prop · FV03132 · 1972-12-31 00:00:00 — Den skadade kan i sådana ärenden ofta få hjälp med besvarande avförfrågningar m. m. av sin fackförenmg om han behöver det. Kostnadema för intygoch dylikt bestrids av försäkringsinrättningen eller av allmänna medel och deifrågavarande myndigheterna är verksamma för att i erforderlig mån kompletterautredningen. Den enskilde behöver därför ej drabbas av några mera betydandekostnader i anledning av handläggningen. Vill han anlita juridiskt biträde harhan även i dessa fall möjlighet att vända sig till rättshjälpsmyndigheten medbegäran om allmän rättshjälp. Beträffande processen hos försäkringsdomstol ärfrågor om ersättning till part, vittne och sakkunnig numera reglerade i näraanslutning till 15 § FPL. Kostnaderna för utredning och bUräde finnerutredningen föranleda i huvudsak samma bedömanden som motsvarande frågor inomde områden där offentiigt biträde i vissa fall skall kunna förordnas. På gmndhärav framlägger utredningen inte något förslag tUl regel om ersättning förkostnad inom socialförsäkringsområdet. De kostnader, som kan uppkomma för den enskUde iskatteärenden, är i första hand kostnader för hjälp med självdeklaration. Hjälpav sådant slag har vid den föreslagna rättshjälpsreformen ansetts ej kunnainrymmas under rättshjälpen. Ärendenas mängd och koncentration tUl tiden harutgjort hinder. Avgifterna för den deklarationshjälp som i olika former stårtUl aUmänhetens förfogande är emellertid i allmänhet tämligen måttliga. Någonersättning av allmänna medel för dyUka kostnader kan ej gärna ifrågakomma. Ytterligare kostnader i skatteärenden kan uppkommavid kommunikation med taxeringsmyndigheten och i besvärsärenden. Bland dessakostnader kan i stort sett urskUjas tre slag: för utredning, för biträde ochför inställelse inför myndighet. InstäUelsekostnader i skatteärenden är numerareglerad genom 15 § FPL och frågan härom har därför ej längre aktualitet. För frågan huruvida enskilda skattskyldiga skaUkunna påräkna ersättning av allmänna medel för övriga kostnader är av betydelsei vad mån rättshjälp i dessa hänseenden kan lämnas enligt den föreslagna rättshjälpslagen.Enligt denna skall rättshjälp i princip utgå även i skatteärenden. Biträdeskall alltså även i sådana ärenden kunna förordnas av rättshjälpsmyndigheten;om den rätthjälpssökande ej själv eller genom någon, som i tjänsteställningeller i övrigt lämnar honom bistånd, kan tiUvarata sin rätt. Beträffandeutredningskostnader i dessa liksom andra förvaltningsärenden har utredningenförut föreslagit, att sådana kostnader skall ingå i rättshjälpsförmånema, närutredningen införskaffats av förordnat biträde, i vissa fall dock först eftersärskilt medgivande av rättshjälpsmyndigheten. Genom dessa föreslagna bestämmelser får frågan omkostnadsersättning anses lÖst för den kategori av skattskyldiga som kanerhålla rättshjälp kostnadsfritt eller mot ringa avgift. Den kvarståremellertid för övriga kategorier, varvid särskilt är att märka att rättshjälpenligt förslaget som regel inte får beviljas näringsidkare i fråga omangelägenhet som har samband med hans näringsverksamhet. Sistnämnda förhållandeberör en vidsträckt och i taxeringshänseende betydelsefull krets avskattskyldiga. Utom företagare inom handel och industri omfattar den t. ex.jordbrukare, skogsbrukare och fiskare. Det bör dock beaktas att dessayrkesgrupper i många fall kan räkna med viss hjälp i skatteärenden av sinaorganisationer. För skattskyldiga som på grund av inkomstensrelativa storlek eller på gmnd av verksamhetens art inte kan påräkna biståndinom rättshjälpsreformens ram bör däremot den nya lagstiftningen om skadeståndfå betydelse. Enligt denna skaU staten eller kommun vara skyldig ersätta bl. a.förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning, för vars fuUgörande staten eller kommunen svarar. Tydligtär att de skatteärenden, där frånvaron av kostnadsersättningsregler tett sigsärskUt besvärande, just är sådana där fel eller försummelse förekommit frånmyndigheternas sida. Utgående skadestånd måste antas komma att omfatta ävenkostnader som åsamkats vederbörande i ärendet. Vissa skäl kan emellertid tala för att påskatteområdet ersättning av allmänna medel borde kunna utgå även när direktafel eller försummelser inte kan läggas någon myndighet tUl last. Ett skäl ärredan beskattningens ekonomiska betydelse för den enskilde. Bedömandet av enskattefråga kan emellanåt vara så avgörande för hans ekonomi att han tvingaspåtaga sig kostnader som eljest knappast motsvarar hans vUlkor. Ett annat skälär skatteärendenas frekvens. Det torde väl inte finnas något annat område inomförvaltningen, med vUket den enskUde i så hög grad kommer i beröring. Enspecialreglering beträffande kostnadsersättnmg på enbart detta område behöverdärför inte te sig inkonsekvent. HärtUl kommer också såsom ett ytterligareskäl den komplicerade lagstiftningen. När de gällande bestämmelsema nått ensådan grad av svårtUlgänglighet för gemene man som är fallet kan konsekvensensynas fordra att den enskilde ej ställs utan ersättningsmöjlighet isituationer där det eljest kunde synas obUligt att han själv skaU stå sinakostnader. Av betydelse är slutligen även den omständigheten att kostnaderna iskatteärenden och i skatteprocess inte anses avdragsgilla vid taxering, engrundsats som synes upprätthåUas även när ett skatteärende har direkt sambandmed en förvärvskälla. Med hänsyn till dessa för skatteområdet speciellaförhållanden kan det ifrågasättas om inte viss möjlighet tUl kostnadsersättningborde införas för just detta område. Även om utredningen beträffande andraförvaltningsområden inte funnit tiUräckUga skäl för ett sådant bedömande harutredningen sålunda beträffande skatteområdet funnit sig böra övervägakostnadsersättningsregler och pröva hur dessa lämpligen skulle avvägas. TUl en början bör då konstateras att något anspråkpå ersättning ej kan grundas enbart på den omständigheten att en skattskyldig"får rätt" i en tvist med myndigheten. Av skäl som utredningentidigare anfört är det inte möjligt att i förvaltningsärenden betrakta den enskUdeoch det allmänna som två motstående parter i en process, där den tappanderegelmässigt har att ersätta den vinnande hans kostnader. Att införa enersättningsskyldighet av sådant generellt slag för det allmänna är enligt vårmening lika orealistiskt som att föreskriva att den skattskyldige, när han intefår bifall till sin talan, regelmässigt skulle bestrida myndighetens kostnaderi ärendet. Det får vidare anses uppenbart att någonkostnadsersättning inte skall ifrågakomma när den skattskyldige åsidosatt någonskyldighet i fråga om deklaration, bokföring eller anteckningar. Om exempelvisen skattskyldig på grund av vissa brister i bokföringen i förening med enstatistiskt lågt redovisad bmttovinst påförs taxering skönsmässigt men hansedan i en skalteprocess får skönstaxeringen nedsatt eller eventuelltundanröjd, bör kostnadsersättning likväl ej ifrågakomma. I frågor rörandevärderingar av olika slag kan även om någon formell brist inte ligger denskattskyldige till last någon kostnadsersättning ej heller lämpligenförekomma. Myndigheten måste här alltid hä vissa marginaler för sina bedömandenutan att fråga om kostnadsersättning skall uppkomma. Detsamma måste emellertidi allmänhet gälla även rättsliga bedömanden i frågor av svårlöst eller eljestkomplicerad karaktär. Av det sagda torde framgå att den kostnadsersättningsregel,som vi ansett kunna komma i fråga, skulle få utpräglad karaktär av undantagsbestämmelse.Den skulle avse fall där betydande kostnad åsamkats en skattskyldig undersådana förhållanden att det framstod såsom obUligt att han inte kunde få ersättnmghelt eller till någon del. De åsyftade fallen är sådana där någonanmärkning kan riktas mot myndighetens handlande. Det kan vara fråga omoriktig till- lämpningav gällande rätt men också om sakligt obefogade yrkanden eUer invändningar,ogmndade påståenden och alltför löst underbyggda antaganden, ofta innefattandevårdslöshet eller försummelse från myndighetens sida. Tydligt är att här åsyftade fall till stor del ärsådana, där skadestånd skulle ifrågakomma enligt den föreslagna lagstiftningenom stats och kommuns skadeståndsskyldighet. Innan någon praxis hunnit där utbildasig är det givetvis svårt att bedöma i vad mån denna nya lagstiftning ochsärskilt den diskretionära prövning beträffande till-lämpningen som skall kunnaske genom justitiekanslern kan komma att tiUgodose behovet avkostnadsersättning. EmeUertid får det antas att av de åsyftade fallenvissa måste falla utanför gränsen för skadestånd. Så får exempelvis antas varaförhållandet när ersättningsanspråket anknyts till en talan, vilken frånbörjan synts motiverad men som sedermera konstateras vara obefogad och därförnedläggs eller ogillas. Detsamma gäUer en talan som från myndighetens sidadrivs för erhållande av prejudikat. I en sådan process inträffar stundom att enskattskyldig nödgas ådraga sig betydande kostnad för att skydda ekonomiskaintressen. I intet av nu nämnda fall lär kunna påstås att myndigheten gjort sigskyldig till vårdslöshet eller försummelse. Det kan tvärtom anses ha varitmyndighetens skyldighet att driva saken. I dUektiven för utredningen anförs att, i varjefall till en början, kostnadsersättningsregler torde böra meddelas endastbeträffande sådana ärenden, i vilka det föreligger ett starkt framträdandebehov av möjlighet att tillerkänna enskild part ersättning för kostnader. Frågablir då om de fall, som det här rör sig om, kan anses bilda grund för ettstarkt framträdande behov av kostnadsersättningsregler på skatteområdet. Utredningen stannar slutligen för att i närvarandeläge ej föreslå några ersättningsregler på skatteområdet. Erfarenheten frånskatte-domstolama kan svårligen anses ge belägg för att man här kan tala om ettstarkt framträdande behov. För frågans bedömande är också av betydelse hurpraxis på skadeståndsområdet kommer att utveckla sig. Det finns i detta lägeanledning att awakta denna utveckling och att, åtminstone tills vidare, inteinföra några supplerande bestämmelser inom ett särskilt område av förvaltningen. Utredningen tar även upp frågan omkostnadsersättnmg i vissa faU när förvaltningsmyndighet kan ålägga part attersätta statsverket kostnad för utredning varom myndigheten själv beslutat.Detta är t. ex. fallet i ärenden enligt fastighetsbildningslagen, vilkenstadgar att fastighetsbildningsmyndigheten i vissa fall får anlita biträde avsakkunnig och besluta om ersättning tUl denne. Sådan ersättning, som förskotterasav allmänna medel, utgör förrättningskostnad och betalas efter förrättningensavslutande av sakägarna eller av någon eller några av dessa. 9 1972.1 saml Nr 132 Övervägandeskäl torde tala för att sådan kostnad för utredning som beslutats av myndighetskall kunna ersättas inom rätlshjälpssyslemet. Utredningen föreslår atl irätlshjälpslagen tas in en bestämmelse att utredningskostnad skall ersättasinte bara i de fallen då bilräde beslutat om utredning utan också i fall dåutredningen beslutats av myndighet. När det gäller utredningen ifastighetsbildningsärenden anför utredningen vidare att denna i princip skallombesörjas av fastighetsbildningsmyndigheten. Det är vidare förutsatt attmyndigheten skall bedriva en omfattande verksamhet för information ochrådgivning. Sålunda föreligger i regel inget behov av bilräde och någrautrednings-kostnader bör normalt inte uppkomma. De sammanträden med sakägarnasom kan förekomma skall i allmänhet hållas där den mark är belägen somfastighetsbildningen avser. Dessa förhållanden medför enligt utredningensuppfattning, att de kostnader som i förrättnings-instansen kan uppkomma för denenskilde sakägaren i allmänhet är begränsade. De skäl som kan åberopas tillstöd för en regel om kostnadsersättning i mer komplicerade fall kan inteheller anses vara av den styrka atl en sådan lösning bör tillgripas. Genomrättshjälpslagen och utredningens förslag till ändring häri beträffandeutredningskostnader torde vidare behovet av ersättningsregler förfastighetsbildnings-förrättningar ha minskat. Sedan fastighetsbildningsärendeti vissa fall övergått i rättegång kan ytterligare kostnader uppkomma. Den enskildekan dock i fastighetsbildningsmål få ersättning av annan sakägare för sinarättegångskostnader enligt en regel som motsvarar den allmänna regeln omrättegångskostnader i 18 kap. 1 § RB. I undantagsfall kan den enskUde även fåersättning när han vinner mål mot företrädare för allmänna intressen.Utredningen vill med hänsyn tiU det sagda inte föreslå införandet av någonallmän koslnadsersättningsre-gel för fastighetsbUdningsärenden. I fastighetsbildningsärende kan den enskUde förövrigt komma att få automatisk eller särskild nedsättning avförrättningskostnaderna. Utöver sådan nedsättning finns även vissa möjlighetertill statsbidrag. Utredningen anser sig sakna anledning att föreslå enutvidgning av de möjligheter till lättnader i ersättningsskyldigheten somföreligger enligt gällande bestämmelser. Utredningen konstaterar att kostnader som åsamkasnågon när han kallas att instäUa sig inför myndighet intar en visssärställning. Behov av ersättning i detta hänseende föreligger otvivelaktigt påalla förvaltningsområden där sådan inställelse kan förekomma. Även här harrättshjälpsreformen åstadkommit ett ändrat läge genom att ersättning förkostnad för inställelse inför myndighet ingår i rättshjälpsförmånema, närpersonUg inställelse har ålagts. Vidare gäller enligt FPL att enskUd part, sominställt sig tUl muntlig förhandling, får tUlerkännas ersättning av allmännamedel för kostnad för resa och uppehälle, om rättenfinner att han skäligen bör ersättas för sin inställelse. Härigenom är fråganom inslällelsekostnad reglerad såvitt angår de allmänna förvaltningsdomstolarnasamt länsrätt och skatterätt. Den kvarstår emellertid beträffande en del andramyndigheter. I ärenden enUgt PsykL och OmsorgsL kan förhör kommaatt äga rum inför olika nämnder men enligt utredningen uppkommer i allmänhetinte några inställelsekostnader för den omhändertagne. Närstående som för sådantalan kan däremot oftare ha sådan kostnad. Anledning synes enligt ulredningeninte finnas att för dessa fall införa någon genereU rätt för den enskilde atterhålla ersättning för dylika kostnader. I en del fall kan instUllelsekostnadenemellertid vara betungande och det kan då framstå som obUligt att ersätlning avallmänna medel inte skall kunna utgå. Utredningen föreslår därför att i PsykLoch OmsorgsL införs regler, som utgör paralleUer till 15 § FPL. Vad angår kostnaderna för inställelse tUl förhör iärenden enligt UtiämnL torde enligt utredningen anledning saknas att införa ersättningsreglersåvitt fråga är om inställelse inför polismyndigheten. Annorlunda är emellertidläget när fråga är om kostnaden för inställelse till förhör införlänsstyrelsen. I sådana fall kan den enskildes utgifter för inställelsen blimera betydande och utredningen föreslår för dessa förhörersättningsbestämmelser som även de motsvarar bestämmelsen i 15 § FPL. Även beträffande ärenden enligt UtlL talar enligtulredningen skälig-heten för att vissa ersättningsmöjligheter bör finnas.Förhörsmyndighetens ställningstagande i ersättningsfrågan torde böra bygga påen allmän skälighetsbedömning vid vUken hänsyn bör tas till bl. a.utiänningens ekonomiska förhållanden och längden av den tid utiänningen vislatsi riket. Utredningen föreslår att ersättning för inställelsekostnad efter sådanskälighetsbedömning skall kunna utgå till den enskilde i alla de fall i vilka förhörenligt UtiL kan förekomma. Några regler om ersätining för inställelsekostnadföreslås däremot inte för de övriga förvaltningsområden där offentligt biträdeskall kunna förordnas. Utredningen konstaterar att nykterhetsnämnd vid behovfår kalla den som är föremål för undersökning att personligen inställa sig hosnämnden eller särskilt utsett ombud för denna eller av nämnden anvisad läkare.Nykterhetsnämnd får också kalla person som förväntas kunna meddela upplysningi något till nämndens behandling hörande ärende att inställa sig hos nämndeneller särskilt utsett ombud för denna. I kallelse kan föreskrivas vite av högst50 kronor. Har kallelse delgivits minst före inställelsedagen ochuteblir den kallade utan anmält laga förfall, äger nämnden, dess ombud ellerden anvisade läkaren påkalla handräckning för att hämta honom. Blir han intesamma dag inställd genom hämtning, får nämnden i fall av tredska fälla honomtill vite som föreskrivits i kallelsen. hämtningoch vite avser inte person som kallats för att lämna upplysningar, om hanskall inställa sig på plats utanför den kommun där han bor eUer eljestuppehåller sig. Utredningen erinrar om bestämmelserna i kungörelsen(1969: 590) om ersättning vid förundersökning i brottmål. Enligt dennakungöielse kan den som hörs under förundersökning få ersättning av allmännamedel, varvid bestämmelserna om ersättning av allmänna medel lill vittnen harmotsvarande tillämpning. Ersättning utgår dock inte om skälig anledning tillmisstanke föreligger, att den hörde är skyldig till brottet eller har medverkattill det, eller om det i övrigt med hänsyn tUl den hördes förhållanden tillsaken inte är skäligt att ersättning utgår. Enligt utredningen talar i och för sig goda skälför alt möjlighet bör öppnas att ge ersättning för inställelsekostnader tillutomstående som efter kallelse infinner sig hos nykterhetsnämnden ellerföreträdare för denna för att lämna upplysningar i nykterhetsvårdsärende.Vederbörande har laglig skyldighet att inställa sig och det synes fögamotiverat att den som hörs i ett nykterhetsvårdsärende skall vara sämre ställdi ersättningshänseende än den som hörs vid en förundersökning i brottmål. Vadangår frågan om ersättning tiU alkoholmissbrukaren själv för motsvarandekostnad kan tanken på sådan ersättning knappast awisas med en hänvisning tUlatt den som är misstänkt för brott inte får ersättning för InstäUelsekostnadervid förundersökning i brottmål. Samlliga åtgärder enligt NvL har till syfteatt tillgodose ett vårdbehov och kan inte motiveras med annat än behovet attbereda alkoholmissbra-karen vård, även om vissa av åtgärderna faktiskt ocksåhar en allmänprevenliv effekt. Eftersom nykterhetsnämndens ingripanden såledeshelt går ut på att bereda den enskilde vård, kan det finnas anledning att ge enalkoholmissbmkare ersättning för kostnader för inställelse hos nämnden.Utredningen lägger emellertid inte fram något förslag om ersättning tUlalkoholmissbrukare eller tredje man. De kostnader och inkomstförluster föralkoholmissbmkare eller utomstående, som kan vara förenade med en inställelsehos nykterhetsnämnden eller företrädare för denna, torde enligt utredningen iaUmänhet vara obetydliga. I regel blir de resor som krävs för inställelsenkorta och den tid som går förlorad på grund av förhöret inle alltför lång.Nykterhetsnämnderna strävar efter att lägga förhören på sådana tider att denenskilde inte går miste om någon arbetsförtjänst. I många fall får förhörenformen av samtal i hemmet eUer andra informella kontakter som inte medför någrautgifter för de berörda. Inte heller för ärenden som polismyndighet,anstaltsstyrelse, anstalts-föreståndare eller handlägger enligtNvL föreslås några bestämmelser om ersättning av aUmänna medel förinställelsekostnad. Utredningen konstaterar att i ärende hos anstaltsstyrelse,anstaltsföre-ståndare eller uppstår inga inställelsekostnaderför alko- holmissbrukarenoch alt inte heller utomstående har någon skyldighet att infinna sig efterkallelse för alt lämna upplysningar. I fråga om BvL gäller att var och en som ärendetrör eller som antas kunna lämna upplysningar av betydelse kan höras och kallasatt inställa sig inför baranavårdsnämnden eller ombud för denna. Skall barnunder kallas, bör kaUelse med föreläggande att inställa barnet delgesföräldrarna eller annan som har barnet i sin vård. Om det erfordras förutredningen bör yttrande inhämtas av läkare eller annan sakkunnig. I vissaärenden kan eller skall läkarintyg angående den underårige anskaffas och isådant fall kan den underårige kallas till undersökning hos anvisad läkare. Ikallelse till förhör eller läkamndersökning kan föreskrivas vite av högst 100kronor. Om den kallade uteblir kan barnavårdsnämnden under vissaförutsättningar besluta att han skall hämtas genom polismyndighetens försorg.Inställs han inle genom hämtning, kan nämnden i fall av tredskautdöma förelagt vite. Bestämmelserna om vite och hämtning är emellertid intetillämpliga då den som skall höras upplysningsvis, kallats att inställa sig påplats utanför den kommun där han bor eller eljest uppehåller sig. Enligt utredningens uppfattning föreligger intenågot framträdande behov av att bygga ut BvL med ersättningsregler förinställelse inför barnavårdsnämnden eller företrädare för nämnden. Detta sammanhängerenligt ulredningen med att de resor som krävs för parts eller utomståendeinställelse till förhör hos barnavårdsnämnden eller företrädare för denna iallmänhet blir korta och att den tid som går förlorad genom förhören inteheller torde vara alltför lång. Härtill kommer att barnavårdsnämnderna strävarefter att lägga förhören på sådana tider att de berörda inte drabbas av någrainkomstförluster. I många faU får förhören form av samtal i hemmet eller andrainformella kontakter som inte medför några utgifter för den som ärendet rör.Utredningen erinrar också om att part som har rättshjälp enligt rättshjälpslagenkan få ersättning för bl. a. resa, om han har ålagts att inställa sig införförvaltningsmyndighet. Inte heller för övriga ärenden enligt BvL anserutredningen att det föreligger något behov av bestämmelser om ersättning avallmänna medel för inställelsekostnad. Detsamma gäller ärenden enligt stadgan(1960: 728) för ungdomsvårdsskolorna. Remissinstanserna ansluter sig i allmänhet tiUutredningens principiella ståndpunktstagande att en allmän regel omkostnadsersättning inom förvaltningsområdet inte bör införas. Denna uppfattningframförs av bl. a. hovrätten för , ,, , psykiatriska nämnden, kammarrätten i ,, , länsstyrelserna i Värm- lands, , och Norrbotiens län samtStockholms läns landstings rättshjälpsanstalt. Till de mer tveksamma hörkammar-rätlen i , JO, och i . TCO uttalarsig däremot för en generell regel om kostnadsersättning. Vissa remissinstanserframför förslag om speciella kostnadsersättningsregler i skatteärenden. I någraremissyttranden täts även upp frågan om särskilda kostnadsersättningsregler isocialförsäkringsärenden m. m. Kammarrätten i , som alltsådelar utredningens allmänna synsätt, har den uppfattningen att kostnaderna iförvaltningsärenden normalt inte skall behöva bli särskilt betungande och iprincip komma att drabba alla medborgare någorlunda jämnt på grund av denallmänna utrednings- och vägledningsskyldighet som åvilar myndighetema. Om denenskilde likväl behöver hjälp, bör enligt kammarrätten den beslutaderättshjälpslagen medföra att kostnaden för biträde inte blir orimligtbetungande för honom. Dessulom kan enligt kammarrätten, tack vareskadeståndslagens nya regler om det allmännas skadeståndsskyldighet, stötande konsekvenserundvikas i de sällsynta fall då behovet av biträde eller särskild utredningfrån enskUd parts sida föranlelts av att myndighet eftersatt sin utrednings-eller vägledningsskyldighet. Även kammarrätten i delarutredningens uppfattning att behovet av kostnadsregler för förvaltningsärendenväsentligt reducerats genom rättshjälpsrefovmen och lagstiftningen omskadestånd. Det föreligger dock enligt kammarrätten beträffandekostnadsersättning alltjämt behov av rättshjälp utöver vad som kan erbjudasenligt rä.ts-hjälpslagen. Även om principiellt inte något är att invända motden av utredningen fastlagda grundregeln att den enskilde i första hand självhar att stå för sina kostnader måste dock avsteg göras från regeln. Enutbyggnad av rättshjälpen inom detta område på sätt föreslagits tillgodoser iviss utsträckning de berättigade krav kammarrätten finner kunna ställas men detkan ifrågasättas om de föreslagna ersättningsreglerna i tUlräckUggrad tar hänsyn till den enskildes intresse.