prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Om enarbetstagare genom försummelse i tjänsten föranleder, att arbetsgivaren inteuppfyller sina förpliktelser enligt ett avtal som han har ingått med t. ex. enkund,, blir arbetsgivaren enUgt gällande grundsatser om (oinskränkt) principalansvari kontraktsförhållanden normalt ansvarig för skadan, även när denna harkaraktären av ren förmögenhetsskada. Han kan då i regel med stöd avtjänsteavtalet med arbetstagaren rikta regressanspråk mot denne. Kungl Majtts proposition nr 1972 413 ovisst är huruvida arbetstagaren i ett sådant fall självkan bli direkt ansvarig för skadan mot tredje man. Det kan dock inteuteslutas, att under vissa omständigheter kontraktsrelationen mellanarbetsgivaren och tredje man har en sådan biverkan, att arbetstagaren på grundav sin ställning som företrädare för arbetsgivaren drabbas av ett sådantansvar. En tredje situation, då arbetstagaren kan ådra sig ansvarighet för renförmögenhetsskada mot tredje man eller mot sin egen arbetsgivare, inträder närarbetstagaren i sin tjänst har gjort sig skyldig till brottsligt förfarande. har i sitt förslag utgått från, attde föreslagna reglerna om begränsning av arbetstagares skadeståndsansvar iprincip skall vara tillämpliga också i dessa fall. Några remissinstanser haremellertid satt i fråga om reglerna bör gälla undantagslöst i fråga omarbetstagares ansvarighet för ren förmögenhetsskada. Vad först angår arbetstagare i ensldld tjänst vill jag föregen del ansluta mig till kommitténs uppfattning. De två förstnämnda av de tretypsituationer som jag har berört bör principiellt bedömas på samma sätt somnär arbetstagaren har vållat person- eller sakskada. När det gäller de fall dåarbetstagaren har vållat ren förmögenhetsskada genom brott lär det ofta rörasig om så klandervärda förfaranden, t. ex. bedrägeri, att en jämkning ipraktiken är utesluten redan på denna grund om nu arbetstagarens handlandeöver huvud taget anses ha skett i tjänsten. Men det kan också tänkassituationer, då omständigheterna är ömmande och en jämkning är i hög gradpåkallad. Om t. ex. en tjänsteman i ett företag av vårdslöshet har medverkat iett gäldenärsbrott, för vilket företagets högsta ledning i första hand skallsvara, exempelvis bokföringsbrott eller vårdslöshet mot borgenärer, kan detbli fråga om att ålägga honom skadestånd till avsevärda belopp, som inte står inågon som helst proportion till hans försummelser. Det är lika angeläget att enjämkningsmöj Ughet finns i sådana faU som att skadeståndet kan sättas ned nären arbetstagare har vållat omfattande egendomsskada genom straffbar oaktsamhet,t. ex. allmänfarUg vårdslöshet. Frågan om jämkning av arbetstagares ansvarighet för renförmögenhetsskada får sin största betydelse för befattningshavare i allmäntjänst. Detta sammanhänger med att de offentUga funktionärernas verksamhet itvå hänseenden företer särdrag i jämförelse med enskild verksamhet. De anstäUdai allmän tjänst fattar i stor omfattning beslut med rättsUg verkan och avekonomisk betydelse för ensldlda och de löper ofta risken att genom ocksåobetydliga fel eUer försummelser i sin tjänsteutövning orsaka stora ekonomiskaförluster för enskUda medborgare. (jäUande regler om straffrättsligt ansvarför tjänstemännens fel och försummelser i tjänsten medför, att enbefattningshavare, som på detta sätt har vållat ren förmögenhetsskada, kanådömas ansvar för tjänstefel, vilket i sin tur leder till att Majtts proposition nr 5 år1972 han kan bli ersättningsskyldig enligt grundsatserna omskadeståndsansvar för ren förmögenhetsskada som orsakas genom brott. I dettaavseende intar de anställda i allmän tjänst en markant särställning. Även om man kan vänta sig, att ämbetsansvarskommitténsförslag och fortsatta arbete leder till att ämbetsansvar kommer attinträda i mindre omfattning än f. n., lär det inte komma att avskaffas helt.Frågan om ersättningsskyldighet för ren förmögenhetsskada förblir därför underalla förhållanden ett speciellt problem för de offentliga funktionärerna.Dessutom måste en reglering av frågan om skadeståndsansvaret för de anställda iallmän tjänst tills vidare utgå från vad som gäller f. n. Från arbetstagarnas synpunkt är det uppenbarUgen av storbetydelse, att de skyddas mot skadeståndsansvar också i hithörande fall, i aUsynnerhet som det under olyckliga omständigheter kan bli fråga om mycket omfattandeskadeverkningar. Det är inte heller i fråga om behovet av en jämkningsmöjligheti dessa fall som det har rått tveksamhet under utredningsarbetet och blandremissinstanserna. Bortsett från att skadeståndskommittén har åberopat svenskrättstradition som ett hinder mot att ens analogiskt tillämpa de föreslagnajämkningsreglerna för arbetstagare, när det gäller enskild tjänstemansansvarighet mot tredje man för ren förmögenhetsskada, torde det närmast havarit omsorgen om de skadelidande som har föranlett en reservant i kommitténangående det allmännas skadeståndsansvar och vissa remissinstanser att föreslåen uttrycklig begränsning av tillämpningsområdet för kommittéförslagetsjämkningsregler. Denna fråga har jag redan behandlat för person- ochsakskadornas vidkommande, och jag har därvid kommit till slutsatsen, att detinom det området inte finns anledning att behandla anställda i allmän tjänstenligt mindre gynnsamma regler än arbetstagare i ensldld tjänst. Problemet ställersig emellertid annorlunda, när det gäUer ren förmögenhetsskada. De regler imitt förslag tiU lagstiftning om skadestånd i offentlig verksamhet som syftartill att på olika sätt begränsa det allmännas skadeståndsansvar» så att dettahåUs inom rimUga gränser (avsnitt 2.3.6. ), torde få större praktisk betydelse,när det gäUer ren förmögenhetsskada. Jag tänker här i första hand på den s. k.standardregeln och på bestämmelsen om att den skadeUdandes rätt till ersättningi princip är beroende av att han har uttömt de medel som står honom tiU budsatt undvika eller begränsa skadan genom att föra talan om rättelse (den s.k.passivitetsregeln). Vidare bör erinras om regeln om vissa inskränkningar irätten att få ersättning för ren förmögenhetsskada vid intrång inäringsverksamhet. Jag anser mig kunna utgå från att det råder ett sådantsamband mellan det straffrättsliga ämbetsansvaret och de enskildatjänstemännens skyldighet att ersätta ren förmögenhetsskada, att detta skadeståndsansvarbortfaller i samma mån som tjänstefelen avkriminaliseras. Maj:ts proposition nr 1972 415 avkriminalisering lär komma att medföra frUiet också frånpersonligt skadeståndsansvar för den felande befattningshavaren, även om denuvarande reglerna om straffrättsligt ämbetsansvar ersätts med föreskrifter omsanktioner av rent disciplinär natur, t. ex. löneminskning, avstängning fråntjänsten e. d. Det nu sagda betyder, att om lagstiftaren förverkUgarde intentioner att i vidsträckt omfattning avkriminalisera ämbetsansvaret somhar kommit till uttryck i ämbetsansvarskommitténs direktiv och i dess nyssomnämnda principbetänkande, standardregeln får avsevärt mindre betydelse i detnu aktuella hänseendet än den kommer att ha med nuvarande ämbetsansvarsregler.De fel och försummelser av tjänstemän som även efter en reform kommer attföranleda straff torde nämligen regelmässigt innefatta ett åsidosättande avdet aktsamhetskrav som kommer tiU uttryck i den skadeståndsrättsligastandardregel som jag föreslår. I ett sådant perspektiv finns det följaktiigeningen anledning att inskränka möjligheten att begränsa ämbets- ochtjänstemännens personliga skadeståndsansvar på grund av att standardregeln kanleda till ansvarsfrihet för det allmänna. Det är emellertid ännu ovisst,huruvida eller i vilken omfattning en avkriminalisering av tjänstefelen kommeratt ske. Man bör som jag har sagt därför tUls vidare utgå från detrådande rättstUlståndet. En reglering som innebär, att en tjänsteman som hargjort sig skyldig till tjänstefel skall bära fullt skadeståndsansvar medanledning av sin försummelse, om det allmänna befrias frånersättningsskyldighet med tUlämpning av standardregeln, anser jag likväl intevara lämplig. Det rör sig här typiskt sett om försummelser av lindrig art annars skulle standardregeln knappast kunna åberopas. Men det skulleuppenbarligen inte vara en tillfredsställande ordning att ålägga de ensldldatjänstemännen fullt skadeståndsansvar i fall då deras fel eUer försummelser ärav mindre allvarlig beskaffenhet, som man har tillgång till enbe-gränsningsregel när ett så graverande fel har begåtts att därigenom denstandard man skäligen kan kräva i den offentliga verksamheten måste anseseftersatt. Ett sådant system skulle stå i klar strid mot den allmänna syn påtjänstemännens ställning som bär upp ämbetsansvarskommitténs direktiv ochförslag och som bör prägla lagstiftningen också på andra områden, oavsett omeller när dessa förslag helt eller delvis genomförs. Standardregeln bör därförinte föranleda, att man inskränker möjligheterna att begränsa de ensldldatjänstemännens skadeståndsansvar enligt de grundsatser som jag har angett idet föregående och som innebär bl. a. att hänsjm skall tas tUl denskadelidandes intresse. Effekten för de skadelidande av övxiga speciella regler ominskränkningar i det allmännas skyldighet att ersätta ren förmögenhetsskada somjag berörde påverkas inte i samma utsträckning av en reformering avämbets-ansvarsreglerna. Från den synpunkten kan det även i ett mera långsiktigt Maj:ts proposition nr 5 år1972 perspektiv vara skäl att överväga inskränkningar ijämkningsmöjligheterna för de fall som omfattas av dessa regler. För egen delanser jag trots detta, att någon särreglering av frågan om skadeståndsansvaretför arbetstagare i allmän tjänst inte heller för dessa fall är påkallad ellerens lämplig. När det gäller skada genom ett felaktigt beslut och denskadelidande har underlåtit att söka rättelse i beslutet, gör sig sammasynpunkter gällande, vare sig det rör sig om en person- eller sakskada eller omren förmögenhetsskada. Som jag har framhållit på tal om begränsningsregelnstUlämpning i hithörande fall vid person- eller sakskada är det sålunda rimligt,att följdema av den skadelidandes underlåtenhet går ut över honom själv. Enjämkning kan i vissa fall ske med tUlämpning av den aUmänna medvållanderegeln,men särskilt när det rör sig om ren förmögenhetsskada och det är i fråga omsådan skada som passivitetsregeln får sin största betydelse är det långtifrån säkert att denna väg är framkomlig. Då bör andra möjligheter stå tUl budsatt fördela de ekonomiska bördorna på ett rättvisare och mer rationellt sätt mellanden skadevållande befattningshavaren och den skadeUdande. Också i det fall då rätten till ersättning av det allmännaför ren förmögenhetsskada enUgt mitt förslag skaU vara inskränkt på grund avden särskUda regeln om skada genom intrång i näringsverksamhet bör denenskilde tjänstemannens skadeståndsansvar begränsas. När förluster av det slagsom det här gäller drabbar medborgarna som följd av brister i en verksamhetsom sker för deras gemensamma bästa, är det inte givet, att kostnaderna i sinhelhet bör läggas på den skadevållande tjänstemannen och inte tUl någon del börbäras av den skadelidande. Den här aktuella regeln om begränsning av detallmännas skadeståndsansvar motiveras inte främst av en önskan eller ett behovatt rent ekonomiskt skydda det allmänna mot ett alltför omfattandeersättningsansvar. Regeln kan och detta gäller f. ö. också i viss månstandardregeln motiveras även från den sjmpunkten att det här rör sig omekonomiska risker som är oundvikliga i varje samhällsbildning och som denenskUde medborgaren måste ta i beräkning. Det rimmar väl med denna uppfattningom grunderna för bestämmelsen att inskränka möjligheterna att åläggatjänstemännen personligt skadeståndsansvar till fall då synnerliga skälföreligger att döma ut skadestånd. Också i de nu aktuella fallen skall detsjälvfallet beaktas, att den skadelidande inte får någon ersättning av denskadevåUande arbetstagarens arbetsgivare. Men det kan enligt min mening ske itUlräcklig omfattning inom ramen för bestämmelsen om att hänsyn skaU tas tUlden skadelidandes intresse. I enUghet med dessa överväganden har jag stannat för attinte föreslå några specieUa regler i fråga om de offentliga funktionärernasansvarighet för ren förmögenhetsskada. Av betydelse i arbetsrättsliga förhållanden är frågan omden nya regel Maj:ts proposition nr 1972 417 om arbetstagares skadeståndsansvar som jag föreslår skallkunna tillämpas beträffande ersättning för sådan icke-ekonomisk skada som enarbetstagare kan åläggas att utge uteslutande på grund av vissa bestämmelser iden arbetsrättsliga lagstiftningen. Jag syftar här på s. k. allmänt skadeståndsom behandlas i 8 § andra stycket kollektivavtalslagen och som inträder sompåföljd för brott mot kollektivavtal eller mot kollektivavtalslagen, men ocksåpå skadestånd enligt 23 § första stycket lagen om förenings- ochförhandlingsrätt i vad avser annan skada än personligt lidande , 19 § andrastycket hembiträdeslagen och 42 § andra stycket arbetarskyddslagen. Jag finnerdet principiellt inte vara uteslutet att de rättspolitiska synpunkter som bärupp den nya skadeståndsbestämmelsen kan få betydelse vid prövningenav en arbetstagares skyldighet att utge sådant skadestånd som avses med denämnda arbetsrättsliga stadgandena. Det finns därför inte anledning att härgöra uttryckligt undantag för skador av detta slag. Till frågan om förhållandetmellan den allmänna skadeståndsbestämmelsen och de särskildaskadeståndsföreskrifterna i den arbetsrättsliga lagstiftningen återkommer jagvid min behandling av de enskilda bestämmelsema (avsnitt 5,1,4,1. Förhållandet till vissa regressbestämmelser ispeciallagstiftningen. inställning är att de allmännaregler om arbetstagares skadeståndsansvar som föreslås bör tillämpas också ide situationer då den som på objektiv grund svarar för viss skada enligtuttrycklig lagbestämmelse har regressrätt mot den som har vållat skadan.Kommittén har ansett det nödvändigt att föreslå en särsldld bestämmelse härom(5 § andra stycket). Förslaget har lämnats utan erinran i sakligt hänseendeunder remissbehandlingen. Som också kommittén synes anse medför inte regressreglernai den skadeståndsrättsliga speciallagstiftningen, att den regressberättigadekan göra gällande bättre rätt mot den som har vållat skadan än den skadelidandesjälv skulle ha haft. Denna grundsats blh enligt min mening utan vidare tUlämpligockså när fråga är om arbetstagares regressansvar. Någon sådan särskUdbestämmelse i ämnet som kommittén har föreslagit synes inte vara nödvändig.Jag vill erinra om att samma fråga uppkommer när den som har vållat skadatillhör någon annan kategori för vUken gäller särskilda bestämmelser ombegränsning av skadeståndsansvar, t. ex. ett barn eller en psykiskt abnormperson. Det lär inte råda delade meningar om att i sådana fall de särskildareglerna i 6 kap, 6 § SL slår igenom också när fråga är om regressansvarenligt de här aktuella, särskUda återkravsreglerna, trots att uttryckligföreskrift härom saknas. 27 Bihang till protokoll 1972. Majtts proposition nr 5 år1972 Utredningsförslagen 3.1.1.1958 års forslag Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar hade iuppdrag att utreda frågan om statens och kommunernas skadeståndsansvar.Utredningsarbetet resulterade i ett förslag till en särsldld lag om skadeståndi offentlig verksamhet. Lagförslaget innefattar en i stort sett uttömmandereglering av det allmännas skadeståndsansvar, och den tänkta lagen skullenärmast få karaktären av en skadeståndsrättslig speciallagstiftning för vissaverksamhetsområden. Kommittén diskuterar i oUka sammanhang de föreslagna bestämmelsemasförhållande till allmänna skadeståndsregler och till annan skadeståndsrättsliglagstiftning. Den utgår härvid från att åtskilliga frågor av allmän natur inomden nya lagens område skall lösas med tUlämpning av allmänna skadeståndsregler.På vissa punkter innehåller förslaget direkta eller indirekta hänvisningartill sådana regler. Det gäller t. ex. i fråga om den allmännaskadeståndsrättens tUlämpning i sådan offentUg verksamhet som kan ansesjämställd med enskild (20 §) och skadeståndets beräkning vid personskada (13§). I övrigt sjmes det ha varit kommitténs tanke att frågan om en tillämpningav allmäima skadeståndsregler skulle på samma sätt som vid annanskadeståndsrättslig speciallagstiftning besvaras enligt allmänna grundsatser. Med den avgränsning av utredningsuppdraget som skett ikommitténs direktiv och med de utgångspunkter i övrigt som kommittén hade försitt arbete bl. a. att varken frågan om en lagreglering av det allmänna principalansvareteller en kodifiering i civUlag av allmänna skadeståndsregler i övrigt ännu hadeaktuaUserats saknade kommittén anledning att överväga någon annan lagteknisklösning än den som kommitténs förslag representerar. Spörsmålet om ensamordning i lagtekniskt hänseende av de föreslagna bestämmelsema om detalhnännas skadeståndsansvar med näraliggande skadeståndsrättsliga regler avallmän natur har följaktligen inte heller berörts i kommitténs betänkande. Också skadeståndskommitténs uppdrag att utarbeta förslagtUI en »skadeståndslag», avsedd att ersätta 6 kap. SL, och att i en sådan laginarbeta de nya bestämmelser om bams och föräldrars skadeståndsansvar somkommittén önskade föreslå avsåg en isolerad och avgränsad reform. Inte helleri betänkandet »Skadestånd I» förekommer därför någon diskussion av frågan om enlagteknisk samordning av kommitténs förslag till lag med allmänna Majtts proposition nr 1972 419 bestämmelser om skadestånd och annan lagstiftning omutomobligatoriskt skadeståndsansvar. I fråga om den lagtekniska lösningen av uppgiften att utarbetaregler om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar stod skadeståndskommitténi och för sig mera fri och i varje fall oberoende av direktiv. När betänkandet»Skadestånd II» ladesfram förelåg både förslag och »Skadestånd I». Därmed hade i viss månnya utgångspunkter skapats för en diskussion av de lagtekniska problem sommöter, när regelsystemet på ett så vidsträckt område som skadeståndsrättensskall omskapas genom partiella reformer. gick likväl intenärmare in på frågan om en lagteknisk samordning av dess nu ifrågavarandeförslag och de båda äldre förslagen. Kommitténs förslag innebar att de nyabestämmelsema om principalansvar och om arbetstagares skadeståndsansvar skulletas upp i en särsldld lag, fristående i förhållande till både den lag med allmännabestämmelser om skadestånd som kommittén hade föreslagit i »Skadestånd I» och1958 års förslag till lag om skadestånd i offentUg verksamhet. De näraberöringspunkterna med sistnämnda förslag föranledde skadeståndskommittén atti särskild skrivelse till chefen för (återgiven i»Skadestånd II» s.107 f) diskutera frågan om förhållandet mellan de båda föreslagnaregelsystemen, för den händelse båda förslagen föranleder lagstiftning, och attuttala sig om hur rättsläget skulle gestalta sig, om lagstiftning sker pågrundval av förslaget i »Skadestånd II» men förslag däremot inteleder tUl lagstiftning. De lagtekniska sam-ordmngsproblem som uppkommer vid detförstnämnda altemativet berör kommittén endast i form av en översiktiiggenomgång av bestämmelsema förslag med syfte att klarlägga behovetav justeringar i detta förslag för att bringa det i överensstämmelse med detsenare förslaget. I anslutning härtill diskuterar kommittén också, huravidatiU förslaget i »Skadestånd II> bör fogas en tilläggsbestämmelse enligtvilken vad som föreskrivs i lagen om arbetsgivares och arbetstagaresskadeståndsansvar om ersättning med aidedning av person- eller sakskada skallgälla också i verksamhet som utövas av staten, kommun eller annatoffentiigrättsligt subjekt, även när verksamheten är av offentligrättslignatur. Den tanken avvisar emellertid kommittén under hänvisning till att ettsådant tilläggsstadgande inte kan tas upp utan att man tar ställning tillfrågan, i vad mån man därvid bör göra sådana inskränkningar iskadeståndsansvaret som föreskrivs i 57 och 1316 §§ förslag, enfråga som kommittén emellertid inte ansåg sig kunna gå in på. Kommitténsöverväganden rörande det andra av de båda nämnda alternativen går ut på enbedömning av i vilken mån de nya reglema om arbetsgivares och arbetstagaresskadeståndsansvar blir tiU- Maj:ts proposition nr 5 år1972 lämpliga i offentlig verksamhet. Enligt kommitén skullevid detta alternativ förhållandena bli otUlfredsställande i flera hänseenden,och kommittén tiUstjrrkte därför livligt att lagstiftning sker omskadeståndsansvaret för stat och kommun m. fl. Några uttalanden av intresse för den nu aktuella frågan omformerna för lagstiftningen har inte gjorts i remissjrttrandena över 1958 årsförslag, Yttrandena över Skadestånd I förslag i betänkandet »Skadestånd I»att överföra de nuvarande bestämmelsema i 6 kap. SL till en särsldldskadeståndslag föranledde inte några erinringar under remissbehandlingen. Iövrigt berördes inte frågan om formema för lagstiftningen. Yttrandena över Skadestånd II I sitt jrttrande över betänkandet »Skadestånd II» uttalade justitiekanslem somredan tidigare i korthet berörts (avsnitt 1.4.7.) att reformarbetet inomskadeståndsrätten bör målmedvetet inriktas på att åstadkomma en allmänskadeståndslag. EnUgt justitekanslem bör en sådan lag innehålla regler som tiUföljd av sin allmänna natur är gemensamma för åtminstone hela denutomobUgatoriska skadeståndsrätten. Pedagogiskt skuUe en allmän lag fylla encentral lucka inom skadeståndsrätten, en lucka som är särsldlt märkbar med hänsyntiU förekomsten av olika skadeståndsrättsliga speciallagar.Lagstiftningsarbetet bör utan dröjsmål inriktas på att åstadkomma en lag medallmänna bestämmelser om skadestånd. Lagförslaget i »Skadestånd I» har förövrigt just nämnda rubrik. Antagandet av en sådan lag torde ingalunda verkahindrande för den fortsatta utvecklingen. Tvärtom synes en lag med allmännabestämmelser, som bygger på det beståendes grund och som därjämte innehållervissa begränsade nyheter t. ex. jämkningsregler för speciella fall kunnaväsentiigt underlätta ett fortsatt reformarbete, dels genom tUlhandahållandetav en lagteknisk stomme, på vilken man kan bygga vidare, dels genom deerfarenheter som kan vinnas genom tUlämpningen av nya regler med begränsadräckvidd. Det ter sig i jämförelse härmed som betydUgt vanskUgare att inriktaarbetet på en mera långsiktig eUer genomgripande reform. Justitiekanslemfinner det naturUgt och önskvärt att de båda förslagen i »Skadestånd I» och»Skadestånd II» sammanförs till en lag. Båda betänkandena innehåller förslagtill bestämmelser av allmän natur, Majtts proposition nr 1972 421 tillämpliga inom hela den utomobligatoriskaskadeståndsrätten och företrädesvis såvitt angår person- och sakskada.Begränsningar till visst verksamhetsområde något som utmärker denskadeståndsrättsUga speciallagstiftningen förekommer inte, påpekarjustitiekanslem vidare. Han framhåller att de föreslagna reglerna med fördellåter sig inordnas i skilda kapitel i en allmän lag, t. ex. ett kapitel medinledande bestämmelser om vållande, medvållande och solidariskt ansvar, ett ombams, sinnessjukas och vårdnadshavares ansvar, ett om arbetsgivares ocharbetstagares ansvar och ett om skadeståndet och dess beräkning. Om en sådanlag kommer till stånd, skulle vi i själva verket i ett slag få en allmänskadeståndslag, som bygger på det bestående, som innefattar vissaönskvärda reformer och som slutligen kan utgöra grundval för tillägg avytterligare allmänna bestämmelser vilka kan befinnas önskvärda. ger uttryck åt liknandetankegångar. Förbundet erinrar om att förslaget i »Skadestånd I> till lagmed aUmänna bestämmelser om skadestånd inleds med ett allmänt stadgande, somskulle lagfästa culparegeln. Förslaget i »Skadestånd II» står såtiUvida i samband medförslaget i »Skadestånd I» att det utgår från förekomsten av en allmänculparegel. Det finns t. ex. i 4 § en allmän regel om jämkning av arbetstagarespersonliga skadeståndsansvar. Detta ansvar är f. n. endast sedvanerättsligtnormerat.