prop · FV03111 · 1972-12-31 00:00:00 — Kungl.Maj:ts proposition nr 1972 Prop. Maj:ts proposition angående regional utveckling ochhushållning med mark och vatten; given . Maj;t vill härmed, underåberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över inrikes- ochcivilärenden för och , dels föreslå att bifallade förslag om vars avlåtande till statsministern hemställt, dels bereda tillfälle attavge yttrande över vad statsministern förordat. Under Hans Maj:ts Min allernådigsteKonungs och frånvaro I propositionen läggs fram förslagom ett regionalpolitiskt handlingsprogram för hela landet och riktlinjer förhushållningen med mark och vatten. Det regionalpolitiskahandlingsprogrammet grundas på länsprogram 1970, som länsstyrelserna harupprättat i samverkan med kommunerna och som lades fram i slutlig form . Insatserna för att förverkliga de långsiktiga ochambitiösa mål för regionalpolitiken som ställdes upp av 1964 och måste fortsätta för att de regionala obalansproblemen skall fågodtagbara lösningar. Propositionens utgångspunkt är därför att arbetet på atttillförsäkra människorna i olika delar av landet så långt möjligt likvärdigalevnadsbetingelser måste fullföljas med all kraft. I propositionen preciseras deregionalpolitiska målen mer än som skett tidigare. Sammanfattningsvis uttalasatt våra successivt ökade resurser målmedvetet skall utnyttjas för att i länenbygga upp orter av olika karaktär som inbördes kompletterar varandra så att dei möjlig mån kan ge människorna samtidig tillgäng till yrkesarbete, god serviceoch en positiv yttre miljö. Till ledning för planeringen i länen och för fördelningenav de samhälleliga resurserna mellan dessa föreslås ramar i form avbefolkningstal för tiden t. o. m. . Planeringstalen anger det intervallinom vilket utvecklingen förutsätts ligga. 1 länen inom det allmännastödområdet, vilka nu har uttalade regionala obalansproblem, bör planeringen grundas på en i stort sett oförändradbefolkning . Utanför stödområdet bör planeringen inriktas på vad enrimlig prognos för utvecklingen kan innebära utan insats av speciellatillväxtfrämjande åtgärder. I fråga om storstadsområdena förutsätts någondämpning av tillväxttakten. I huvudsaklig överensstämmelse medförslag som lagts fram i länsprogrammen förordas i propositionen en plan förutveckling av den regionala strukturen. I denna beskrivs vilka funktioner olikaorts- och regiontyper bör fullgöra i regionala sammanhang. Följande ortstyperanges: storstadsområden, primära centra, regionala centra och kommuncentra.Vid sidan av de tre storstadsområdena redovisas 22 primära centra och ettsjuttiotal regionala centra. Övriga huvudorter i kommunerna enligt den snartgenomförda kommunindelningen betecknas kommuncentra. Regionalpolitiken arbetar med ettbrett register av åtgärder. Åtgärderna berör många olika former avsamhällsaktivitet som har betydelse för den geografiska fördelningen avnäringsliv och befolkning. Regionalpolitiken arbetar därför inte enbart medmedel som direkt syftar till att påverka den regionala utvecklingen -lokaliseringsstöd - utan i lika hög grad med effekterna av den offentligasektorns expansion och regionala utveckling. En rad konkreta åtgärder inomolika samhällssektorer förutskickas i propositionen för att förverkliga denförordade regionala strukturen. Åtgärderna berör bl. a. reformeradskatteutjämning, utlokali-sering av statlig verksamhet, industripolitiskaåtgärder, åtgärder på trafikområdet, förbättrat regionalpolitiskt stöd ochsärskilda åtgärder i glesbygderna. I fråga om vissa regionala centra ochkommuncentra, främst inom inre stödområdet, förutsätts särskilda åtgärder efterhand bli nödvändiga för att människorna där skall få tillgång till entillfredsställande service. Övervägandena om hushållningen medmark och vatten innefattar vissa allmänna riktlinjer för lokal och regionalplanering i sådana fall då anspråken på naturresurser från olikaverksamhetsområdens sida står i konflikt med varandra. De verksamheter sombehandlas är främst de areella näringarna, friluftsliv, fritidsbebyggelse,vetenskaplig naturvård, kulturminnesvärd och sådan industri som har särskildabehov av naturresurser eller förorsakar betydande miljöstörningar. Vidareanges riktlinjer anknutna till geografiska områden, främst kusterna, fjällen ochälvdalarna. Genom dessa riktlinjer avgränsas för det första områden vilkasvetenskapliga och rekreativa värde i riksperspektiv bedöms vara sådant attstörre miljöstörningar, t. ex. genom lokalisering av miljöstörande industri,inte bör få komma till stånd. Dessa riktlinjer bör bli långsiktigt bestämmandeför naturresurshushållningen och inte frångås utan att synnerliga skälföreligger. För det andra anges vissa riktlinjer för lokalisering av denbehandlade industrin. Dessa riktlinjer måste kunna revideras bl. a. med hänsyntUl den tekniska utvecklingen. Riktlinjerna skall detaljeras ochpreciseras i ett fortsatt planeringsarbete inom län och kommuner. Väsentligaavsteg från riktlinjerna bör mte kunna göras utan hörande. dragen i organisationen av det fortsatta arbetet med attdels fullfölja planeringsriktlinjerna, dels vidareutveckla den fysiskariksplaneringen inom ramen för en mera integrerad samhällsplanering. Ettfortlöpande samarbete mellan stat och kommun förutsätts. I propositionen läggs också fram förslag till lagstiftningsom skall säkra att planeringsriktlinjerna fullföljs i den kommunalaplaneringen och vid beslut om lokalisering av viss industri. I detta syfteföreslås att regeringen skall kunna lämna direktiv rörande en kommunalöversiktsplanering och att regeringen skall överta avgörandet i frågor om varsådan industri får förläggas. Vidare föreslås lagändringar föratt stärka samhällets, i synnerhet kommunernas, ställning i den lokalaplaneringen. Enligt förslaget skall i fortsättningen all bebyggelse föregås aven prövning av var och när den från allmän synpunkt bör få komma till stånd.För att motverka markspekulation och opäkallad markvärdestegring föreslås attvid bl. a. generalplanering och förordnanden enligt naturvårdslagen ersättningi framtiden skall utgå för faktiska intrång som kan förorsakas av planeringenmen inte, som f. n. är fallet, for bortfall av förväntningsvärden. J* 1972. Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet införHans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenfen på den 29 september1972. Närvarande: statsministern , ministern för utrikesärendena , statsråden , , , HOLM-QVIST, ASPLING,, , , , , , , ,, , . Statsministern anför efter gemensamberedning med statsrådets övriga ledamöter. Svenskt näringsliv har underefterkrigstiden genomgått en snabb omvandling. Stora delar av befolkningen harförlorat sin tidigare anknytning till jord- och skogsbruket och gått över tillandra näringar. Företagare och löntagare har gemensamt byggt upp en effektivindustri. Ny teknik och nya vetenskapliga rön har möjliggjort en betydandeproduktionsökning. Utbyggnaden av kraftförsörjning och kommunikationer harockså spelat stor roll för den industriella utvecklingen. Industrins produkter har medframgång kunnat säljas på världsmarknaden. Folkhushållets gemensamma resurserhar ökat kraftigt. Därmed har förutsättningar skapats för en välståndsökningsom kommit folkflertalet tillgodo. Inkomsterna har höjts och arbetstidenförkortats. Den offentliga sektorn har byggts ut kraftigt. Med hjälp av degemensamma resurserna har vi kunnat åstadkomma ökad social trygghet, bättreutbildningsmöjligheter och bättre bostadsstandard för alla grupper isamhället. För den enskilde har utvecklingen betytt både ökad trygghet ochvidgad frihet. Men den industriella expansionenhar inte bara lagt grunden till välstånd. Den har också ställt människornainför stora problem. Inom arbetslivet har rationaliseringar ocheffektivitetssträvanden drivit upp tempot och ökat påfrestningarna pålöntagarna. Näringsliv och befolkning har i växande omfattning koncentreratstill vissa tätorter och vissa begränsade delar av landet. Folkomflyttningen hargått från norr till söder, från inland till kuster och från landsbygd tillstörre tätorter. De problem som dessa förändringar har skapat har att göra medsysselsättningen och fördelningen av välfärden mellan olika grupper avbefolkningen och olika delar av landet men också med miljön på arbetsplatserna,i bostadsområdena och i naturen. I de bygder och orter som drabbatsav folkminskning är arbetstillfällena färre och inkomsterna i regel lägre än ide delar av landet som gynnats av expansionen. En stor del av dem som i dagsaknar arbete gör detta därför att det inte finns sysselsättningsmöjligheter påhemorten eller i närheten av hemorten. På åtskilliga håll har industrin intekunnat ge arbete åt dem som brutit upp från jord- och skogsbruksnäringarna. 1många industriorter är arbetsmarknaden så ensidig att den enskilde inte har några valmöjligheter. Härtill kommer de risker försysselsättningen som kan uppstå genom att vissa branscher är starktkoncentrerade till vissa regioner i landet textilindustrin tillSjuhäradsbygden, glasindustrin till sydöstra , järnbruken tillBergslagen osv. Svårigheter som drabbar en sådan bransch slår hårt motbefolkningen i den landsända där företagen i branschen har sin huvudsakligaproduktion. Inte heller storstäderna saknar sysselsättningsproblem.Arbetsmarknaden i storstadsregionerna har fått vissa balansproblem på grund avrationahseringar och vikande sysselsättning inom industrisektorn. Det gällerframför allt där arbetsmarknaden länge dominerats av privat ochoffentlig service och industrisektorn krymper snabbt. Bristfälliga arbetsmiljöer ochuppskruvade prestationskrav gör att många slås ut ur arbetslivet. Framför alltäldre och handikappade löper risk att bli ställda vid sidan av välfärden. I destörre tätorterna är trängseln och köerna ofta besvärande. Många människorkänner främlingskap i snabbt framväxande nya bostadsområden. Industrialiseringsprocessen harockså medfört att vi kommit att tära hårt på värdefulla naturresurser. Luft-och vattenföroreningarna har blivit ett allvarligt problem.Konkurrensen om den mest välbelägna marken har blivit allt hårdare inte minstvid våra kuster. Den tyngre industrin söker sig till områden där det finnstillgång till djuphamn, kylvatten m. m. Det är ofta samma områden som ärsärskilt värdefulla för friluftslivet och som också är mycket efterfrågade förfritidsbebyggelse. De problem som följt iindustrialismens spär har gjort sig gällande i större eller mindre omfattning ialla utvecklade länder. Många industriländer upplever nu vikandeindustrisysselsättning. Inget land har kunnat förhindra att stora grupper avbefolkningen står utanför arbetslivet. Knappast något land har gått fritt frånregionala balansproblem med bristfälliga miljöer i storstäderna och uttaladesysselsättningssvårigheter i industrifattiga områden. Hotet mot miljön väckeroro i hela världen. Detta kom till klart uttryck vid iStockholm om den mänskliga miljön. Vid en jämförelse med de storaindustriländerna ter sig de sociala problemen och miljöproblemen i vårt landtrots allt ganska begränsade. Problem av det slag som vi ochåtskilliga andra industriländer brottas med har ett påtagligt samband medmarknadskrafterna. Den koncentration av näringslivet som ligger i botten påproblemen är ett samlat resultat av en mångfald beslut som fattats i företagenoch grundats på bedömningar av utsikterna till avkastning på investeratkapital. Marknadsekonomins förtjänster ligger i dess effektivitet och dessförmåga att stimulera till teknisk förnyelse och till snabb anpassning efterförändringar i efterfrågan. Men marknadsekonomin har inget socialt innehåll.Det företagsekonomiska lönsamhetstänkande som den bygger på utgör inte någotvärn för människor och miljö. Därtill fordras politiska beslut. Det är lätt att måla den industriella utvecklingens sociala skadeverkningar i dystra färger. Men som helhetsbild bliren sådan skildring inte rättvisande. Man får inte glömma attindustrialiseringen har öppnat möjligheter till en förbättring av ekonomiskstandard och social välfärd som tidigare generationer inte kunde drömma om.Fortsatt produktivitetsökning inom industrin är också både nödvändig ochönskvärd. Nödvändig, därför att vi för att bevara den välfärd vi uppnått ärhelt beroende av att våra företag kan hävda sig i den internationellakonkurrensen. Önskvärd, bl. a. därför att det inte finns någon annan väg attskaffa resurser till förbättringar och reformer inom olika samhällsområden.Industrialismen rymmer fortfarande stora möjligheter. Strukturförändringarna inomnäringslivet kommer att fortsätta. Därmed förstärks visserligen de socialariskerna. Men slutsatsen kan inte bli att vi bör avstå frånindustriell expansion. Stagnation är i verkligheten liktydig med tillbakagång.Svaret på påpekanden om de sociala riskerna måste i stället bli att vad sombehövs är att den tekniska och ekonomiska utvecklingen underordnas människornasbehov och önskemål. Därvid står sysselsättningen i förgrunden. Arbete åt allaär ett rättvisekrav. Men det är också ett krav som har att göra med önskemålatt utnyttja resurserna i samhället på ett rationellt sätt. Det kanförverkligas endast genom en politik som ger samhället och löntagarnamöjligheter att i högre grad än påverka besluten i näringslivet ochstyra den ekonomiska utvecklingen i stort. Det är sedan åtskilliga decennieren huvuduppgift för samhällets organ att tränga tillbaka arbetslösheten ochöppna arbetsmarknaden för nya grupper. 1930-talets krispohtik var det förstaförsöket i stor skala att korrigera marknadskrafterna och övervinnalågkonjunkturens verkningar genom sysselsättningsskapande ochproduktionsfrämjande åtgärder. hararbetsmarknadspolitiken utvecklats till en slagkraftigt organiserad verksamhetmed många medel till sitt förfogande för att hjälpa dem som drabbas av arbetslöshettill ny sysselsättning. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna har under1960-talet och successivt kompletterats med en aktivnärings- och regionalpohtik. Den offentliga sektorn har vuxit snabbt. Som enföljd av allt detta har den totala sysselsättningen ökat. Enbart under desenaste tio åren rör det sig om en ökning med vilket betyder omkring200 000 människor fler i arbete. Arbetet på att bygga upp den nutidaregionalpolitiken började är 1959 med en utredning om lokaliseringsstöd. lde'nmötte då hårt motstånd inom näringslivet och betydande grupper i . Meni mitten av kunde stödverksamheten inledas. Därefter har denlokalise-ringspohtiska verksamheten snabbt utvidgats och vuxit ut till enregionalpolitik som omfattar både den privata och den offentliga sektorn. Inomde ca 900 företag som fått lokaliseringsstöd hade före utgången av år1971 skapats inemot 14 000 nya arbetstillfällen. Insatserna har främstkoncentrerats till de norra delarna av landet men punktinsatser har gjortsockså i södra och . Inom stödområdet har dessutom ca 130 företag av regionalpolitiska skäl fått tillstånd att ta i anspråkinvesteringsfondsmedel på sammanlagt drygt 600 milj. kr. Denberäknade sysselsättningseffekten av detta uppgår till ca 4 000arbetstillfällen. Sluthgen får man i detta sammanhang inte glömma desamhällsägda industrierna. sysselsatte ca 13 000personer inom stödområdet. Den offentliga sektorns betydelse iregionalpolitiska sammanhang kan exemplifieras med utvecklingen inomutbildningsväsendet. Utbyggnaden av gymnasieskolan och denhögre utbildningen och forskningen har präglats av en medvetendecentraliseringssträvan. Det har betytt ett stort antal nya arbeten i deområden dit utbildningsanstalterna lokaliserats och ökat dessaområdens möjligheter att dra till sig annan verksamhet. Men det har framförallt betytt att utbildningsmöjligheterna blivit jämnare fördelade över landetän tidigare och att den regionala fördelningen av utbildad arbetskraft ocksåhar blivit jämnare. De regionalpolitiska insatserna harhittills i första hand siktat till att lösa de akuta problemen i skogslänen.Det har varit en primär uppgift för statsmakterna att medverka till framväxtenav en livskraftig industri i dessa län för att därigenom skapa nya beståendesysselsättningstillfällen i stället för dem som gått förlorade inom jord- ochskogsbruk. 1 det sammanhanget har Norrlandsfondens insatser betytt mycket vidsidan av andra stödåtgärder. kan konstateras att de statligaföretagen i norra befinner sig i en period av kraftigexpansion. , NJA:s och ASSI:s investeringar i underförsta beräknas uppgå tUl . 1 norraSverige har de samhällsägda industrierna länge utgjort en bas försysselsättningen. Allteftersom det nu aktuella investeringsprogrammet genomförsförstärks denna bas ytterligare. Den från regionaljämlikhetssynpunkt viktigaste satsningen torde emellertid vara den som sker viaskatteutjämningsbidragen till kommunerna. Dessa bidrag uppgår f. n. till ca 2miljarder kr. Merparten av bidragen går till kommuner och landsting ide norra delarna av landet. Effekterna för den enskilde kan belysas med någrasiffror. I genomsnitt för hela landet motsvarar bidragen . perskattekrona medan den sammanlagda medelutdebiteringen utgör . I t. ex.Jämtlands län motsvarar bidragen i genomsnitt . Detbetyder för en jämtländsk tvåbarnsfamilj med . i årsinkomst att deraskommunal- och landstingsskatt blir . lägre för än den annarsskulle ha varit. Inkomstskillnaderna mellan olikadelar av landet har minskat och även de regionala skillnadernai kvinnornas möjligheter till yrkesverksamhet tenderar attminska. Som samlat omdöme om den hittillsförda regionalpolitiken kan sägas att den har gett goda resultat. Den harbidragit till att bristen på balans i sysselsättning och service mellan olikadelar av landet blivit mindre framträdande . Den uppbromsning avfolkminskningen i stödområdet som har skett kan visserligendelvis förklaras Men regionalpolitiken har utantvivel medverkat till att industrin utvecklats positivt i skogslänen underslutet av . som industrisysselsättningen minskat i övrigadelar av landet har den inom stödområdet ökat . På det miljöpolitiska området harunder senare år gjorts stora satsningar för att komma till rätta med luft- ochvattenföroreningar. Den miljöstörande industrin är underkastadkoncessionstvång och särskild kontroll från naturvårdsmyndigheternas sida.Naturvårdslagen ger möjligheter att slå vakt om särskilt värdefulla mark- ochvattentillgångar. När det gäller den fysiska planeringen för boende- och fritidsmiljöerligger ansvaret väsentligen på kommunerna. Kommunerna har främstplanerat för utvecklingen av-tätorterna. Men har allt flerkommuner påbörjat en översiktlig planering som syftar till att ge riktlinjerför utnyttjandet även av områden utanför tätorterna. Det kan inte vara något tvivel omatt vi är på rätt väg. Men gäller det att gå vidare. Vi har uppnåttförbättringar. Men de regionala balansproblemen och miljöproblemen är ingalundalösta. För att kunna gå vidare behöver vi nu främst en bättre planering, enprecisering av vissa mål för regional- och miljöpolitiken samt en kompletteringav de medel som samhällsorganen förfogar över för att styra utvecklingen. Detutmärkande för samspelet mellan företag och samhälle i näringslivetslokaliseringsfrågor har varit att företagen varit den aktiva ochinitiativtagande parten. har länsstyrelser och centrala organöverhuvudtaget inte haft tillfälle att ta ställning till lokaliseringsvalet.Ibland har kommunala och statliga organ kommit in i bilden först på ettrelativt sent stadium när vederbörande företag i realiteten redan träffat sittval och vidtagit förberedelser, t. ex. genom markinköp. Härvidlag måste enändring ske så att samhällets överväganden kommer in tidigare och utvecklingenredan på planeringsstadiet kan länkas in i banor som stämmer överens med deenskilda människornas krav på sysselsättning, service och god miljö. Regionalpolitiken måstevidareutvecklas till en välfärdspolitik för alla delar av landet. Helasamhällsverksamheten måste engageras i strävandena att åstadkomma störrejämhkhet mellan människorna i olika regioner i fråga om både sysselsättning ochservice. När det gäller den yttre miljön är en av de angelägnaste uppgifternaatt stärka samhällets möjligheter att sörja för en hushållning med mark- ochvattentillgångar som tar hänsyn till intressen som är gemensamma för helafolket. har förutsättningarskapats för en effektiv regional-och miljöpolitisk planering.Kommunindelningsreformen, som snart i huvudsak är genomförd, ochlänsstyrelsernas omorganisation är av avgörande betydelse i detta sammanhang.På central nivå har en förstärkning av planeringsresurserna skett medtillkomsten av statens planverk och . Samordningen påregeringsnivå av den regional- och miljöpolitiska planeringen med andra formerför samhällsplanering - ekonomisk planering, näringspolitisk branschplane- ring, trafikplanering, utbildningsplanering osv. - har bl.a. inneburit en kraftigt ökad kontaktverksamhet mellan de i planeringsarbetetengagerade departementen. På regionalpolitikens område harplaneringsverksamheten byggts uppsystematiskt i nära samverkan mellan stat och kommun. Efter en omfattandeförsöksverksamhet fick samtliga länsstyrelser i uppdrag att utarbetaregionalpolitiska handlingsprogram. Länsprogrammen redovisades tillinrikesdepartementet omkring /72. Parallellt med detta arbete harsedan 1967 bedrivits omfattande förberedelser för en fysisk planering påriksnivå. Förberedelserna har innefattat såväl en inventering av anspråk ochtillgångar på mark och vatten som planöverväganden och synpunkter på behov avskydd för naturtillgångar av riksintresse. De har redovisats i en rapport,Hushållning med mark och vatten (SOU 1971:75), som publicerades av civildepartementetungefär som länsprogrammen blev färdiga. I rapporten har också lagtsfram förslag till ändringar i plan- och naturvårdslagstiftningen och tillorganisation för en fortlöpande fysisk riksplanering. Det finns alltså vid det här lagetett rikt material och en god grund för mer preciserade ställningstaganden äntidigare till målen för regional- och miljöpolitiken. Tiden är också inne förvissa överväganden och beslut beträffande de ytterligare medel som samhälletmåste ha för att påverka näringslivets regionala utveckling och användningen avsärskilt värdefulla naturtillgångar. En diskussion om målen församhällets regionala struktur och hushållningen med mark och vatten måste tasin utgångspunkt i vad jag sagt om betydelsen av industriell expansion.Ett expansivt näringsliv är den säkraste garantin för ökad sysselsättning i deunderförsöijda områdena. All erfarenhet visar att det är tillväxten inäringslivet som är lättast att lokalisera. Omlokalisering av redan befintligadriftställen är av flera skäl ofta förenad med stora svårigheter. Detta gälleri princip både industri och annan verksamhet. För att de regionälpolitiska strävandenaskall ge varaktiga framgångar är det väsentligaste därför att vi lyckas skapaett stort antal nya produktiva arbetstillfällen både inom privat och offentligverksamhet. I länsprogram 1970 har förts framlångtgående krav på nya arbetstillfällen. Svårigheterna att få fram etttillräckligt antal nya arbeten som kan lokaliseras till regioner och orter sombehöver en förstärkning är visserligen stora på grund av tillbakagången undersenare år i den totala industrisysselsättningen. Enligt långtidsutredningensberäkningar kommer denna tillbakagång att fortsätta förstahälft. Men desto angelägnare måste det vara att vi genom målmedvetnanäringspolitiska insatser försöker ytterligare stimulera den industriellautvecklingen och hejda nedgången i sysselsättningen. Dessutom är det viktigtatt intresset i regionalpolitiken mer än tidigare inriktas pä den enskildaserviceverksamheten. Tillväxten inom den offentliga serviceverksamheten måsteockså få spela en strategisk roll i ett långsiktigt perspektiv. Det kan visserligen sägas atttillgängliga resurser knappast kommer att räcka till för en så kraftigförstärkning av glesbygdens och de minsta orternas arbetsmarknad och servicesom ett förverkligande av förslagen i länsprogrammen skulle kräva.