prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — uppställasmot att låta rättshjälpen omfatta även upprättande av självdeklaration.Visserligen är rådhusrätten väl medveten om att en generell rättshjälp i dessaärenden säkerligen skulle vålla oöverkomliga praktiska problem. Men iundantagsfall kan det vara angeläget att en allmän advokatbyrå även lämnarhjälp vid upprättandet av självdeklaration. stads rättshjälpsanstaltframför liknande synpunkter. Att upprätta självdeklaration kan enligträltshjälpsanstalten vara ett led i arbetet för en klient i t. ex. ettskadeståndsmål. Om vid slutuppgörelse livränta utbetalas tillbakasamtidigt som ersättning för lyte och men samt sveda och värk utgår, harklienten ofta ett klart behov av hjälp med deklarationen . I sambandmed deklarationen för retroaktiv livränta bör ofta upprättas ansökan ombeskattning av ackumulerad inkomst. Även andra fall kan tänkas därdeklarationen utgör ett naturligt led i ett ärendes handläggning. I andra änsädana fall bör självdeklaration på skäl, som anförts i promemorian, inteförekomma vid rältshjälpsmyndigheten. I några yttranden görs uttalanden som går ut på attfrågan om rättshjälp för all upprätta självdeklaration bör övervägasytterligare. Hovrätten över och har ingenting att invända i sakmen framhåller alt, eftersom samhäUet har ålagt medborgarna skyldighet att avgesjälvdeklaration, samhället också borde sörja för att de som inte klarar av detpå egen hand får den hjälp de behöver. Det nuvarande systemet med privatadeklarationsbyråer är klart oliUfredsställande. Hovrätten anser därför altsamhället borde organisera den deklarations-hjälp som det föreligger ett så stortbehov av. En sådan organisationsuppgift synes lämpligen kunna anförtros åt deallmänna advokatbyråerna. Kammarrätten finner uppenbart att det föreligger ettbehov av rättshjälp avseende upprättande av självdeklaration. Den möjlighet somi dag kan finnas för skattskyldig att vända sig till vederbörandelaxe-ringsnämndsordförande, lokal skattemyndighet eller länsstyrelses taxeringsavdelningär helt otillräcklig. Den personella utrustningen för en mer genomfördserviceverksamhet saknas, och det kan f. ö. ifrågasättas om de granskande ochprövande myndighetema bör engageras för sådan rådgivande verksamhet. Etttalande uttryck för många skattskyldigas behov av att få deklaralionshjälp detta gäller f. ö. ofta nog även enkla deklarationer är det otal mer ellermindre kvalificerade deklarationsbyråer som upprättas i deklarationstider. Detär inte tUlfredsstäl-lande att de skattskyldiga vid fuUgörande avdeklarationsskyldigheten skall vara hänvisade att mot betalning anlita byråer,vars sakkunskap erfarenhetsmässigt kan vara ganska ringa. Fömtomkostnadsaspekten bör beaktas risken för rättsförluster och faran för attdeklarationen blir så oriktig att straffpåföljd kan ifrågakomma. Läget isistnämnda hänseende skärps f. ö. väsentligt om vad som föreslagits ibelänkandet "Skattebrotten" (SOU 1969: 42) genomförs.Landskontorsutredningen föreslog isitt betänkande "" (SOU 1967: 22) vissa åtgärderför att förbättra läget. Den utväg, som där anvisades, mötte viss kritik frånbl. a. kammarrättens sida. Detta betyder emellertid inte att nuvarandeförhållanden är acceptabla. Kammarrrätten anser alltså att frågan ånyo börövervägas. Möjligen kan detta inte ske redan i nuvarande sammanhang menfortsatta överväganden bör inte skjutas på en obestämd framtid. Auktoriseradeoch eventuellt statsunderstödda skaltebyråer, fristående eller anknutna tillden allmänna rättshjälpsorganisationen, kan därvid böra övervägas. Dessa skullemåhända också kunna biträda med sådan rättshjälp, som enUgt förslaget är tänktatt kunna bevUjas vid processer i taxeringsärenden. Rättshjälpsanstalten iHelsingborg erinrar om att primärkommunema på sina håll i samband med attsjälvdeklarationer skall inges inrättar deklarationsbyråer, som mot en mindreavgift lämnar allmänheten råd och bistånd med upprättandet. Det kanifrågasättas om inte detta är en uppgift som borde övertas av staten ocbexempelvis förmedlas av rättshjälpsanstalt. Arbetsgrappens förslag, att rättshjälp inte skallfå beviljas den som inte har ett befogat intresse att få sin sak behandladkommenteras i ett drygt trettiotal yttranden. Bland de remissinstanser somyttrar sig i frågan finns en mindre grapp som godtar förslaget eller lämnardet utan erinran. TUl denna grapp hör bl. a. rådhusrätt,rådhusrätten i , RR:s ledamöter, ,rättshjälpsanstalt och LO. En något större grapp avstyrkerden föreslagna intresseprövningen. Till dem som avstyrker förslaget hör bl. a.JK, RÄ, nedre justitierevisionen. , , hovrätten överSkåne och , hovrätten för , hovrätten för . I övriga yttranden som tar upp frågan uttalas tveksamhetinför förslaget eller önskemål om jämkningar. RR:s ledamöter, som finner att den föreslagnaordningen i huvudsak kan godtas, framhåller att den begränsning av rättshjälpensom ligger i intresseprövningen får betydelse även i förvaltningsrältsligafrågor. En väl avvägd intresseprövning bör kunna medverka till att förvaltningsärendensom grandar sig på missförstånd eller Uknande läggs till rätta på ett tidigtstadium. är det, inom förvaltningsområdet lika väl som inom områdetför de allmänna domstolarnas verksamhet, väsentligt att vid intresseprövningenlämnas betydande utrymme för skilda uppfattningar om det välgrundade isökandens anspråk och att prövningen begränsas tiU vad som krävs för attförhindra missbruk av rättshjälpen, rättshjälpsanstalt uttalaratt den föreslagna inresseprövningen synes väl överensstämma med de regler somtUlämpas vid rättshjälpsanslalterna och som visat sig fungera på etttUlfredsstäUande sätt. Mot utformningen av bestämmelsen är därför intet atterinra. Föreningen har i huvudsak Prop.1972: 4 103 ingenerinran mot förslaget. Föreningen framhåller dock att det för den enskildesrättssäkerhet är betydelsefullt att rältshjälpsmyndigheten liksom den enskildeadvokaten iakttar stor försiktighet vid tillämpningen. Enligt LO:s mening tordedet inte råda någon tvekan om att en intresseprövning måste ske, så att interättshjälpens resurser kommer att tas i anspråk i helt meningslösa ochutsiktslösa rättslägen. En annan sak är att då denna prövning oftast måste skeefter en summarisk utredning, så måste den prövande myndigheten varautomordentligt säker på sin sak, innan ett anspråk anses som obefogat. Vid denförsta prövningen bör således endast de uppenbart obefogade anspråken avvisas.Den rätlshjälpssökande skall inte heller anses ha ett befogat intresse att fåsaken prövad om tvisten eller anspråket avser obetydliga ekonomiska värden. LOhar i princip inget att invända mot detta. Organisationen vill dock framhålla,alt även om det från den enskilde rätlshjälpssökandens synpunkt kan röra sig omobetydliga ekonomiska värden, så kan rättsanspråket ha betydelse för flera änden rättssökande, vilket i verkligheten kan innebära att utgången av enrättslig prövning kan ha ett betydande ekonomiskt värde utöver varom är frågai målet. Avgörandet i det enskilda målet kan således ha stor betydelse för t.ex. stora konsu-menlgrapper, löntagargrupper eller andra intressegrapper. I sådanafall förutsätter LO att något avseende inte kommer att fästas vid att tvisteneller anspråket i det enskilda fallet avser obetydliga ekonomiska värdenjämfört med kostnaderna i ärendet eller målet. Rådhusrätten i ser medtillfredsställelse att det genom förslaget skapas möjlighet till enförhandsprövning av parts talan. En sådan förhandsprövning är dock ensynnerligen grannlaga uppgift och rådhusrätten är tveksam om den föreslagnalagtexten ger myndigheterna tillräckligt stöd och ledning för alt verkligenhindra missbruk av rättshjälpsförmånerna. Del förefaller också rådhusrätten somom vissa av de i promemorian nämnda exemplen skulle vara mindre väl valda.Möjligen beror detta på alt med rättshjälp i dessa exempel i själva verketåsyftats rättegång. Rådhusrätten anser sålunda, att rättshjälp bör meddelas fören förberedande behandling och undersökning av ett anspråk beträffande vilketdet kanske inte finnes stor sannolUihet för att det skall kunna drivas medframgång. Delsamma gäller de fall då motparten saknar tillgångar. Däremot börrättshjälp för rättegång kunna vägras i dylika fall, i den män sådan hjälp inteerfordras för preskriptionsavbrott. Till dem som inte är beredda alt godtapromemorieförslaget hör JK som anför i huvudsak följande. Att rättshjälp börkunna vägras när anspråket grundas på en klar felbedömning av gällanderättsregler en rättssökande vill exempelvis föra en arvsprocess när arvsrättenligt lag inte föreligger är helt uppenbart. En vägran kan väl också godtasnär anspråket avser etl även efter sökandens egen måttstock obetydligt värdeeller när någon vill föra ansvarstalan för ett brott som ligger under Men att efter en summarisk och kanske otillförlitlig utredning bedöma ombevisläget är sådant att det framstår som mycket osannolikt att ett anspråkkan drivas med framgång är en synnerligen vansklig uppgift för vUken myndighetsom än får sig uppgiften anförtrodd. Sannolikt skulle myndigheten bli mycketförsiktig i sin bedömning; i allt fall borde den vara det. Annars skulle finnasrisk för felbedömningar till den rättssökandes nackdel, vilka skulle blisärskilt allvarliga om, såsom föreslås i promemorian, fullföljdsrätt skullevara utesluten. Det torde vidare vara mycket vanskligt att avgöra om ett i ochför sig befogat anspråk inte ens på kan realiseras därför allmotparten saknar tillgångar. Oavsett vilken myndighet som får hand om intresse-prövningen,bör denna göras betydligt mer begränsad än som skett i förslaget. Bestämmelsentorde böra ges i huvudsak samma innehåll som motsvarande regel i LFR. Det ärtydligt att en så utformad bestämmelse inte kan bli den effektiva spärr motmissbmk av rättshjälpen eller det led i kostnadskontrollen som avsetts. Vad somi dessa avseenden går förlorat kan emellertid ersättas genom att reglerna omden enskildes bidragsskyldighet och om behörighetsvillkor för biträde utformasså att missbruk av rättshjälpen i regel inte behöver befaras. Nedre justitierevisionen framhåller att obefogaderättegångar med hjälp av fri rättegång inte förts i nämnvärdutsträckning. Visserligen kommer rättshjälpen enligt förslaget att utsträckastill inkomst-grapper som f. n. inte kan få fri rättegång, men för dem utgörbåde rältshjälpsavgiften och risken att få svara för motpartens kostnader avhållandemoment. Vidare anser justitierevisionen att allvarliga betänkligheter avprincipiell natur kan anföras mot en skärpt intresseprövning i förväg.Hovrätten över och anför att det med hänsyn till svårigheternaatt göra en intresseprövning på förhand inte är sannolikt att förslagelsbestämmelser får någon större effekt. , som ställer sig starkt kritiskttill den föreslagna ordningen, anser att det är uppenbart att varje förprövningär förenad med utomordentliga vanskligheter. Dessa belyses enligt samfundets meningav de exempel som i promemorian har anförts på situationer där rättshjälp börkunna vägras. Beträffande det först anförda exemplet, att anspråket grundas påen klar felbedömning av rättsläget, uttalas att det inte utgör något praktisktproblem. Sökanden har säkerligen redan vid konsultationen fått besked om atthan inte har någon juridisk rätt och att den konsulterade juristen inte villmedverka. Angående det fallet att bevisläget är sådant att det framstår somutsiktslöst eller mycket sannolikt att anspråket kan drivas med framgångframhålls svårigheten att på förhand bedöma detta. Samfundet anför bl. a. attdet kan visa sig senare alt det kan skaffas fram bevisning som sökanden frånbörjan inte känt tUl. I fråga om det fallet alt tvisten eller anspråket avserobetydliga ekonomiska värden uttalas bl. a. att, om rättshjälp i ell sådant Prop.1972: 4 105 fallskall vägras, det betyder att man i realiteten gör avsteg från principen attingen av kostnadsskäl skall hindras att göra sin rätt gällande. Samfundetvänder sig vidare mot det i promemorian anförda exemplet all ett i och för sigbefogat anspråk inte ens på kan realiseras därför att motpartensaknar tillgångar och ställer frågan hur man skall kunna veta att anspråk inteens på är realiserbart. Dessutom kan det vara fråga om fall därtalan måste väckas om inte rätlen lill talan skall förloras. Beträffande det fallet alt en målsägande vill föraansvarstalan för ett brott som ligger under allmänt åtal framhåller samfundetbl. a. att målsäganden, om åklagaren inte väcker talan, kan ha befogat intresseatt kunna utöva sin subsidiära åtalsrätt. Även uttalandet i promemorian atträttshjälp bör kunna vägras i vissa fall när talan avser ärekränkning geranledning till invändningar. Sammanfattningsvis uttalar samfundet att en avmyndighet på förhand verkställd intresseprövning är så vansklig och frånrättssäkerhetssynpunkt förenad med så påtagliga risker och olägenheter attbestämmelser om sådan prövning inte bör införas. I fråga om intresseprövning efter det alträttshjälp meddelats uttalar samfundet bl. a. följande. De anfördabetänkligheterna blir givetvis mindre, om intresseprövningen sker vid en senaretidpunkt, då man bättre kan bedöma sakläget. Promemorieförslag i det avseendetmåste ändå avstyrkas. Det avgörande skälet är att när fråga är om en process(judicieU eller administrativ) det enda tillfredsställande sättet attofficiellt fastslå att rätlshjälpssökanden varit ute i ogjort väder är altdomstol eller myndighet ogillar hans talan. Det är inte svårt att förestäUa sigvad det skulle betyda för den allmänna tron på rättvisan, om den som bevUjatsrättshjälp med fullt fog skulle kunna säga att han misslyckats i sin strävanatt få rätt, inte därför alt domstolen funnit hans anspråk obefogat ulandärför att rättshjälpsmyndigheten, som kanske också företrätt hans motpart,dragit in rättshjälpen och därigenom tvingat honom att avstå från sin rätt.Härtill kommer att det i processer ofta först på ett mycket sent stadium (intesällan först efter huvudförhandlingen) är möjligt alt få någorlunda säkrahållpunkter för bedömningen. Att då sedan kostnaderna redan nedlagts dra inrättshjälpen är i allmänhet skäligen meningslöst. Föreningen och sladsdomareär av den uppfattningen all den föreslagna intresseprövningen, om den hadevarit föreskriven , endast i undantagsfall skulle ha lett till att enansökan om fri rättegång hade avslagits. En advokat måste, innan han åtar sigett uppdrag, pröva om uppdraget faUer inom ramen för vad god ad-vokalsedtUlåter. Samma prövning bör ankomma på de tjänstemän hos allmänna advokatbyrånsom inte är advokater och på biträden hos privatpraktiserande advokater. Dennaprövning måste i aUmänhet vara 4t 1972.1 saml Nr 4 tillräckUgför att förhindra rättshjälp i de ärenden som enligt förslaget skall falla bortgenom intresseprövningen. I återstående fall finns möjligheten att sätta nedersättningen tiU biträdet. Om denna möjlighet utnyttjas på rätt sätt, ärriskerna nästan helt uteslutna att staten skall belastas med kostnader i defall då intresseprövningen skulle ha utfalUt negativt. Tornedalensrättshjälpsanstalt anför liknande synpunkter. Enligt Advokatsamfundetsbestämda mening finns det endast en väg att gå för att så långt som möjligtförhindra missbrak av rättshjälpen, och det är att ställa stränga krav på demsom skall biträda rällshjälpsklientelet, både när det gäller kravet påerforderliga kvalifikationer hos dem som skall betros med dessa uppdrag och närdet gäller dessa personers sätt att fullgöra sina uppdrag. Även när det gällerintresseprövning på ett senare stadium av rältshjälpsärendet anser samfundetatt det enda lämpliga sättet att förebygga missbruk av rättshjälpen är attlägga ansvaret på det förordnade biträdet. Om han utan att på grund av förordnandetvara nödsakad därtill fortsätter alt lägga ned arbete och kostnader på ensak, som han under ärendets gång har funnit eller bort finna utsiktslöseller eljest meningslös, bör han få bära konsekvenserna härav. Detta gälleroavsett om det är fråga om processuell eller utomprocessueU rättshjälp. Skulle en privat advokat följa den i promemorian angivna ordningen förrättshjälps upphörande på grand av reglerna om intresseprövning, åsidosätterhan god advokatsed. Han får inte vara aktivt verksam i uppenbar strid mot vadhans klient önskar. Vad man har rätt att fordra av honom är att han i den situationsom här avses gör allt han kan för alt förmå klienten att gå med på enförlikning eller lägga ned saken saml att han, om klienten inte vill böja sigför hans uppfattning, avböjer att vidare medverka och begär att bli enfledigadfrån biträdesförordnandet. Men att han vidtar åtgärder för att offentligmyndighet skall beröva klienten rättshjälpen kan omöjligt tolereras. VUl manatt allmänheten skall ha samma förtroende för en rätlshjälpsjurist som för enprivat advokat, måste rättshjälpsjuristen följa samma regler om god advokatsedsom de privata advokaterna. En allmän advokatbyrå bör, lika väl som en privatadvokat, ha frihet att avböja alt vidare bistå en klient, men detta bör inteske i den formen att byrån medverkar till ett myndighetsdekret, som berövarklienten rättshjälpsförmånen såsom sådan. Liknande synpunkter anförs av bl. a.hovrätten över och , hovrätten för , Göteborgsrådhusrätt och Föreningen och stadsdomare. De tvåsistnämnda remissinstanserna framhåller också att det inte heller, annat änmöjligen i rena undantagsfall, torde böra ankomma på domstolen eller myndighetdär ärendet är anhängigt att anmäla att saken har tagit sådan vändning atträttshjälpen av den anledningen bör upphöra. Enligt hovrätten för en sådan anmälningsskyldighet åligga domstol endast i rena undantagsfall. 7 Kostnadsbidrag 7.1 Nuvarande ordning I 1 § första stycket LFR stadgas att fri rättegångkan beviljas den som inte äger tillgång till att betala de med rättegångenförenade kostnaderna eller efter betalning av kostnaderna skulle saknanödvändiga medel för eget uppehälle och för att fullgöra denunderhållsskyldighet som åligger honom. Ivissa fall som anges i 7 § kan rätten förordna, att förmånen av fri rättegångskall upphöra. Sådant beslut kan meddelas om det under rättegången framkommeralt parten är i stånd att betala processkostnaderna ulan att ta i anspråkmedel som är nödvändiga för hans eget uppehälle och för att fullgöra honomåliggande underhållsskyldighet. Beslut att förmånen skall upphöra kan vidaremeddelas om det framkommer att partens talan måste anses vara av ringabetydelse för honom eller alt hans talan grandar sig på överlåtelse, som kanantas ha skett i syfte att därmed erhålla fri rättegång. Bestämmelserom skyldighet för part med fri rättegång att ersätta statsverket kostnadernaför rättshjälpen finns i 8 § första stycket och 13 §. Har beslut meddelats attförmånen skall upphöra skall enligt förstnämnda lagmm rätten när den skiljermålet från sig ålägga parten alt ersätta statsverket kostnaderna för den friarättegången. Domstolen har dock att pröva om och i vad mån sådant åläggande börske när beslutet om alt förmånen skall upphöra grundats på att det funnits varaav ringa betydelse för parten alt hans talan prövas. Utöver dessa fallförekommer del inte att parten med fri rättegång under målets handläggning förpliktasatt ersätta statsverket dess kostnad för den fria rättegången. Fråganom sådan ersättningsskyldighet kan däremot tas upp senare, I 13 § förstastycket regleras två fall. Det ena är att parten efter rättegångens slut anseskunna betala rättegångskostnaden utan alt ta i anspråk medel som är nödvändigaför hans eget uppehälle och för att fullgöra den underhållsskyldighet somåligger honom. Parten kan då på talan av kronans ombudsman förpUktas altersätta statsverket kostnaden. Det andra fallet är att motpart eller annanålagts att ersätta statsverket rättegångskostnaden och att kostnaden intekunnat tas ut av denne. Även i denna situation kan under samma förutsättningsom ovan angetts i fråga om betalningsförmågan parten som haft fri rättegångpå yrkande av kronans ombudsman förpliktas att ersätta rättegångskostnaden.Talan får inte väckas senare än efter rättegångens slut. Bestämmelsernai första stycket gäller enligt andra stycket också i fråga om kostnad som avallmänna medel betalats för verkställighet av dom eller utslag. Tiden inomvilken talan skall väckas skall dock räknas från del verkstäUighelsålgärdenavslutats. Prop.1972: 4 108 kostnadsom annan ålagts att ersätta statsverket, inträder han enligt tredje stycket istatsverkets rätt mot den andre. Enligt 1 § normalreglementet lämnarrättshjälpsanslalterna mindre bemedlade kostnadsfri hjälp i rättsligaangelägenheter. Den som fått rättshjälp är i vissa fall skyldig attersätta anstalten kostnader för rättshjälpen. Bestämmelser härom finns i 5 §normalreglementet. Anses någon på grund av sina förmögenhetsförhållandenrätteligen inte ha haft rätt att åtnjuta hjälpen är han, om anstaltens styrelsefordrar det, skyldig att ersätta anstalten dess utgifter för saken och betalaskälig ersättning för rättshjälpen i den mån anstalten inte får ersättning iannan ordning. Samma skyldighet åligger sökande som genom anstaltens biträdeerhållit egendom av någon betydelse. Får sökanden ersättning förrättegångskostnad skall ersättningen lUlfalla anstalten, tUl den delersättningen kan anses innefatta gottgörelse för anstaltens utgifter i måletoch för den av anstalten lämnade rättshjälpen. En förutsättning för alt rättshjälp skall kunnaerhållas enligt jämtlandssystemet är, liksom vid rättshjälpsanslalterna, attsökanden är mindre bemedlad (punkt 1 i normalavtalet). Även enligt jämtlandssystemetföreligger vidare viss ersättningsskyldighet för kostnader för lämnadrättshjälp. Har i ett ärende annan än klienten tUl advokaten för kUentensräkning kontant betalat belopp, som tillhopa överstiger , skalladvokaten av överskjutande belopp så långt det räcker gottgöra sig för arvodeoch utlägg. Överstiger beloppet men inte , skalladvokaten ur vad som överstiger gottgöra sig jämkad ersättning förarvode och utlägg (punkt 9 i normalavtalet). Inomjustitiedepartementet gjordes en undersökning av praxis vidfri rättegång och annan rättshjälp. Enligt denna undersökning måstemöjligheterna att få fri rättegång anses vara ganska snävt begränsade. När detgäller sökande som inte har någon försörjningsplikt vägrar några underrätterfri rättegång redan vid en årsinkomst av 13 000 å . De domstolarsom tillämpar bestämmelserna mest generöst har satt gränsen vid en årsinkomstav . För sökande med försörjningsplikt görs i allmänhetvissa tUlägg tiU dessa övre gränser för varje underhållsberältigad person. Förmake som inte har egen inkomst medger vissa underrätter sålunda ett tUlägg somuppgår till 4 000 å medan andra domstolar inte har någrautvecklade schablomegler utan gör en bedömning från faU tiU faU. För bam utanegen inkomst medges höjning med belopp som varierar från 2 000 tiU 3 000 kronoroch i viss utsträckning även bestäms av barnets ålder. De redovisadeinkomst-gränserna avser normalfallen. När det gäller att avgöra vilka som skaU anses varamindre bemedlade tiUämpar rättshjälpsanslalterna enligt undersökningentämligen olika Prop.1972: 4 109 praxis.Några centrala riktlinjer finns inte. Vid en del anstalter har dess styrelsefastställt normer för bedömningen. Vid andra har chefen för anstalten oftaefter samråd med andra kolleger lämnat anstalten riktUnjer eller hjälpregler.Vissa rättshjälpsanstalter har inga bestämda inkomstgränser utan prövning skerfrån fall tUl faU, Helt aUmänt kan följande sägas om praxis vid anstaltema. Manutgår från ett bruttoin-komstbelopp för ensamstående som en övregräns. Detta belopp varierar starkt, från vid de anstaltersom har de lägsta inkomstgränsema tUl vid rättshjälpsanstalten iStockholm. TiU dessa övre gränser brukar läggas en viss summa för varjeperson hustru eller barn mot vUken sökanden har försörjningspUkt, Dettabelopp varierar vid de oUka anstalterna meUan 150 och . De sålundabestämda inkomstgränsema är att betrakta som hjälpregler och kan förskjutasuppåt vid särskUt stor försörjningsbörda, höga bostadskostnader, betungandeskuldsättning etc. respektive nedåt vid förekomsten av förmögenhet.