prop · FV0399 · 1972-12-31 00:00:00 — Kungl.Maj:ts proposition nr 1972 Prop. Kungl.Maj:ts proposition med förslag till lag om kiiming i terräng med motordrivetfordon; given . Kungl.Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokolletöver jordbruksärenden, föreslå att bifalla det förslag om varsavlåtande till föredragande departementschefen hemställt. Ipropositionen föreslås en lag om körning i terräng med snöskoter eller annatmotordrivet fordon. Kan sådan körning inom visst område medföra olägenhet frånnaturvårdssynpunkt eller annan allmän synpunkt, får Kungl. Maj:t ellermyndighet som Kungl. Maj:t bestämmer förbjuda eller meddela föreskrifter förkörningen. Förbud eller föreskrifter får inte onödigtvis hindra nyttotrafiken. Lagom körning i terräng med motordrivet fordon Härigenomförordnas som följer. 1 § Kan körning med snöskoter eller annat motordrivetfordon i terräng eller på väg, som ej allmänt nyttjas för samfärdsel, inomvisst område medföra olägenhet från naturvårdssynpunkt eller annan allmänsynpunkt, får Konungen eller myndighet som Konungen bestämmer förbjuda ellermeddela föreskrifter för sådan körning inom området. 2 § Vid meddelande av förbud eller föreskrift enligt1 § skall iakttagas att körning som är till gagn för ortsbefolkningen ellersom behovs för yrkesutövning eller annat nyttigt ändamål ej onödigtvis hindras. 3 § Den som uppsätiigen eller av oaktsamhet brytermot förbud eller föreskrift enligt 1 § dömes till böter. Dennalag träder i kraft dagen efter den, då lagen enligt därå meddelad uppgiftutkommit från trycket i . Utdrag av protokollet över jordbruksärenden, hållet införHans Maj:t Konungen i statsrådet på . Närvarande: statsministern , ministern för utrikes ärandenaWICKMAN, statsråden , , , , , , ,, , , , . Chefen för , statsrådet ,anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga omlagstiftning om körning i terräng med snöskoter eller annat motordrivet fordonoch anför. Frågan om reglering av den snabbt ökande snöskotertrafikenhar aktualiserats i olika sammanhang bl. a. i riksdagen.Den 17 maj 1968 förordnade Kungl. Maj:t att aktuella frågor omsnöskotertrafiken skulle överlämnas till rennäringssakkunniga' för utredning.Utredningsuppdraget skulle avse snöskotrarnas användning i terrängen med hänsyntill inverkan pä naturvärden, renskötseln, turismen, jakt- och fiskevården ochandra liknande miljömässiga frågor. De sakkunniga avlämnade i december 1969betänkandet (SOU 1969: 59) Snöskotern terrängkörning och färdselrätt. Rennäringssakkunniga har under sitt arbete samrått med motorred-skapsutredningen(K 1968: 49), åt vilken utredning Kungl. Maj:t uppdrog att seöver de s. k. översnöfordonens rättsliga ställning. Motorredskapsutredningenavlämnade betänkandet (SOU 1970: 9) Snöskotern fordonet ochföraren. har övervägt de frågor som hänger samman medsnöskotrarna och deras förare, nämligen bl. a. frågor om fordonensbeskaffenhet, utrustning, registrering, besiktning, försäkring och krav påkörkort. ' Rennäringssakkunniga vattenrättsdomaien L. afKlintberg, ordförande, lantbruksdirektören . , ordningsmannen , landshövdingen I. R. Lassinannti och överinspektören . A. tillkallades av chefen för med stöd av Kungl. Maj:tsbemyndigande för att utreda och avge förslag röranderennäringen i och därmed sammanhängande frågor. Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 3 mars 1967tillkallade chefen för en sakkunnig, kanslichefenC. , för att se över reglerna om motorredskap och utreda vissanärliggande frågor. Den sakkunnige antog för utredningsverksamhetenbeteckningen motorredskapsutredningen. 1972: 99 4 frågor övervägs f. n. inom medsikte på en så snar lösning som möjligt. Efter remiss har yttranden över rennäringssakkunnigasbetänkande avgetts av hovrätten för övre , ,överbefälhavaren, , kammarkollegiet, statenstrafiksäkerhetsverk, domänverket, lantbruksstyrelsen, , statensnaturvårdsverk, , länsstyrelserna i ,, , , , ochNorrbottens län, motorredskapsutredningen, bilskatteutredningen. Cykel- ochmopedfrämjandet, Skid- och frUuftsfrämjandet, Svenska fjällklubben, . , ,, ,snöfordonsleverantörer ÄTF och Skogsindustriernas samarbetsutskott. I denna fråga har samråd ägt rum med chefen förkommunikationsdepartementet. Olika typer av översnöfordon in. avses vanligtvis sådana markgåendemotordrivna fordon som är konstruerade huvudsakligen för framkomlighet underolika snöförhållanden. Gemensamt för gängse, typer är att de utgörbandfordon, dvs. motorns kraft överförs till ett eller flera driv-band ellerliknande anordning som ligger an direkt mot underlaget. Styrningen skerantingen genom banden så att ett band bromsas medan det andra behåller ellerökar drivhastigheten eller genom en särskild styranordning av skid- eller medtypmed enkelt eller dubbelt skidställ. Översnöfordonen kan framföras även päbarmark, t. ex. över myrar. En del typer av översnöfordon kan ges ökadanvändbarhet för barmarksgäng genom att fordonens styranordning förses med hjuli stället för skidor. Den isärklass vanligaste typen av översnöfordon är snöskotern, som främst utmärksgenom sin lätthet, normalt tjänstevikt. Motorstyrkan brakar uppgå tiU12 a SAE, och maximifarten kan vara men brukar iterräng normalt hållas . Fordonet har en längd av 200250cm. Dess bredd understiger som regel . Snöskotern används ofta tillsammans med släpsläde förtransport av ' En utförlig redogörelse för översnöfordonenskonstruktion och egenskaper m. m. lämnas i motorredskapsutredningens betänkande(SOU 1970: 9) Snöskotern fordonet och föraren. Prop.1972: 99 5 utrustning,gods eUer passagerare. Inköpspriset för de vanligaste skotermodellerna ligger meUan5 000 och . Snöskotern begagnas i storutsträckning för nyttotrafik, t. ex. som polis- och räddningsfordon, inomrennäringen, för transporter tUl avsides belägna gärdar och vid anläggnings-och avverkningsarbeten. Det är också mycket vanligt att snöskotraranvänds i fritids- och turismsammanhang, såsom vid jakt och fiske, fjäll- ochskärgårdsutflykter samt skidtolkning. Antalet inom hittUlsförsålda snöskotrar torde uppgå till mellan 20 000 och 25 000. Den aktuellafordonsparken kan uppskattas till inemot 20 000. Inom landet försäljs omkring 4000 nya fordon . Av tyngre översnöfordonfinns olika typer. De vanligaste är arméns bandvagnar och olika modeller av s.k. vesslor. De har ungefär samma utrustning som vanliga bilar men är förseddamed drivband som även används för styrning. Vesslorna, som är relativt dyra ianskaffning, begagnas praktiskt taget uteslutande i nyttotrafik, exempelvis ifjällräddnings- och polistjänst, vid fjällhotell samt för anläggnings- ochavverkningsarbeten. Framkomligheten är hög även på barmark. Antalet civUa vesslori uppskattas till ca 400. Utanför det använda begeppetöversnöfordon faller ett flertal andra terränggående fortskaffningsmedel avvilka vissa ännu så länge befinner sig på experiment- och utvecklingsstadiet.Dessa fortskaffningsmedel är i första rammet avsedda för barmarksgäng men kan,i större eller mindre utsträckning, användas också i snö och i en del fall påvatten (amfibiefordon). En del typer är hjuldrivna, varvid den förbättradeterrängframkomligheten vinns genom ökning av gummiringarnas dimensioner, iblandi förening med sänkning av ringarnas lufttryck. Andra modeller har propeller-eller jetdrift och kan dä antingen vara försedda med medar (propellerslädar)eller innehålla aggregat som utvecklar "luftkuddar" av komprimeradluft på vilka farkosterna vilar under gång (luftkudde- eller svävarfarkoster). Gällandebestämmelser m. m. Trafikenmed snöskoter och andra motordrivna fordon kan i vissa fall inskränkas medhänsyn till naturvårdsintresset. Sålunda kan enligt naturvårdslagen'(1964: 822)Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer för varje nationalparkmeddela de föreskrifter om rätten att färdas över eUer annarsvistas där som behövs för att trygga ändamålet med (5 § andrastycket). Med stöd av denna bestämmelse har i allmänhet i de reglementen som fastställtsför parkerna tagits in förbud att där använda motordrivet fordon. De samer somdriver renskötsel inom parkerna har ansetts vara undantagna från förbudet. Förde områden som enligt naturvårdsla- It 1972.1 saml. 1972: 99 6 genavsatts som naturreservat kan meddela föreskrifter om vadallmänheten har att iakttaga för att ändamålet med reservatet skall tryggas (10§). I alla reservat i norrlandslänen och i gäller förbud motmotordrivna fordon. I några fall omfattar förbudet uttryckligen översnöfordoneller snöskoter. Genom kungörelsen (1965: 57) om lokala bestämmelser till skyddför djurlivet har bemyndigats att utfärda förbud att bl. a.färdas eller uppehåUa sig inom visst område. Föratsättningen för att sådantförbud skaU utfärdas är att det utöver fridlysning enligt jaktstadgan (1938:279) krävs särskilt skydd för djurlivet inom området i fall dä erforderligtskydd ej har anordnats enligt naturvårdslagen. Meddelat förbud gäller inte markinnehavareneller hans folk och inte heller statiig eller tjänsteman itjänsteärenden. AUmännaordningsstadgan (1956: 617) innehåller bestämmelser som gör det möjligt förlokal myndighet att frän ordningssynpunkt reglera färdselrätten vid sidan omallmänna och enskilda vägar och körleder. Med stöd av stadgan kankommunfullmäktige i lokal ordningsstadga införa färdselförbud inte bara påallmänna platser utan även på andra områden som upplåtits till allmäntbegagnande (1 § andra stycket, 7 och 23 §§). Som exempel kan nämnas att denlokala ordningsstadgan för kommun innehåller bestämmelser om trafik medsnöskoter. I stadgan förbjuds allmänheten att utan särskUt tUlstånd av polismyndighet köra snöskoter dels inom stadsplanelagt område och inom vissa områden medfastställd byggnadsplan, dels inom vissa andra särskilt angivna områden därdet finns t. ex. skidbackar, slalombackar, kälkbackar och särskilt anlagdaskidspår. Enligtsärskild föreskrift i allmänna ordningsstadgan (12 § andra stycket) är detförbjudet att utan tillstånd av polismyndighet anordna tävling eller uppvisningi motorsport. Detta tillständstvång är inte inskränkt till allmän plats ochdärmed likställt område, och det gäller också i fråga om sådana motordrivnafärdmedel som helt eller delvis är undantagna från bestämmelserna ivägtrafiklagstiftningen, exempelvis snöskotrar. Kungl.Maj:t har vid flera tUlfällen i anledning av framställningar från tillverkareoch importörer med stöd av vägtrafikförordningen bestämt om klassificering avsnöfordon av olika fabrikat. Sä t. ex. har Kungl. Maj:t funnit ett antalsnöskotrar av olika fabrikat vara att hänföra till motorfordon allenast underförutsättning att de tas i bruk pä väg. En följd härav är den att fordonen intekunnat lagligen framföras på väg, om de inte registrerats. Förluftkuddefarkost (svävare) gäller särskilda bestämmelser. Svä-vare får intebrakas inom riket utan särskilt tillstånd. Sådant tillstånd meddelas av Kungl. Maj:teller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer (SFS 1966:159). Prop.1972: 99 7 Rätten att färdas över annans mark följer av den s. k.allemansrätten. Denna rätt begränsas främst genom bestämmelsen om straff förtagande av olovlig väg (12 kap. 4 § ) av vilken framgår att det ärförbjudet för utomstående att färdas över tomt eller plantering eller överannan äga, som kan skadas därav. Till de oklara frågorna rörande allemansrättensinnebörd torde höra spörsmålet om och i vad mån befogenhet finns att utanmarkägarens samtycke färdas i terrängen med lätta översnöfordon som snöskoter.I en framställning av allemansrätten som lämnas av professor bl. a. följande: Allemansrätten kan enklast beskrivas som en befogenhet förenvar att i viss utsträckning nyttja annans fastighet, oavsett om man ägernågon särskild rätt till den. Nyttjandet får dock inte gå så långt attfastighetens ägare (eller annan med särskild rätt till fastigheten, t. ex. en nyttjanderättshavare)tUlfogas nämnvärd olägenhet eller skada. Innebörden av denna modifikation ärsvår att fastställa. De lagbestämmelser som finns på området är delvissvårtolkade. Rättspraxis är obetydlig och litteraturen sparsam. Vissa frågorom avvägningen mellan markägarens och allmänhetens intressen är starktkontroversiella. En hänvisning till sedvanan ger knappast tillräcklig ledning,eftersom pä senare är särskUt med bilismens genombrott allmänhetens vanorbefunnit sig i snabb förändring och för övrigt torde växla bland olikakategorier av friluftsintresserade. Vid en tolkning av oklara lagregler verkardet mera närUggande att särskilt beakta den allmänna tendensen bl. a. inaturvårdslagen att tillvarataga allmänhetens intresse av rörelsefrihet imarkerna, så länge markägaren inte tillfogas nämnvärd ekonomisk skada. Ytterligare kompliceras läget av att bestämmelserna huvudsakligen rörstraffansvar, vUket också utgör den praktiskt viktigaste påföljden närallmänhetens befogenheter överskrids. Allt nyttjande som går fritt från straffkan dock inte anses tillåtet. I Norgegäller f. n. följande reglering för snöskoterkörning. meddeladedirektoratet för statens skogar bestämmelser för mo-toriserad trafik på statsallmänningar.Bestämmelserna baserade sig på statens äganderätt till marken och utformadessom en fullmakt för förvaltare av dessa allmänningar att efter samråd medlokal myndighet ingripa mot onödigt bruk av motordrivna transportmedel vidfärdsel utanför väg på statsallmänningar. gav direktoratet motsvarandefullmakt tUl förvaltare av statsegendom som inte är statsall-männing. Med stödav dessa fullmakter har förbud mot snöskoterkörning meddelats i storomfattning bl a. på Hardangervidda och i . Undantag har därvid gjortsför nyttotrafik såsom körning i samband med ambulans-, räddnings- ochpolistjänst samt i näringsutövning såsom renskötsel. Övrig körning är beroendeav dispens i särskilda fall. Lantbraksminister har i ijanuari 1972 förutskickat att en särskild utredning kommer att tillsättas meduppdrag r : t. Framställningenfinns intagen i JonzonDelin, Naturvårdslagen s. 17. Prop.1972: 99 8 attöverväga frågan om lagreglering av snöskoterkörning pä såväl allmän som privatmark. Någonlagstiftning om trafik med snöskoter eller andra terrängfordon har integenomförts i . För att närmare utreda frågan har en särskild kommitté,den s. k. snöskoterkommittén, tiUsatts. Kommittén väntas presentera sinutredning . Desakkunniga anser att snöskotern i regel torde kunna framföras utan särskilt tiUständav markägaren, om det sker pä snötäckt mark utanför tomter och planteringai". Enligtde sakkunniga är del: numera en allmän uppfattning att den snabbt ökandesnöskotertrafiken ger upphov till åtskUliga olägenheter särskilt i fjälltrakterna.Det framhålls att skotrarna har ökat risken för utrotning av vissa djurarter,att de underlättar tjuvskytte, tjuvfiske och renstölder och att renskötselnförsvåras genom att skotertrafik äger rum exempelvis inom kalvningsområden ochi närheten av platser där renarna brukar samlas ihop. Dessutom vållarsnöskoterförarna ofta otrevnad och irritation för andra som uppehåller sig i fjäUen,då de stör tystnaden i naturen, kör i vägen för slalomåkare och skadarbefintliga skidspår. Olägenheter av snöskoterkörning uppges förekomma ävenutanför fjälltrakterna, t. ex. för renskötseln i skogsterräng och förskidåkning i närheten av tätorter. De sakkunniga framhåller att somfarhågorna för skotertrafikens avigsidor kommit till tydligt uttryck har hördamyndigheter och organisationer nära nog genomgående framhållit att snöskotern,rätt anviind, utgör ett mycket värdefullt kommunikationsmedel särskilt i vägfattigatrakter. Ingen meningsskUjaktig-het har sålunda rått om att nyttotrafiken medsnöskoter t. ex. i renskötsel och skogsbruk, för person- och godsbefordrantill och från avsides liggande permanentbebyggelse samt i räddnings- ochpolistjänst bör vara tillåten. Också när det gäller den mer nöjesbetonade skoter-körningsom äger rum i samband med fritidsfiske eller eljest i avkopplingssyfte harenligt de sakkunniga flertalet av dem som yttrat sig under utredningsarbetetgjort gällande att det inte är önskvärt med ett generellt snöskoterförbud utanatt det endast är förekommande olägenheter av trafiken som bör motarbetas. Desakkunniga anför sammanfattningsvis att de olägenheter som snöskotrarna vållari vissa trakter och än mer den snabba ökningen av antalet terrängfordon som äratt emotse gör det nödvändigt med någon form av ingripande från det aUmännassida för att hindra en invasion av motoriserad trafik i ömtåliga trakter ochför att komma till rätta med förekommande missbruk. Ingripandena bör emellertidgöras sä att sä Prop.1972: 99 9 långtmöjligt endast missbruken men inte den lojala användningen av terrängfordonenhindras. De sakkunniga framhållersärskilt att deras förslag bör ses mot bakgrunden av att motorredskapsutredningeni sitt betänkande föreslår bestämmelser rörande terrängfordonenskommunikationstekniska behandling. De missförhållanden som f. n. förekommerberor till inte ringa del pä att det saknas kompetenskrav för förarna, attfordonen i stor utsträckning är anonyma, att ingen högsta bullernivå är fastställd,att inga i praktiken användbara regler finns om korsning med den vägbundna trafiken,etc. Behovet av inskränkningar i rätten att färdas med snöskoter får därförenligt de sakkunniga inte bedömas med utgångspunkt i dagens situation utan manbör kunna räkna med att åtskUliga av de nuvarande avarterna inom skotertrafikenförsvinner när ändamålsenliga trafiktekniska regler blivit införda. De sakkunniga diskuteraringående frågan huruvida det bästa sättet att komma till rätta medolägenheterna av snöskotertrafiken är att införa något slag av generellt förbudeller om mer selektiva åtgärder i form av lokala förbud e. d. bör tiUgripas. Verkan av ett generelltförbud är främst att därigenom åstadkommer man en för hela landet enhetligreglering som kan förutsättas bli känd för alla som innehar eller överväger attskaffa snöskoter eller annat terrängfordon. Ett sådant förbud kan därför antasverka starkt hämmande pä försäljningen av sädana fordon till personer som intehar användning för dem i sitt arbete. Ett generellt förbud skulle sålunda på litetlängre sikt sannolikt visa sig vara ganska effektivt som spärr mot en tilltagandemotoriserad nöjestrafik med terrängfordon. Enligt de sakkunniga bör emellertidinte förbises att ett generellt förbud för nöjes-körning är förenat medbetydande olägenheter. En invändning mot förbudstanken är att det i storadelar av landet inte framkommit nämnvärda olägenheter avskotertrafiken och att det får anses ovisst om det ens blirnödvändigt att begränsa den annat än i vissa trakter. a. de norrländskaskärgårdarna har tack vare snöskotrarna blivit lätt tUlgängliga också undervinterhalvåret. För sådana regioner skulle ett generellt snöskoterförbudframstå som omotiverat och i varje fall nödvändiggöra ett omständligt ochdyrbart dispensförfarande. En annan nackdel av ett generellt förbud är enhgt desakkunniga svårigheten att dra gränsen mellan tilläten nyttotrafik ochförbjuden nöjestrafik. Visserligen är en hel del av nyttotrafiken av sådantslag att det knappast behöver råda något tvivel om att den skulle varatillåten, t. ex. körning i samband med renskötsel, skogsbruk, ambulans-,räddnings- och polistjänst, reparation av kraftiedningar etc. Vid sidan häravfinns emellertid användningsområden, där det är svårt att ge generella regleroch där det vore önskvärt att i stället kunna anpassa förbudets räckvidd medhänsyn till förhållandena i det särskUda fallet. Exempel härpå är vissa 1972: 99 10 varutransporter,jakt- och fiskeutflykter och bogsering av tolkande skidåkare. Gränsfallenmellan den klart nyttiga och den klart onödiga trafiken torde bli myckettalrika, varav följer att ett dispensförfarande för de oklara fallen måste fåavskräckande proportioner. Alternativettill ett generellt förbud mot annan trafik än den utpräglade nyttotrafiken äratt möjlighet införs till lokala inskränkningar i färdselrätten. Härigenomtorde man inte uppnå en tika kraftig broms på snöskoterförsäljningen som medett generellt förbud, och denna utväg kan måhända såtillvida sägas inte helttillgodose de frän naturskydds-häll framförda önskemålen om en effektiv spärrmot tendensen till ökning av antalet motordrivna terrängfordon. A andra sidanblir det möjligt att anpassa de förbucl som kan behövas efter de lokala förhållandena,vilket bl. a. innebär att undantag från förbuden i form av personliga dispenserbehövs i väsentiigt mindre omfattning än om alternativet med generellt förbudväljs. Även om svårigheterna med gränsdragningen mellan tUlåten och otUlåtentrafik inte helt bortfaller, blir dock problemen åtminstone kvantitativt i höggrad reducerade. Desakkunniga förordar mot bakgrunden av de överväganden som sålunda gjortsutvägen med lokala förbud. Engrund för ett färdselförbud bör enligt de sakkunniga vara att djurlivetbehöver skyddas inom visst område. Behovet av skydd för djurlivet kan enligtde sakkunniga uppenbarligen vara för handen även om det inte föreligger enaktuell fara för att viss djurart försvinner, i vUket fall ett förbud enligt 14§ naturvärdslagen bör meddelas. Även regionala och lokala fredningsbehov avsessålunda bli tillgodosedda genom utfärdande av ett lokalt färdselförbud.Givetvis skall ett sådant förbud kunna inskränkas till viss del av året, t. ex.yngeltiden. Ettannat skäl till ett färdselförbud bör vara risken för otrevnad för närboendeeller andra, dvs. för dem som uppehåller sig inom området vare sig de ärbosatta där eller inte. Avsikten är att beslutsmyndigheten vid behov skallkunna verkställa ett slags uppdelning av markerna mellan sådana områden där motoriseradturism får förekomma och andra som i möjligaste mån hålls fria frånmotortrafik. Endast undantagsvis bör det emellertid förekomma att ett områdeeller en vandringsled avstängs för snöskotrarna utan alt en alternativframkomstmöjlighet står öppen för dem. Över huvud taget bör enligt desakkunniga befogenheten att begränsa färdselrätten för en del av aUmänheten isyfte att främja trevnaden hos en annan del utövas med varsamhet. Detbör dock finnas möjlighet att i enstaka fall, då fråga är om särprägladeområden med stort skönhetsvärde där motorbuller skulle verka starkt störande,förbehålla naturupplevelsen ät dem som är beredda att ta sig dit utan motoriseradehjälpmedel. Gemensamtför de båda motiven till färdselförbud skydd för djurlivet och undvikande avotrevnad är att skyddsbehovet skall vara knu- tettill visst område. Enligt de sakkunniga är det inte meningen att generella färdselförbudskall utfärdas, gällande för hela länet eller exempelvis alla länetsfjälltrakter. I stället fömtsatts en noggrann avvägning mellan de fördelar ochde olägenheter som ett eventuellt förbud kan antas medföra både för allmänhetenoch för den berörda bygden. Enligt de sakkunniga bör beslutsmyndigheten ocksåtillse att förbudsområdet inte görs störte och förbudstiden inte längre än sommotiveras av skyddsbehovet. Att skyddsbehovet skall vara knutet tiU visstområde innebär inte heller att förbudet måste omfatta hela detta område.Tvärtom bör ett färdselförbud normalt gäUa endast vissa vandringsleder o. d.Det är enligt de sakkunniga inte heller sagt att förbudet behöver begränsas tUldet område som skall skyddas utan i många fall kan det vara viktigast atttillfartslederna dit blir spärrade. En faktor som i praktiken bör tUl-mätasavsevärd betydelse är omfattningen av de bullerstörningar som den aktuella trafikenför med sig. Visar det sig möjligt att aU-mänt få skotrarna bättre Ijuddämpade,bör sålunda förbudsbestämmelserna efter hand kunna tillämpas mindre strängt änom nuvarande bullernivå inte går att sänka. Ifråga om färd på is med snöskoter och andra terrängfordon anser de sakkunnigaatt några inskränkningar inte behövs med hänsyn till naturvårdsintresset. Desakkunniga tar också upp frågan huruvida okynneskörning med skoter irenbetesmarkerna, varigenom renarna blir störda och i vissa fall kan skadas,bör motivera lokala förbud mot snöskoterkörning. Frågan är enligt de sakkunnigasvår att riktigt bedöma.