnden anser allmänt att det krävs ytterligareutredning innan en ny målsättning kan anges för varudeklarationsverksamheten.Beträffande utredningens förslag menar nämnden att det är tveksamt om kravet påsakliga deklarationer kan uppfyllas under de av utredningen angivnaförutsättningarna. Utredningen understryker visserligen i olika sammanhang detteknologiska arbetets betydelse, men dessa allmänna uttalanden har icke följtsupp genom en sådan utformning av organisations- och personalförslagen attunderlag kan skapas för sådana provningsmetoder, som är en grundläggande förutsättningför varudeklarationsverksamheten. Hur de synpunkter, som utredningen anförtbeträffande varudeklarationernas framtida utformning kan förenas med kravet påett redovisningssystem utan subjektiva värderingar är vidare svårt att se. Möjlighetenatt sprida användandet av varudeklarationer beror i hög grad på företagensattityd till varudeklarationsförfarandet. Nämnden betonar nödvändigheten av ennära samverkan med företagen i deklarationsarbetet. Nämndenfinner det vidare angeläget att varudeklarationsverksamheten i även ifortsättningen utformas på sådant sätt att den ger möjlighet till koordineringmed varudeklarationssystem i övriga Prop.1972: 33 45 samt i andra länder, där sådana finns eller kommer attutformas. Detta bör ske bl. a. för att undvika handelshinder. , och pekar också på risken för tekniskahandelshinder. avråder vidare från att sökapopularisera varudeklarationerna genom att släppa efter på kraven på saklighetoch precision i deklarationssystemet. Varudeklarationernas innehåll vilar påtekniska beräkningar och en teknisk terminologi kan därför vanligen inteundvaras. Även när det gäller förslaget att via varudeklaration lämna garantibeträffande den totala brukskvaliteten hos en vara är enligt kommissionensmening stor försiktighet påkallad. Svårigheten här är bl. a. att det ofta ärytterst vanskligt att bestämma på vilken nivå kvalitetskravet bör ligga. grossistförbiind varnar för att tillåtadeklaration endast för sådana produkter som fyller vissa minimikrav i speciellabrukssituationer. Genom ett sådant krav riskerar man att låsaproduktutvecklingen, som det blir mycket svårt att ta hänsyn tillvarierande konsumentönskemål beträffande olika produkters användning. Man kanmycket lätt hamna i den situationen att kvaliteten på olika produkter höjsutöver vissa konsumenters önskemål. Självfallet finns det dock situationerberörande människors liv och hälsa, där vissa minimikrav måste uppställas.Moderata samlingspartiets kvinnoförbimd anför liknande synpunkter, SHIO menar att frågan om garanti är av en helt annankaraktär än varudeklarationer. Organisationen accepterar, att konsumentverkethar sin uppmärksamhet riktad på frågan beträffande garantier, men vill för sindel förorda att begreppen varudeklaration och garanti behandlas var för sig. SHIOaktualiserar också frågan om varudeklarationer på tjänster. Lika angeläget somdet kan vara för en konsument att ha en varudeklaration på en produkt vid ett köptiUfälle,lika angeläget är det för samma konsument att vid ett senare tiUfälle, isamband med service, reparationer eller liknande, med förtroende kunna vändasig till företag med dokumenterade kunskaper på området. KO anser, att det bör vara en självskriven uppgift förverket att bygga ut och förstärka varudeklarationssystemet. KO fäster avsevärdvikt vid varudeklarationer men vill understryka att ett varudeklarationssystemfår sitt fulla berättigande bara om det får genomslagskraft i bredakonsumentled. Deklarationerna bör enligt KO:s mening göras mer lättUlgängligaoch praktiskt användbara än de är f. n. Det ligger i konsumenternas intresseatt ha tillgång tUl någon form av sammanfattande omdöme om varans kvaliteteller annan köpvägledning. I fråga om sådana varor där bruksegenskapernadominerar bör metoder kunna utvecklas för att nå allmängiltiga omdömen ochköpråd. Enligt KO:s mening bör man pröva fömtsättningarna för att införa obligatoriskvaru- Prop.1972: 33 46 deklaration för sådana varugrupper som är särskiltbetydelsefulla för konsumenterna. KO erinrar om att i den nya lagstiftningen pålivsmedelsområdet införs omfattande obligatorisk skyldighet att i olika hänseendenredovisa färdigförpackade livsmedel. KF-LO-TCO delar utredningens uppfattning attvarudeklarationssystemet bör utvecklas så att det blir mer konsumentanpassat.Ett sådant utvecklingsarbete måste ges hög prioritet. Organisationerna understrykernödvändigheten av att ett från konsumentsynpunkt värdefullt VDN-systemverkligen får mycket vid tillämpning. Därför bör den regeln införas, attföretag som inte använder VDN-normer har skyldighet att anmäla detta tUl av Kungl.Maj:t utsedd myndighet (). Myndigheten får sedan prövaorsakerna till att normerna inte används och medverka till att undanröja dessaorsaker. VDN, industriförbimd. och betonar att sekretessfrågorna måstefå en tillfredsställande lösning vid förstatligande av VDN. Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar utanerinran den föreslagna förändringen av konsumentupplysningens inriktning ochdelar huvuddragen i den syn på de informations- och utbUdningsfrågor somutredningen lägger fram. Statskontoret framhåller att konsumentinformationen liksomall annan systematisk och planmässig informationsverksamhet måste innefatta förprövningaroch effektmätningar. Förprövningar avser att fastställa förutsättningarna förinformationsverksamheten. Effektmätningar skall ansluta så nära som möjligttill de mål man ursprungligen formulerat för informationsverksamheten. Statskontoret framhåller särskilt betydelsen av att ikommunikationsprocessen beaktas informationsmottagarnas erfarenheter ochutbildning. Konsumentupplysning likaväl som all annan informationsverksamhetmåste differentieras med hänsyn till mottagarens egenskaper i dessa avseenden.Det är en rimlig hypotes att de människor som bast behöver konsumentupplysning människor med mindre erfarenhet, lägre utbildning, sämre ekonomiskaförutsättningar att bära kostnaderna av ett misslyckat konsumtionsval, osv. är förhållandevis mindre aktiva informationssökare. Alltså måstekonsumentupplysningen i särskilt hög grad vad gäller t. ex. meddelandenasutformning eller mediaval anpassas till dessa gruppers förutsättningar ikommunikationshänseenden. Ett sådant synsätt ligger väl i linje med denallmänna satsning på resurssvaga grupper som man genom konsumentpolitiken villförverkliga. RRV pekar på att ämbetsverksformen i vissa avseenden kanverka hämmande för när det genom bl. a. informations-ochutbildningsverksamheten skall delta i den konsumentpolitiska debatten.Tidskrifter och annat informationsmaterial som baseras på ver- Prop.1972: 33 47 kets rapporter och arbete kan tyngas av att de utges avverket mot bakgrund av den officiella prägel som innehållet därigenom skullekunna få. Det borde därför övervägas om något fristående företag kan ta delarav informationsspridning i förlag. Företaget och verket skullei sådant fall teckna avtal om formerna för detta samarbete. Det förutsättsgivetvis att även massmedia och andra intresserade skall ha tillgång tillverkets offentliga handlingar. Sannolikheten talar för att en sådan publikationsverksamheti form av periodisk tidskrift, broschyrer och pocketböcker etc. kan görassjälvbärande. Myndigheten bör i det nämnda avtalet tillförsäkra sig återbäringvid gynnsamt försäljningsutfall. Vidare bör verket tillse att en med dessmålsättning förenlig prispolitik tUlampas. anser att den innehållsmässigainriktningen av informations- och utbildningsenhetens arbete i störreutsträckning skall omfatta brukscen trerad information och köpvalsinformation.Institutet finner emellertid att utredningen undervärderar såväl möjligheternaav som önskemålen om en bred och mångsidig information till de enskildakonsumenterna. förordar vidare att den centraladirektrådgivningen till enskilda konsumenter och den nuvarande utstäUningssektionenbibehålls. Även anför denna åsikt. framhåller, att kraven på precision och saklighet inte fårleda till en intetsägande eller svårbegriplig information. Konsumentverketmåste förbehålla sig rätten att i klartext säga om en produkt är bra ellerdålig eller rent av skadlig. Som skäl för försiktighet brukar anföras risk förekonomisk skada för vederbörande producent. Mot detta måste vägas deskaderisker konsumenter kan utsättas för genom en information som intefungerar. Ett stort antal remissinstanser stryker under vikten avatt i samverkan med utvecklar konsu-m e n t un d e r v i s n i n g e n inom det obligatoriska utbildningsväsendet. delar utredningens uppfattning, att detär önskvärt att skolans undervisning i konsumentfrågor utsträcks till skolansalla stadier. betonar att uppgifter på undervisningens område börvara att förse skolmyndigheten med faktaunderlag för undervisning ikonsumentfrågor. Den grundläggande skolmässiga utbildningen inom konsumentrådetbör som tidigare ske genom försorg. Flera remissinstanser menar att radio och TV i störreutsträckning än f. n. bör kunna sprida information i konsumentfrågor. Statenskonsumentråd påpekar att de resurssvaga konsumentgrupperna ofta är svåra att nåmed information som ges i tidningar och tidskrifter, medan däremot främst TV,men även radion, har större möjligheter att fånga deras uppmärksamhet. 1972: 33 48 Någraremissinstanser anser det angeläget att i sininformationsverksamhet samarbetar med folkbUdningsorganisationerna, övrigafolkrörelser och andra grupper som främjar konsumentintressen. ABFoch menar att ytterligare ekonomiskt stöd behövsför att organisationerna i större utsträckning skall kunna spridakonsumentinformation. SverigesRadio meddelar att konsumentupplysningen i radio och TV är föremål för internaprogrampolitiska överväganden. Företaget betraktar härvidlagkonsumentupplysningen som en del av samhällsinformationen ochsamhällsdebatten.