prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Inomdetta kan två huvudgrupper av regler urskiljas: de som gäller s. k.inomobligatoriskt skadestånd, dvs. regler om ersättning för skador uppkomna ikontraktsförhållanden, och de som avser skador utanför kontraktsförhållandeneller regler om s.k. utomobligatoriskt skadestånd. I detta sammanhang är detfrämst de sistnämnda reglerna som är av intresse. Den svenska rättens regler om utomobUgatoriskt skadeståndhar i bara begränsad omfattning utformats i skriven lag. Vissagrundläggande bestämmelser av allmän natur om skadestånd med anledning avbrott finns i 6 kap. SL. Där föreskrivs skyldighet för den som har begått brottatt ersätta den skada som har uppkommit genom brottet. Vidare innehåUerkapitlet regler om verkan av den skadelidandes medvåUande, om vad som ärersättningsgiU personskada, om skyldighet vid vissa brott mot den personligaintegriteten att utge ersättning för lidande, om efterlevandes rätt tillskadestånd när någon har blivit dödad, om solidariskt ansvar för fleraskadevållare samt om skadeståndsskyldighet för barn och sinnessjukaeller med dem jämstäUda personer och för deras värdnadshavare. Vid sidan avdessa allmänna bestämmelser finns skadeståndsrättslig speciallagstiftning påsärskilda områden, främst inom kommunikationsväsendet och energiförsörjningen,på miljöskyddsområdet och inom immaterial-rätten, Maj:ts proposition nr 5 år1972 I övrigt har den utomobligatoriska skadeståndsrättensregelsystem utbildats i rättstillämpningen. Knappast på något annat områdeinom civilrätten har de rättstiUämpande organens verksamhet haft så storbetydelse för rättsutvecklingen. Domstolarna har i avsaknad av skriven laghaft att självständigt ta ställning till åtskilliga frågor av stor principiellbetydelse, såsom förutsättningarna för inträde av skadeståndsansvar utanförtillämpningsområdet för 6 kap. SL, vad som skall utgöra ersättningsgiU skada,kravet på orsakssammanhang mellan skadegörande handling och uppkommen skada,skadeståndets fördelning mellan flera ansvariga, avgränsning av tillämpningsområdetför reglerna om utomobligatoriskt skadeståndsansvar mot området förkontraktsrättens ersättningsregler osv. Rättsutvecklingen under detta århundrade präglas i stortsett av återhållsamhet från domstolarnas sida, när det gällt att bryta medhävdvunna grundsatser. De aktsamhetsnormer som har lagts till grund förculpabedöm-ningen, dvs. bedömningen av vad som skall anses utgöra ett vållandesom utlöser skadeståndsansvar enligt culparegeln, har visserligen förändrats ien riktning som har medfört att skadeståndsansvaret på många verksamhetsområdenhar skärpts man har ibland t. o. m. talat om att domstolarna fingerat culpa isituationer, där enligt gängse värderingar kraven på normal aktsamhet inte kananses eftersatta. Men den principiella utgångspunkten har varit, attskadeståndsansvar utan stöd av skriven lag förutsätter att denskadeståndsskyldige själv har handlat »culpöst», dvs. uppsåtligen eller avvårdslöshet. Man har visserligen nått fram tUl en regel om ansvarighet förannans vållande med stöd av ett resonemang som går ut på att en arbetsgivareskall s. a. s. identifieras med vissa av sina anställda och därför svara förskador som dessa vållar. Denna grundsats om s. k. principalansvar hardomstolarna emellertid ansett tillämplig endast när skadevållaren har tUlhörtdrifts- eller arbetsledningen eller har kunnat jämställas med sådan personalmed hänsyn till att från risksynpunkt särskilt ansvarsfulla uppgifter haranförtrotts honom. Skadeståndsansvar helt oberoende av vållande rentobjektivt ansvar har i rättstillämpningen statuerats huvudsakligen i vissasärpräglade fall på grannelagsrättens område, bl. a. vid omfattande grävnings-eller sprängningsarbeten, och vid vissa särskilt riskfyllda militärövningar. Iövrigt har domstolarna hållit fast vid culpaprincipen, och någon sådan allmängrundsats om objektivt ansvar vid farlig verksamhet som har vunnit insteg ivissa utländska rättssystem gäller inte hos oss. Också i ett annat betydelsefullt hänseende intar svenskrätt traditionellt en restriktiv hållning. Den allmänna regeln om ansvar föreget vållande anses hos oss i princip ha giltighet endast vid de s. k.integritetskränkningarna, dvs. skada på person eller sak. Vid sådana skadefallutgår visserligen ersättning också för den förmögenhetsskada (förloradarbetsinkomst, utebli- Kungl.Maj:ts proposition nr 1972 77 venvinst o.d.) som utgör en direkt följd av person- eller sakskadan, men förförmögenhetsförlust som någon tillfogas utan att förlusten slår i samband medskada på person eller sak t. ex. genom bojkott eller genom att denskadelidande förmåtts att vidta förlustbringande dispositioner av sinförmögenhet (här kallad »ren förmögenhetsskada») eller hindrats i sinförvaltning av denna etc. utgår i princip inte ersättning annat än när denskadegörande handlingen utgör brott, t. ex. bedrägeri. Culparegelnstillämpning i fråga om skador uppkomna i verksamhet som bedrivs av det allmänna staten eller kommun är oomstridd såvitt gäller verksamhet som kanjämställas med enskild. Inom området för sådan verksamhet tillämpas också degrundsatser om principalansvar som jag har berört. Det finns däremot baraett fåtal exempel på att det allmänna har ålagts skadeståndsansvar medtillämpning av grundsatser om principalansvar inom området för offentligmyndighetsutövning. Alla dessa fall avser person- eller sakskada, och detråder delade meningar om hur vittgående slutsatser som kan dras av dessaavgöranden. Men det föreligger enighet om att det allmänna enUgt svensk rätt ivarje fall inte bär något ansvar för annan ekonomisk skada än person- ellersakskada s, k, allmän förmögenhetsskada när sådan skada uppkommer genomfel eller försummelse vid den offentliga myndighetsutövningen, t, ex. genomett oriktigt avgörande av en myndighet eller av en enskild tjänsteman, ochdetta oavsett om den skadevållande handlingen är straffbar eller inte. Den utveckling avskadeståndsrätten genom domstolarnas rättstillämpning som i all korthet harskildrats bör ses mot bakgrunden av den snabba utveckling som vi under dettaårhundrade har fått bevittna på de tekniska, ekonomiska och sociala områdena.Det krävs inga närmare belägg för påslåendet, att välståndsutvecklingen och denstrukturomvandling som samhället undergått har skapat ändrade betingelser ocksåför den skadeståndsrättsliga regleringen. Det räcker att peka på några av deviktigaste faktorer som har bidragit till att helt förändra bilden, när detgäller arten och omfattningen av de skaderisker som är förenade med mänskligverksamhet på olika områden: ökad industrialisering parad med en fortgåendeautomation, teknisk omdaning och rationalisering av den industriella verksamheten,ökad befolkningskoncentration till de högt industrialiserade tätorterna, snabbexpansion av den offentliga verksamheten. Ett annat, lika påfallande sombetydelsefuUt drag i utveckUngen utgör den kraftiga expansionen ocheffektiviseringen av både den offentliga och den privata försäkringsverksamheten.Det är tydligt, att alla dessa omständigheter i hög grad måste inverka intebara på utformningen av det skadeståndsrättsliga regelsystemet utan över huvudtaget på varje ställningstagande till frågan, enligt vilket eller vilka systemoch efter vilka normer gottgörelse skall beredas för de skador som inträffar isamhället. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Det är mot denna bakgrund naturligt, att frågan om enreformering av skadeståndsrätten kom att inta en framträdande plats påprogrammet, när det nordiska lagstiftningssamarbetet återupptogs efter andravärldskrigets slut. Den förberedande principutredning, som enligt beslut år1946 av de nordiska ländernas justitieministrar utfördes under 1940-taletssista år och som resulterade betänkanden med riktlinjer förreformarbetet, utmynnade i en rekommendation om en genomgripande reformeringav den utomobligatoriska skadeståndsrätten med sikte på att åstadkomma en allmännordisk skadeståndslag. De reformplaner som skisserades i utredningarna varinte bara omfattande i den meningen att de berörde praktiskt taget alla områdenav den utomobligatoriska skadeståndsrätten. De öppnade också i sakligthänseende vittsyftande och intresseväckande perspektiv, särskilt i den form somde presenterades av den svenske utredningsmannen, numera professorn em. IvarStrahl. Av speciellt intresse var de av Strahl framförda tankarna, attskadeslåndsrätten i stor utsträckning skulle ersättas med försäkring i eneller annan form, åtminstone i fråga om personskador. Dessa idéer har iväsentlig mån inverkat på de senaste årens skadeståndsrättsliga diskussion ochhar också satt spår i det reformarbete som har bedrivits i . Utredningsmännen bakom principbetänkanden varklart medvetna om att stora svårigheter måste övervinnas, innan tanken på enallmän nordisk skadeståndslag kunde förverkligas. Enligt utredningsmännen kundeen så omfattande reform inte genomföras i ett sammanhang. De rekommenderadedärför, att arbetet till en början skulle bedrivas i etapper och att man förstskulle inrikta sig på partieUa reformer på de områden där reformbehovetframstod som mest angeläget. Denna principiella uppläggning har i stort settföljts. Som har framgått av den redogörelse jag lämnat i detföregående har sålunda efter utredningar i nordiskt samarbete lagts framförslag till ny bilansvarighets- och trafikförsäkringslagstiftning,lagstiftning om skadestånd i offentlig verksamhet, ändrade regler omförsäkringsgivares regressrätt, lag med vissa bestämmelser om skadestånd, innefattandenya regler om barns och föräldrars skadeståndsansvar samt avsedd att ersätta 6kap. SL, och slutligen lag med vissa betämmelser om arbetsvares ocharbetstagares skadeståndsansvar. I stort sett motsvarande förslag har lagtsfram i våra nordiska grannländer. I och har på grundval avföreliggande förslag genomförts ny lagstiftning om ersättning för skada i följdav bruket av motorfordon. I har en »lov om skadeserstatningi visse forhold» trätt i kraft, vilken innehåller regler om barns och föräldrarsskadeståndsskyldighet, om arbetsgivares principalansvar, om det allmännasskadeståndsansvar och om arbetstagares skadeståndsansvar. Maj:ts proposition nr 1972 79 rigt har utredningsförslagen ännu inte föranlettlagstiftning i något av länderna. Reformarbetet fortsätter emellertid enligt ihuvudsak de riktlinjer som angavs av de delegerade för nordisktlagsamarbete. Den nu sittande svenska skadeståndskommittén utreder sålunda isamverkan med motsvarande kommittéer i , och frågor omersättning för framtida förlust av arbetsinkomst och om ersättning för förlustav försörjare. Detframtida reformarbetet på skadeersättningsområdet måste ses mot bakgrunden aven samhällsutveckling som väsentligt förändratbetingelserna för detta arbete. Skadeståndets betydelse när det gäller attbereda ersättning för de skador som uppkommer i samhället har förändrats ochförskjutits. Särskilt på personskadornas område har andra ersättningsformerkommit att spela en alltmer central roll. Jag har pekat på den expansionsom det offentliga och enskilda försäkringsväsendet har undergått. Densuccessiva utbyggnaden av vårt socialförsäkringssystem har medfört, attflertalet personskador blir till stor del ekonomiskt täckta inom ramen för denallmänna försäkringen och yrkesskadeförsäkringen. I allt större omfattningbereder olika former av enskilda försäkringar, inte minst av typengruppförsäkringar, ett kompletterande skydd. Socialförsäkringen saknar heltregressrätt mot den som enligt skadeståndsrättsliga regler skulle kunna görasansvarig för skadan. De privata försäkringar det här gäller har i storutsträckning karaktär av s. k. summa-försäkring och någon regressrätt mot denskadeståndsskyldige kommer då inte i fråga. Vid övriga former av ensldldpersonförsäkring innehåller försäkringsavtalen regelmässigt regressvillkor somsnävt begränsar försäkringsgivarnas möjligheter att återkräva försäkringsersättningenligt skadeståndsrättsUga regler. Påegendomsskadomas område finns visserligen inte någon motsvarighet tillsocialförsäkringssystemet och skadeståndsrätten spelar därför här en merframträdande roll. Men också på detta område har en betydelsefull utvecklingskett inom det enskilda försäkringsväsendet. Nya skadeförsäkringsformer hartillskapats, även om möjligheterna att genom objektsförsäkring få skydd annatän mot vissa specifika skaderisker, såsom brand, stöld, vattenskada,trafikskada, maskinskada o. d,, är begränsade. Väsentligare äremellertid, att skadeförsäkringar vinner en stadigt ökad utbredning blandallmänheten. I takt med denna utveckling förlorar skadeståndsrätten i avsevärdmån sin betydelse, eftersom också vid skadeförsäkring regressvillkoren iförsäkringsavtalen ofta begränsar återkravs-möjligheterna och i övrigtregressrätt mot ensldlda utövas i ringa omfattning. Men ocksåi fall då skadeståndsreglerna formellt träder i tillämpning för att helt ellerdelvis bereda gottgörelse för en liden skada, blir det allt oftare i praktikenfråga om en försäkringsmässig reglering. Maj:ts proposition nr 5 år1972 ner fortlöpande allt större utbredning, främst inomnärings- och yrkeslivet men också i rent privata förhållanden. Härtill kommer,att lagstiftaren på vissa områden har föreskrivit obligatoriskförsäkringsplikt. Utvecklingen har gått därhän, att det torde varabetydligt vanligare att skadestånd för person- eller sakskada utgår ur enansvarsförsäkring än att det betalas av den skadeståndsskyldige själv meddennes egna medel. Försäkringssummorna i både frivillig och obligatoriskansvarsförsäkring är så höga, att det hör till undantagen att tillgängligförsäkringsersättning inte förslår till full täckning av den lidna skadan, Gottgörelse för skador utgår således från fleraskilda källor enligt ett mångskiftande system med åtskilliga komponenter,karakteriserat av ett komplicerat samspel mellan skadestånd och olika former avoffentlig och privat försäkring. Men vår kunskap om hur detta system fungerarär bristfällig och fragmentarisk. Vi saknar underlag för att i precisa termereller siffror uttrycka, vilken ekonomisk roll skadestånd resp. försäkring iskilda former spelar eller på vilket sätt de olika regelsystemen inverkar påvarandra. Därmed saknar vi i väsentlig mån också möjligheter att göra säkraförutsägelser om verkningarna av den ena eller andra förändringen i regelsystemen. Den utveckling som jag har skildrat i det föregående harinverkat också på frågan om skadeståndets förebyggande effekt. Bara för någradecennier sedan var det en allmänt utbredd uppfattning, att risken att drabbasav ett ekonomiskt ansvar för följderna av ett vårdslöst handlande skulle vara denkanske viktigaste av de drivkrafter som förmår medborgarna att iaktta deaktsamhetsnormer på vilka culparegeln vilar. Denna föreställning inrymmersträngt taget två element. Tanken är dels att vetskapen om att ett vissthandlingssätt medför ersättningsskyldighet, om det leder till att annan liderskada, i det enskilda fallet avhåller individen från att handla i strid med denskadeståndsrättsUga handlingsnormen. Dels går resonemanget ut på attskadeståndsreglerna verkar allmänt moralbildande och såhmda bidrar till att isamhället utbildas ett system av handlingsnormer som medborgarna iakttarautomatiskt och oreflekterat. Det finns anledning att ifrågasätta bärkraften idessa teser. Vid de grövsta fallen av överträdelser, dvs. fall dä någonuppsåtligen tillfogar annan skada, är det fråga om straffbara handlingar. Härspelar med all säkerhet straffbuden en långt viktigare roll förmoralbildningen än skadeståndsreglerna. Såvitt gäller personskada är det intesannolikt, att risken av ett skadeståndsansvar i det enskilda fallet har någonpreventiv effekt, som gör sig gällande vid sidan av straffhotet. Däremot kandet inte uteslutas, att skadeståndsreglerna har en sådan effekt, när det gälleratt avhålla från uppsåtlig skadegörelse på annans egendom. Men med allsannolikhet är det också här andra förhållanden som utgör den väsentligagrunden till att medborgarna avhåller sig från handlingar av detta slag. Majtts proposition nr 1972 81 Frågan om skadeståndets preventiva effekt är svårare attbedöma, när det gäller den del av culparegeln som tar sikte på icke uppsåtUgamen vårdslösa eller försumliga beteenden. Starka skäl talar dock för, attföreställningen om skadeståndsreglernas moralbildande och preventiva funktionär överdriven också för dessa fall. Den utveckUng på ansvarsförsäkringensområde som skildrats i det föregående har medfört, att det personligaskadeståndsansvaret för den som av vårdslöshet har vållat en skada inte aUsgörs gällande i samma omfattning som . Men det finns knappast belägg föratt denna utveckling lett tiU att människors aktsamhet allmänt sett harslappnat. Ett belysande exempel må anföras. Ett relativt stort antal skadorinträffar i yrkesUvet som en följd av försummelser av arbetsgivare ellerarbetstagare. Först genomfördes den ordning enligt vUkenarbetstagares personliga skadeståndsansvar mot utomstående automatiskt omfattasav arbetsgivarens ansvarsförsäkring. Denna ordning innebär, att den enskildearbetstagaren numera är praktiskt taget helt fredad från risken att personligendrabbas av skadeståndsansvar mot tredje man vid vållande i tjänsten. Ipraktiken utövar nämligen ansvarsförsäkringsbolagen regressrätt mot enskadevållande arbetstagare bara när denne har vållat skadan uppsåtUgen eller iberusat tillstånd. Trots detta har det veterligen inte från något håll gjortsgällande, att antalet faU då en anställd genom vållande i sin tjänst orsakarutomstående skada har ökat . Mycket tyder på atttendensen i åtskiUiga företag är den motsatta. Det finns anledning tro, att det är helt andra faktorer änrisken av ett skadeståndsansvar som spelar den avgörande rollen när det gälleratt avhålla medborgarna från att överskrida gränserna för det tiUåtna. Det ärsannolikt att uppfostran och utiiildning, vidgad upplysning ochopinions-bUdning genom massmedia är av vida större betydelse som preventiva instrumentän de skadeståndsrättsliga reglerna. Även dessa bedömningar vilar emellertid på osäker nind.För att kunna rätt värdera i vad mån skadeståndsrätten fyller en avskräckandeoch moral-bUdande funktion och hur den i det avseendet förhåUer sig tUl andraföreteelser med liknande verkningar, krävs en ingående kunskap om en rad ännuokända förhållanden av psykologisk och sociologisk art. En sådan kunskap kanvinnas endast med hjälp av vetenskapUga undersökningsmetoder. Några sådanaundersökningar av betydelse har emellertid inte gjorts hos oss. Det är i medvetande om vår bristande kunskap i de frågorsom jag nu har berört som de nordiska ländemas regeringar på Nordiska rådetsinitiativ har låtit göra en samnordisk utredning rörande möjligheternaatt genomföra en rättssociologisk undersökning om försäkrings inverkan påskadeståndsrätten. Detta utredningsarbete visar att brett upplagda rättssociologiskaundersökningar av detta slag skulle kunna bli av betydelse för det fortsattareformarbetet. Det är enligt min mening önskvärt att sådana 6 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr ö år1972 undersökningar i någon form kommer tUl stånd. Rättssociologiska undersökningar av detta slag äremellertid dyrbara och tidskrävande projekt. Tillförlitligaundersökningsresultat som kan läggas till grund för mer bestämda slutsatser omhur skadeersättiungsproblemen slutgiltigt bör lösas kommer att föreligga förstom åtskilliga år. Man kan då fråga sig om det nu är rätta tiden att gripa sigan med ett omfattande skadeståndsrättsUgt lagstiftningsarbete och om interättssociologiska undersökningar bör genomföras innan mer gesnomgripandereformer aktualiseras. Det är emellertid inte tänkbart att införa ett totaltreformstopp. De snabba tekniska, sociala och ekonomiska förändringar samhälletundergår gör det nödvändigt att kontinuerligt anpassa de skadeståndsrättsligareglerna till nya förhållanden. Det skulle inte heller vara riktigt att nuavbryta ett mångårigt reformarbete som har avsatt betydelsefulla resultat iform av ett flertal konstruktiva reformförslag. Många av dessa förslag svararmot aUmänt erkända reformbehov. Till största delen rör det sig inte heller omradikala nydaningar utan endast om reformer på det beståendes grund. mål syftar till väsentliga fall för stora grupper av visa tiU den redogörelse har emellertid också framförts kravpå betydligt mer långtgående reformer på skadeersättningsområdet. förbättringar av det ekonomiska skyddet vid skadeskadelidande.Jag inskränker mig här till att hän-som jag har lämnat (avsnitt 1.3. )för en mångfald riksdagsmotioner och framstäUningar tiU Kungl. Maj :t om åtgärderi denna riktning, t. ex. i fråga om ersättning för skador genom brott, skador iyrkeslivet, skador orsakade av djur, skador genom felaktig medicinsk behandlingosv. Ett tiUgodoseende av dessa önskemål skulle förutsätta en delvis radikalomdaning av det skadeståndsrättsliga regelsystemet. Gemensamt för flertalet ayde uppslag och krav som har förts fram är att de syftar till en vidsträckttillämpning av s. k. objektivt skadeståndsansvar, dvs. ansvar oberoende ayvållande. I den allmänna debatten skymtar emellertid också krav på olika typerav obligatoriska försäkringsanordningar, mestadels i ansvarsförsäkringens form. ÅtskUliga av dessa önskemål är i och för sig socialtvälmotiverade. Det skulle inte heller vara försvarligt att ställa sig avvisandetill dessa önskemål uteslutande med hänvisning tUl att vi saknar etträttssociologiskt undersökningsmaterial som skulle sätta oss bättre i stånd attbedöma vilken eller vilka metoder som bör väljas för att lösaersättningsprohlemen. Jag ser det som både naturligt och nödvändigt att dessareformkrav tas upp tiU en samlad bedömning i samband med att statsmakterna tarställning till de utredningsförslag på skadeståndsområdet som är föremål förKungl. Det år emellertid enligt min mening långt ifrån självklartatt alla de krav på förbättrat ekonomiskt skydd vid skadefall som sålunda haraktualiserats bör i första hand eller ens till någon del lösas genom skadeståndsrättsliga Maj:ts proposition nr 1972 83 reformer, som innebär en utbyggnad och en konsolidering avskadestånds-rätten. Utvecklingen under ger en klaranvisning om att vid sidan av skadeståndsrätten finns andra metoder att lösaskadeersättningsproblemen, metoder som har mera direkt anknytning tiU detallmänna eller enskilda försäkringsväsendet eUer som förutsätter direktaingripanden från det allmännas sida med stödåtgärder inom den socialavälfärdspolitikens ram. Ett ställningstagande till de aktuella reformkravenförutsätter därför en prövning och värdering av olika tänkbara metoder atttillgodose dessa krav. En sådan prövning måste ske med utgångspunkt i enpreciserad rättspoli-tisk målsättning för våra ansträngningar att förebyggaskador och att skapa trygghet mot de ekonomiska följderna av skadefall. Strävanbör vara att nå fram till vissa allmänna riktlinjer för reformarbetet på dettaområde, grundade på en analys av de existerande ersättningssystemens ekonomiskaoch sociala verkningar. Bristema i vår kunskap om hur den nuvarande ordningenfaktiskt fungerar sätter givetris gränser för möjligheterna att nu drabestämda slutsatser om hur metodproblemen bör lösas. I åtskilUga hänseendenmåste vägen lämnas öppen för olika lösningar. Man får räkna med att åtminstonedelvis nöja sig med provisorier som det kan visa sig nödvändigtatt avlösa med anordningar av annat slag. Det är därtör inte lämpUgt att nuslutgiltigt lägga fast riktlinjema för ett långsiktigt reformprogram. Men detär enligt min mening önskvärt och även fullt möjUgt att på grundval av deterfarenhetsmaterial som är tillgängligt föra en diskussion om grundläggandeprincipfrågor och att därigenom få underlag för vissa slutsatser om vUkeninriktning man bör ge reformarbetet .