prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Ärendetsmer eUer mindre komplicerade och kostnadskrävande beskaffenhet är också enomständighet som kan påverka rätten att få biträde vid rättshjälpsanstalt. Vidbedömningen av den inverkan förekomsten av förmögenhet skall ha fäster man iallmänhet inte avseende vid mindre kontantförmögenhet. Den övre gränsen syneshär variera meUan 6 000 och . Lös egendom som lätt kan realiseraslikställs med kontantförmögenhet. Förekomsten av fastighet som endast medsvårighet kan belånas, påverkar regelmässigt inte möjligheten att fårättshjälp. Normalreglementet har inga föreskrifter om attavgifter skall tas ut av klienterna utan synes föratsätta att rättshjälpen,bortsett från de fall som regleras i 5 § och som sällan förekommer, skalllämnas kostnadsfritt. Det sagda gäller dock endast själva biträdeshjälpen.Sökanden har själv alt svara för utgifter i samband med rättshjälpen. Han haraUtså att ersätta utlägg för exempelvis läkarintyg och värderingsintyg. Ensökande som inte är i stånd att betala kostnadema för sådana ullägg kan dockhelt eller delvis befrias från att ersätta dem. Även för själva bilrädeshjalpentar emellertid rättshjälpsanstalterna i viss omfattning ut avgifter. Fyraanstalter har i sina reglementen föreskrifter om avgifter för UtomprocessueUrättshjälp. I dessa bestämmelser anges att rättshjälpen lämnas utanersättning. Den som inte är medellös får dock krävas på en avgift, som bestämsmed hänsyn tUl hans betalningsförmåga och rättshjälpens omfattning. Avgiften ärmaximerad tUl vid en anstalt och tUl vid de tre övriga.Även vid flertalet övriga anstalter förekommer i praxis att vissa mindre avgiftertas ut i ulomprocessueUa ärenden. Det gäller sådana ärenden som upprättande avtestamente, äktenskapsförord, köpekontrakt, ärenden om namnändring, adoptionoch liknande ärenden. Vid två av dessa anstalter har utvecklats ett taxesystemmed debiteringsnormer för särskilda typer av aren- den.Taxorna är så beräknade att beloppen täcker anstaltens utlägg och lämnarutrymme för ett mindre belopp i ersättning för själva biträdes-hjälpen. Rättshjälpsanstallernas jurister biträder i inteobetydlig omfattning i rättegångar och ansökningsmål sådana vid anstalternahjälpberättigade sökande, som på grund av domstolarnas praxis inte kan få frirättegång. I sådana faU tar man ut ett förskott som i första hand är avsettalt täcka blivande utlägg. Överskottet tillgodogör sig anstalten som avgift försjälva rättshjälpen. Denna praxis är regel vid gemensamma ansökningar om hem-och äktenskapsskUlnad och i enklare rättegångar i familjemål. Förskotten varierarvid anstalterna och ligger . När det gäller att avgöra vem som är mindrebemedlad vid rättshjälp enligt jämtlandssystemet föreligger enligtundersökningen en påfallande brist på enhetlig praxis. I vissa landsting utgårman från domstolarnas praxis vid beviljande av fri rättegång. I andra landstinganvänder man sig av den beskattningsbara inkomsten vid sina gränsdragningar. del landsting utgår man från en på visst sätt bestämd bruttoinkomst som övregräns. Allmänt sett synes gränsen för möjlighet att få fri rättshjälp liggalägre än motsvarande gränser för den fria rättegången och för rättshjälp vidrättshjälpsanslalterna. 7,2Tidigare reformförslag Rättegångskommitlén erinrar i sitt betänkande omalt endast en myckel begränsad kategori medborgare erhåller fri rättegång. Förmånga av dem som inte kan få fri rättegång ler sig ulan tvivel rättegångskostnadernaoskäligt betungande eller rent av som etl oöverkomligt hinder mot att få sinsak prövad vid domstol. Kommittén understryker all det är angeläget att deltamissförhållande undanröjs. Utan all rubba grundprinciperna förrättegångsordningen är det knappast möjligt att erhålla någon avgörandeminskning i rättegångskostnaderna genom ändring i reglerna förrättegångsförfarandet eller på annat sätl. Det finns följaktligen, framhållerkommittén, ingen annan utväg än all öppna den processuella rättshjälpen för envidgad personkrets. Ökas möjligheterna att få processuell rättshjälp ärdel enligt kommittén ofrånkomligt att den som har egna resurser får bidra tillrättegångskostnaderna efter förmåga. Redan statsfinansiella skäl kräver detia.Från principiell synpunkt måste det också anses riktigt alt den som harmöjlighet att bära en del av kostnaderna inte tillåts processa alldeles gratis.En skyldighet att själv bidra tUl kostnaden måste vidare vara ägnad attmotverka okynnesprocesser. Enligt kommitténs mening har den processuellarättshjälpen till uppgift att sätta en person i stånd att vid ett givettillfälle göra sin rätt gäUande.Den som har åtnjutit rättshjälp bör i princip vara ålerbelalningsskyldig förstatsverkets kostnader. Den processuella rättshjälpen är således till sinkaraktär en form av kredit. Parts skyldighet alt bidra till processkostnadernakan dock enligt kommitténs mening inte reaUseras enbart genom regler omåterbetalningsplikt. Möjligheterna alt i efterhand indriva sådana bidrag skuUeofta bli rätt små. Bidragsskyldighelen bör därför aktualiseras redan på etttidigt stadium, något som även måste motverka att okynnesprocesser kommer tUlstånd. Kommitténgår därefter in på frågan hur en sådan bidragsskyldighet bör utformas. Efteratt ha diskuterat möjUgheten att differentiera de förmåner, som är förenademed den processuella rättshjälpen, och möjUgheten att part efter sinekonomiska förmåga får svara för en större eller mindre kvotdel av de totalaprocesskostnaderna, stannar kommittén slutligen för en annan lösning. Dennainnebär att part i mån av förmåga skall erlägga kontant bidrag tillprocesskostnaderna. Bidraget, i förslaget kallat kostnadsbidrag, skall beräknasefter partens betalningsförmåga. Kommittén framhåller att sådanbidragsskyldighet, som inte anknyter till visst eller vissa slag av kostnadereller till viss kvotdel av totalkostnaderna utan direkt till partens ekonomiskaförmåga, är förenad med flera fördelar. Systemet tUlåter en starkdifferentiering. Dessutom bör ett sådant syslem, om bidragen skall erläggas iförväg, kunna motverka att okynnesprocesser kommer till stånd. Det torde ocksåkunna Utformas så att det som regel inte bereder prövningsmyndigheten störresvårigheter. En olägenhet med en bidragsskyldighet av nu angiven typ skullevara att den knappast kan genomföras utan anknytning tUl fixa inkomstbelopp, omtillfredsställande enhetlighet i rättstillämpningen skall uppnås.Inkomslbeloppen bör med hänsyn lill bidragsskyldighetens avgörande betydelseföreskrivas i lag. Delta leder vid förändrat penningvärde till att det kan bUnödvändigt att vidta lagändringar. Motsvarande olägenhet finns emellertid pååtskilliga andra områden inom lagstiftningen, särskilt inom social- ochskallelagstiftningen, och synes kommittén inte böra föranleda att en i övrigtlämplig lösning avvisas. Somtidigare har berörts är enligt kommitténs förslag part i princip skyldig attersätta statsverket dess kostnader i anledning av parlens rättegångshjälp.Reglerna om vilka omständigheter som skall ligga tUl grund förkostnadsbidragets storlek och för behovsprövningen i övrigt torde därför enligtkommittén kunna i viss mån schabloniseras. Prövningen bör i första handanknytas till de omständigheter, som i allmänhet har den största betydelsenför parts förmåga alt betala rättegångskostnad. Även reglerna om hur dessaomständigheter skall beaktas torde kunna schabloniseras. Föreligger dessutomandra omständigheter av betydelse, bör avvikelse från schablonen ske, endast omdessa väsentligt ökar eller minskar parlens förmåga alt svara för processkostnaderna. Kommitténframhåller att en så konstmerad behovsprövning är ägnad att främja en enhetligrättstillämpning. Dessutom förenklas prövningen och för parterna och derasombud blir det i allmänhet möjligt att i förväg bedöma om och på vUka villkorrättegångshjälp kan komma att bevUjas. Kommittén påpekar att inkomst och försörjningsbördaför de allra flesta torde vara de två omständigheter som i huvudsak bestämmerförmågan att betala rättegångskostnad. Kommittén föreslår därför att villkorenför att erhåUa rättegångshjälp i första hand anknyts dels tUl partensårsinkomst och dels till underhållsskyldighet mot make, bam eller annan, omparten väsentligen bidrar till underhållet. Försörjningsbördan skall enligt kommittén beaktaspå så sätt, att lika hänsyn alltid skall tas tUl varje person, till varsunderhåll parlen väsentUgen bidrar. Detta gäller oavsett om denna person ärpartens make, bam eller annan och oavsett om underhållsskyldigheten fullgörsgenom erläggande av underhållsbidrag eller på annat sätt. Kommittén anser att skyldighet att betalakostnadsbidrag i regel inte bör åläggas part, vars årsinkomst inte uppgår tillmer än . Fullgör parten underhållsskyldighet, skall nämnda beloppökas med för varje person lill vars underhåll parten väsentligenbidrar. Överstiger parts årsinkomst nu angivna gränsbeloppskall han enligt kommitténs förslag i allmänhet erlägga kostnadsbidrag, innanrättegångshjälp får åtnjutas. Kommittén föreslår att bidraget skall bestämmastill en tiondel eller, om parten fullgör underhållsskyldighet, en femtondel avdel belopp med vilket partens årsinkomst överstiger gränsbeloppet. Lagförslaget innehåller som har antyttsbestämmelser som i det ensldlda fallet medger avvikelse från de nu angivnaschablonreglerna för bestämmande av parts skyldighet att betala kostnadr.bidragoch bidragets storlek. Är parts förmåga att betala rättsgångskostnad på grundav förmögenhet eller annan särskUd omständighet väsentligt ökad, kan parlenåläggas att betala koslnadsbidrag även om hans inkomst inte överstigergränsbeloppet. Vidare kan det belopp som part har alt betala i kostnadsbidraghöjas till ett efter hans förmåga skäligt belopp. Är å andra sidan på grand avskuldsättning eller annan särskild omständighet parts förmåga att betalarättegångskostnad väsentUgt minskad, kan det belopp som parten enligtschablonreglerna har alt erlägga i kostnadsbidrag jämkas efter vad som medhänsyn till hans förmåga att utge sådant bidrag prövas skäUgt. Vid bedömningenom parts förmåga är väsentligt minskad, får försörjningsbördan inte beaktas. Enligt kommitténs förslag skall rättegångshjälpinte beviljas, om det är uppenbart att partens utgifter i rättegången inte ärstörre än det kostnadsbidrag han skulle ha att betala eller endast med mindrebelopp skulle överstiga bidraget. Kommittén framhåller emellertid att med den föreslagnautformningen av bidragsskyldigheten behöver normalt vid prövning av begäran omrättegångshjälp någon uppskattning av processkostnadernas sannolika storlekinte ske. Parten får själv söka uppskatta processkostnademas ungefärligastorlek och bedöma, om det är någon mening med att söka rättegångshjälp medskyldighet att betala kostnadsbidrag. Beräknar parten att kostnadema inteöverstiger kostnadsbidraget antas han föredra att processa utanrättegångshjälp. Erlägger parten likväl kostnadsbidrag och visar det sig attprocesskost-nadema understiger detta, föreslås skillnaden skola återbetalas tUlparten. I övrigt skall, frånsett ett visst särfall med ringa praktisk betydelse,kostnadsbidraget alltid, oavsett målels utgång, tillfalla staten. Däremot skallmotpart enligt vanliga regler om rättegångskostnad kunna förpliktas attgottgöra parten vad han erlagt i koslnadsbidrag. Kommitténkonstaterar att sannolika antalet processer i vilka rätte-gångskostnadema ärhögre än kostnadsbidraget blir allt mindre ju högre upp man kommer påekonomiskalan. Systemet kommer automatiskt att medföra gränser, ovanför vilkadet inte innebär någon fördel att erhålla rättegångshjälp. Det skulle därförenligt kommittén kunna försvaras att inte införa någon övre gräns för möjlighetenatt erhålla rättegångshjälp. Kommittén anser emellertid om än med viss tvekan att det bör finnas en uttrycklig gräns för möjligheten alt fårättegångshjälp. Kommittén föreslår, att när parts årsinkomst överstiger deföreslagna gränsbeloppen för skyldighet alt betala kostnadsbidrag med mera än8 eller, om parten har försörjningsbörda, med mera än ,rättegångshjälp i allmänhet inte får bevUjas. Enligt kommitténs förslag skall även från dessaövre gränser avvikelse kunna ske när parts förmåga alt betala rättegångkoslnadpå gmnd av särskild omständighet är väsentligt ökad eller minskad. Oavsettom sådan särskild omständighet föreligger eller inte, bör enligt kommitténsmenmg möjlighet finnas att undantagsvis vid särskUt höga rättegångskostnaderbevilja rättegångshjälp också åt part, vars ekonomiska villkor ligger ovanförden angivna övre gränsen. Görs i något fall antagligt, allrättegångskostnaderna blir så betydande alt parten saknar möjlighet att utanrättegångshjälp behörigen ta till vara sina intressen i rättegången, skallrättegångshjälp enligt kommittén kunna beviljas. Om part under processen skulle fä sina ekonomiskavillkor så förbättrade att hans förmåga att betala rättegångskostnad blivitavsevärt ökad, skall enligt förslaget ändring kunna ske i fråga omkostnadsbidragets storlek. I sådant fall skall också rättegångshjälpen kunnadras in helt och part, som fått rättegångshjälp utan skyldighet att betala kostnadsbidrag,kunna åläggas att utge sådant. Som har nämnts anser kommittén att denprocessuella rättshjälpen bör behålla sin karaktär av kredit. hjälpskall därför i princip ersätta statsverket dess kostnad för rättegångshjälpeneller, om parten erlagt kostnadsbidrag, den kostnad som återstår sedan bidragethar avräknats. Kommittén föreslår att de nuvarande bestämmelsernai 8 § första stycket LFR, enligt vilka domstolen har att besluta omåterbetalningsskyldighet, skall i huvudsak oförändrade gälla ävenrättegångshjälpen. I fråga om återbetalningsskyldigheten i övrigt framhållerkommittén, att den nuvarande ordningen enligt 13 § LFR knappast kan behållasoförändrad när rättshjälpen öppnas för en vidgad personkrets. Kommitténföreslår i stället att rätten, när den skiljer målet eller ärendet från sig,skall förplikta parten som har åtnjutit rättegångshjälp att ersätta statsverketdess kostnad för rättshjälpen, i den mån inte motpart eller annan har ålagtsersättningsskyldighet. För att återbetalningsskyldigheten inte skall blialltför betungande, skall ersättningens belopp kunna jämkas med hänsyn tUlpartens vUlkor. Bestämmelsen om jämkning avser part med sådana ekonomiskavillkor att han kan antas sakna förmåga att inom av fullgörabetalningsskyldigheten utan att ta i anspråk de medel som erfordras för hanseget uppehälle och för att fullgöra honom åliggande underhållsskyldighet.Sådan part skall enligt förslaget förpliktas ersätta endast vad han kan antasha förmåga alt betala inom femårsperioden. I fråga om återstoden av kostnadenskall rätten förordna att den tills vidare skall stanna på statsverket.Jämkning skall kunna ske liU noll. Kommittén vill vidare införa vissa regler somsyftar till att underlätta för part att fullgöra sin återbelalningsskyldighetulan alltför stort ekonomiskt avbräck. Den myndighet som har att driva inersättningen skall kunna medge anstånd med dess betalning eller avbetalning aversättningen i särskUda poster. angivna regler om jämkning, anstånd ochavbetalning skall enligt kommittén gälla även för det fall att parten medrättegångshjälp enligt bestämmelser i har att ersätta statsverket kostnadför tolk eUer stenograf eller kostnad som av allmänna medel utgått för bevisningsom inte påkallats enbart av motpart. Kommittén påpekar att i vissa situationerbetalningsförmågan hos den part som har haft rättegångshjälp inte kan tas ianspråk med hjälp av de ovan föreslagna reglerna. Så är fallet om rätten har förordnatatt statsverkets kostnad med anledning av partens rättegångshjälp helt ellerdelvis tills vidare skall stanna på statsverket och partens ekonomiskaförhållanden sedermera förbättras. Motsvarande gäller om motpart eller annanhar förpliktats att ersätta sådan kostnad och kostnaden inte kan las ut av denförpliktade. Kommittén föreslår därför alt i båda dessa fallersättningsskyldighet efter rättegångens slut skall kunna åläggas part påtalan av kronans ombudsman enligt i huvudsak sammaregler som finns i 13 § LFR. Kommittén erinrar i detta sammanhang bl. a. omen lill Konungen avgiven framställning av riksdagensjustitieombudsman (JO). JO anför bl. a. att det är tvivelaktigt om de beloppsom inflyter tUl statsverket på gmnd av ifrågavarande indrivningsverksamhettäcker kostnaderna för det därmed förenade arbetet. JO ifrågasätter därför iframställningen om inte återbetalningsskyldigheten enligt 13 § LFR bör tas upptUl förnyat övervägande. Kommittén understryker emellertid att frågan kommer ietl annat läge om den processuella rättshjälpen utvidgas att omfatta ävenpersoner med bättre ekonomi än de som kan få fri rättegång. Bortsett från ett par avstjrrkande yttranden harprincipen med kostnadsbidrag accepterats under remissbehandlingen. Att denprocessuella rättshjälpen behåller sin karaktär av kredit möts inte heller mednågra erinringar i yttrandena. Åtskillig kritik framförs emellertid mot dennärmare utformningen av de ekonomiska villkoren för rättegångshjälp enligtförslaget. Några remissinstanser pekar på förändringarna ipenningvärdet och framhåller olägenheten med att anknyta möjligheten atterhålla rättegångshjälp och skyldigheten all betala kostnadsbidrag tUl fixa, ilag upptagna inkomslbelopp. I fråga om de särskilda gränsbeloppen anser någraremissinstanser att den nedre gränsen, , är för låg. Andraifrågasätter om inte den övre gränsen för rättegångshjälpen bör kunna sänkasnågot. I de föreslagna schablonerna för beräkning avgränsbeloppen och kostnadsbidragen för underhållsskyldig part har enligt fleraremissinstansers mening försörjningsbördan inte tillräckligt beaktats. Enhöjning av schablontillägget föreslås därför av flera remissinstanser. Vidareföreslås i ett par remissyttranden alt kvotdelen för alt bestämmakostnads-bidraget fastställs till en tiondel. Om större hänsyn tas lillförsörjningsskyldigheten genom att gränsbeloppet höjs med förvarje underhållen person, är det inte påkaUat att beakta samma skyldighet ävennär bidragets belopp skall bestämmas. De föreslagna undantagen från de schablonmässigaberäkningarna när parts förmåga att betala rättegångskostnad på grund avsärskild omständighet är väsentligt ökad eller minskad har ansetts vara ett värdefulltkomplement till schablonerna. Som tidigare nämnts görs i remissyttrandena ingaerinringar mot förslaget att behålla principen om den processuellarättshjälpens karaktär av kredit. Att återbetalningsskyldigheten i första handskall bestämmas redan vid målets avgörande anses utgöra en förbättring iförhållande lill gällande rätt. Från flera håll förordas emellertidbegränsningar i återbetalningsskyldigheten. Den föreslagna möjligheten lill jämkning kritiserasi några yttranden. Det har anförts alt möjligheterna för domstolen att viddenna prövning kommatUl ett rättvist resultat är mycket små. Praxis måste bli högst skiftande. Detförordas därför att domstolen skall förplikta parten att ersätta statsverkethela kostnaden och att det sedan får ankomma på de exekutiva myndigheterna attvid indrivningen beakta partens betalningsförmåga. Domstolen bör dock habefogenhet att helt underlåta att ålägga betalningsskyldighet vid uppenbaroförmåga hos part. Vidare har föreslagils den ändringen av jämkningsregeln attåterbetalningsskyldigheten skall prövas med hänsyn tUl partensbetalningsförmåga än . Det har även ifrågasatts om inte möjlighet bordeinföras för domstolen att jämka ett meddelat beslut om återbetalning. Enligt utredning om rättegångshjälp är detofrånkomligt att den processuella rättshjälpen öppnas för en vidare personkretsän den som kan erhåUa fri rättegång. Utredningen framhåller att den i principiellafrågor är av samma mening som rättegångskommittén om sättet att öka möjlighetenatt erhålla processuell rättshjälp. Utredningen anser det vara en vinst om degränsbelopp, som är avgörande för möjligheten att få rättegångshjälp och förskyldigheten att betala kostnadsbidrag, kan i lagen bestämmas genom en form avindexreglering på så sätt, alt beloppen följer skiftningarna i prisläget ochalltså utan lagändring anpassas efter prisutvecklingen. Enligt utredningenfinns möjUghet tiU sådan indexreglering genom lagen (1962: 381) om allmänförsäkring. Utredningens förslag innebär att gränsbeloppen bestäms medanvändning att det vid tiden för ansökan om rättegångshjälp gällandebasbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Gränsbeloppen i kommitténs förslag måste enligtutredningen anses låga redan mot bakgrunden av det allmänna prisläget vidförslagets tillkomst. Höjningar i prisläget har därefter skett. Utredningenframhåller att gränsbeloppen måste bestämmas avsevärt högre än i kommitténsförslag. Höjning skall då ske även av tilläggsbeloppet för underhållsskyldigpart. Utredningen förordar att den lägsta schablongränsenbestäms till basbeloppet. Part vars årsinkomst inte överstiger dettabelopp får aUtså rättegångshjälp utan kostnadsbidrag. För part som fullgör underhållsskyldighetmot make, barn eller annan skall gränsbeloppet utgöra basbeloppetökat med en fjärdedel av basbeloppet för var och en, till vars underhåll partenväsentligen bidrar. Överstiger parts årsinkomst nu angivna gränsbeloppskall han, innan han får åtnjuta rättegångshjälp, erlägga kostnadsbidrag tillstatsverket. Kostnadsbidraget utgör i utredningens förslag en tiondel avskillnaden mellan partens årsinkomst och det för honom gällande gränsbeloppet.Utredningen har således inte, som kommittén, funnit skäl för någondifferentiering av andelslalet. Ävenenligt utredningen skall rättegångshjälp inte bevUjas om det är uppenbartatt partens utgifter i rättegången inte är större än det kostnadsbidrag hanskuUe ha att betala eUer endast med mindre belopp skulle överstiga bidraget. Iutredningens förslag har bestämmelsen emellertid vidgats. Även om partsårsinkomst inte överstiger gränsbeloppet för erläggande av kostnadsbidrag börhan enligt utredningens mening inte utan vidare erhålla rättegångshjälp. Vidprövningen av sådan parts ansökan skall man beakta vilka utgifter han rimligenkan beräknas få i rättegången. Är det uppenbart att utgiftema inte är större änatt parten själv kan stå för dem bör rättegångshjälp inte beviljas.Utredningen framhåller att denna begränsning torde kunna få inte oväsentligpraktisk betydelse. Ligger partens inkomst i närheten av schablongränsen, börhan inte säUan själv kunna stå för de låga kostnader som kan uppkomma i enklamål utan tvistigheter. Ärparts förmåga alt betala rättegångskostnad på grand av särskUd omständighetväsentiigt ökad eller minskad bör enligt utredningen avvikelse kunna ske frånschablonreglerna. Vid bedömningen om parts förmåga är väsentligt minskad fåräven enligt utredningens förslag hänsyn inte tas till partensförsörjningsbörda. Utredningen framhåller, med anledning av innehållet i vissayttranden över kommitténs förslag, att det inte är möjligt att åstadkomma enlagregel som lämnar klart besked i alla de spörsmål, som kan uppkomma vidbedömningen av de rättssökandes skiftande ekonomiska villkor. Praxis får efterhand ge behövlig ledning i tolkningsfrågor. Gränsenför möjligheten alt erhålla rättegångshjälp har i utredningens förslag bestämtsmed användning av basbeloppet. Överstiger parts årsinkomst det för partengällande gränsbeloppet för skyldighet att betala kostnadsbidrag med mer än fyraoch en halv gånger basbeloppet kan han normalt inte få rättegångshjälp. Iundantagsfall skall dock även part, vars årsinkomst överstiger angivnagränsbelopp, kunna beviljas rättegångshjälp. Fömtsättningen är, som även rättegångskommitlénhar föreslagit, att partens kostnad för rättegången måste antas bli såbetydande, att han saknar möjlighet att utan rättegångshjälp behörigen tatillvara sina intressen. Utredningen framhåller att den inte räknar med alttUlämpningen av undantagsstadgandet skall kunna komma i fråga annat än mycketsällan. Även utredningens förslag innehåUer en bestämmelseom betydelsen av alt part under rättegången får sina ekonomiska villkoravsevärt förbättrade. Bestämmelsen överensstämmer i huvudsak med motsvaranderegel i kommitténs förslag.