prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — kravsom i nu avsedda fall riktas mot den våUande synes denne kunna åberopa debegränsningar av skadeståndsskyldigheten som framgår av 2 kap, 2 och 3 §§ samt4 kap, 1 §, Tveksamhet om tiUämpningen kan uppkomma i de faU då den som våUatskadan bär specialansvar och detta ansvar lägges tiU grund för regresskravet.Såsom lagrådet tidigare uttalat torde bestämmelsema om specialansvar i regelinte modifieras av skadeståndslagens bestämmelser om begränsadskadeståndsskyldighet Detta gäUer även i regressituationer. Fördelningen avskadeståndsbördan meUan exempelvis den som utgivit skadestånd enUgt reglema omprincipalansvar och en arbetstagare som brukat egen bU eUer har att användaegen hund i tjänsten torde få ske med tiUämpning av allmänna grundsatser omfördelning av skadeståndsansvar meUan flera skadeståndsskyldiga. Det kan emeUertidförutsättas att i nu angivna eUer liknande faU frågan om skadeståndsansvaret bUrreglerad i avtal meUan de skadeståndsskyldiga. Vidsidan av reglema om begränsning av skadeståndsansvaret i 2 kap. 2 och 3 §§ samt4 kap. 1 § innehåUer förslaget i 5 kap, 6 § stadgande om jämkning av skadeståndpå gnmd av medvåUande på den skadeUdandes sida. Stadgandet ger uttryck för engrundsats som hittiUs torde ha iakttagits inom den skadeståndsrättsUga speciaUagstiftningensområde - även i fall då skadestånd utgår på objektiv grund - utan uttryckligtstadgande, i den mån inte särskUda bestämmelser meddelats angående betydelsenav medvåUande, Någon ändring av gäUande ordning sker inte genominförande av skadeståndslagen och dess bestämmelse i 1 kap. 1 §, Även de i 5kap. 35 och 7 §§ upptagna bestämmelsema torde bU tUlämpliga inom speciaUagstiftningensområde om inte annat är särsldlt stadgat. Endirekt tiUämpning inom speciaUagstiftningens område av skadeståndslagensbestämmelser är stundom utesluten av det skälet att vissa av dessa bestämmelserendast gäller person- eUer sakskada och ren förmögenhetsskada som vållatsgenom brott. Detta gäller bl, a, 3 kap, 1 § vilket kan vara av betydelse om moten arbetsgivare riktas krav på ersättning för patentintrång som ej utgör brott(58 § patentlagen) under åberopande av fel eUer försummelse av arbetstagare.Detsamma gäUer för vissa faU av olägenhet genom mUjöfarUg verksamhet, i de falldå arbetsgivaren ej bär objektivt ansvar (30 § mUjöskyddslagen), här anfört angående gränsdragningen meUan speciallag och den aUmännaskadeståndslagen utesluter inte att de grundsatser som kommit tiU uttryck iskadeståndslagen kan komma att öva inflytande på tiUämpningen avspeciallagstiftningen eller att lagens bestämmelser får analogisk tUlämpninginom vissa områden av speciaUagstiftningen, Sådant inflytande kan t, ex. innehåUeti 4 kap, 1 § tänkas få när det gäller att göra en skälighetsbedönming enligt 8§ ttedje stycket kollektivavtalslagen. En analogisk tUlämpning av stadgandet i3 kap, 1 § om 1972: 5 628 principalansvarnär fråga är om ren förmögenhetsskada inom immaterialrättsUga och vissa andraområden torde vara möjUg i den mån inte anstäUdas vållande kan räknasföretagare tUl last såsom eget våUande (jfr t. ex, vad som uttalats underförarbetena tiU mönsterskyddslagen och mUjöskyddslagen, prop, 1969:168 s, 238och 1969: 28 s. 376), SlutUgenviU lagrådet framhåUa att vad ovan anförts rörande förhåUandet meUanskadeståndslagen och speciaUag även gäUer i den mån särskilda skadeståndsreglermeddelats i annan författning än lag. Såsom exempel på dyUk föreskrift hänvisastUl 5 § i förordningen (1928:124) ang, förfarandet i vissa faU vid oriktig avgiftsberäkninghos tuUverket, eoUgt vUken tuUtjänsteman är pUktig ersätta tuUverket felandeavgiftsbelopp i faU då felet uppkommit genom förfarande, som kan anses hänförUgttiU vårdslöshet, försummelse, oförstånd eUer oskickUghet i tjänsten, 1kap, 2 § Iremissprotokollet har departementschefen hänfört sig tUl den i svenskskadeståndslätt vanliga uppdelningen av skador i två särskUda typer, nämUgenintegritetskränkningar innefattande person- och sakskador, å ena, samt allmän förmögenhetsskadadvs, skada som drabbar en persons aUmänna ekonomiska stäUning, å andra sidan.Såsom en särskild beteckning för vissa slags skador av den sistnämnda typeninföres i förslaget ett nytt begrepp »ren förmögenhetsskada». Härmed avsessådan ekonomisk skada som tiUfogas någon utan förmedling av person-eitersakskada. Det nya begreppet definieras i förevarande paragraf. Enligt uttalandei remissprotokollet skall såsom ren förmögenhetsskada inte räknas sådanförmögenhetsförlust som någon lider tiU följd av att någon annan persondrabbats av person- eUer sakskada. Denna begränsning torde vara ett nödvändigtled i förslagets systematik. Utan denna begränsning skuUe sådan skada som avsesi 5 kap, 4 § i förslaget vara att hänföra tiU ren förmögenhetsskada, mening bör det nya begreppet godtagas. Definitionen bör emeUertidjämkas så att den nyssnänmda begränsningen framgår klarare. Detta kan skegenom att i lagtexten före slutorden person- eUer sakskada insattes orden »attnågon lider». Ocksåmed den i förslaget använda terminologin kommer begreppet allmänförmögenhetsskada att finna användning i sin traditionellabetydelse. Inom den föreslagna lagens tiUämpningsområde kan allmän förmögenhetsskadaersättas 1 följande faU, nämligen dels när den drabbar någon som följdskada tUlperson- eUer sakskada som han lidit (5 kap, 3 eUer 5 §) dels när någon bUvitdödad och den, som enUgt lag har rätt tiU underhåU av honom, tiU följd av dödsfaUetkommer att sakna erforderiigt underhåU (5 kap, 4 §) dels slutUgen när fråga ärom ren förmögenhetsskada vållad genom brott (5 kap, 1 §) eUer, i fall somavses i 3 kap, 2 §, genom fel eUer försummelse vid myndighetsutövning. Utövervad nu sagts kan allmän förmögenhetsskada ersättas med stöd av särskUdalagbestämmelser t, ex, inom immaterialrätten. UtveckUngen i rättspraxis kanockså leda tiU att sådan skada ersattes i vidare mån än som ansesöverensstämma med gäUande rätt, 2kap, 1 § Idenna paragraf lagfästes den aUmänna culparegeln, EnUgt uttalande i renussprotokoUetär det inte avsett att genom den föreslagna lagen göra ändring i vad som hittUlsgäUt i fråga om culpaansvarets räckvidd eller principema för culpabedömningen.Förslaget iimebär emeUertid i terminologiskt hänseende en viss förändring.Sedan gammalt har i juridiskt språkbruk uttrycket »våUande» använts såsombeteckning för ett handlande eUer en underlåtenhet som medförskadeståndsskyldighet på grund av culpa, dvs, under de förutsättningar iobjektivt och subjektivt hänseende som culparegeln innefattar. EnUgt förslagetdäremot är vållandebegreppets innebörd inte absolut kongruent medförutsättningarna för ansvar enUgt culparegeln. När termen »våUa» brukas iförevarande paragraf, Uksom i 2 kap, 2 och 3 §§,3 kap, 1 och 2 §§, 4 kap, 1 §och 5 kap, 6 §, har det en mera neuttal eUer objektiv betydelse än den traditioneUaoch avser att uttrycka, att culparegelns handlingsnormer blivit i objektivthänseende åsidosatta. Med den i förslaget använda terminologin torde våUandebedömningeni huvudsak komma att gälla, förutom beskaffenheten av den handling ellerunderlåtenhet som påstås grunda skadeståndsansvar, frågan huruvida de gängsekraven på kausalitet adekvans och rättssttidighet är uppfyUda, För attskadeståndsskyldighet enUgt förevarande paragraf skall föreUgga krävs därutöveri subjektivt hänseende att skadan våUats uppsåtUgen eller av vårdslöshet. förslaget valda terminologin har, såsom framhåUits i remissprotokoUet, vissalagtekniska fördelar särskUt när det gäller att reglera skadeståndsansvaret förbam och psykiskt abnorma personer. Den torde i den praktiska rättstiUämpningenknappast komma att medföra olägenheter av någon betydelse. Även om det kanmöta vissa betänkUgheter att i den nya lagen tiUägga det inom skadeståndsrättencentrala begreppet våUande en innebörd som i viss mån avviker från den gängse,bör enUgt lagrådets mening förslagets terminologi i denna del godtagas, 2kap, 2 § I förslagets allmänna motivering redovisas olika synpunkter på fråganom förutsättningama för att bam över huvud taget skaU kunna åläggasskadeståndsansvar. Departementschefen, som i huvudsak godtagit de allmännasynpunkter som kommittén anfört i denna del, har emellertid inte anslutit sig tiUkommitténs uttalande, att man vid prövning av frågan om skadeståndsansvar för bami det enskilda faUet får göra en jäm- 1972: 5 630 förelsemed vad man i aUmänhet anser sig böra fordra av barn i den aktueUa åldern, EnUgtdepartementschefens mening bör frågan i stället prövas på grundval av enbedömning av bamets beteende liknande den som sker när culparegeln tiUämpas bettäffandevuxna, en bedömning som emellertid här bör ske utifrån mera objektiva kriterierdvs. under mindre hänsynstagande tUl subjektiva faktorer. Lagrådet delar departementschefensuppfattning i denna fråga. Med det angivna bettaktelse-sättet ter det sig naturUgtatt såsom grundläggande förutsättning för skadeståndsansvar när det gäUer barnupptaga endast att barnet »våUat» skada med den särskUda betydelse uttrycket »våUa»har i förslagets olika stadganden. Genom den handling eUer underlåtenhet som äri fråga skaU culparegelns handlingsnormer ha blivit åsidosatta. Kravet på våUandei förslagets mening medför den begränsningen att skadeståndsansvar inte kan inttädaför en handling som, om den företagits av en vuxen, ej skulle ha föranlettersättningsskyldighet enligt 2 kap. 1 §, bortsett därvid från det subjektiva rekvisitét Bedömningenhumvida i subjektivt hänseende förutsättningar för skadeståndsskyldighetföreligger kommer att ingå som ett moment i den skäUghetsprövning som enUgtdenna paragraf skall äga rum. När det gäUer ungdomar meUan 15 och tordeböra stäUas samma krav i fråga om uppsåt eUer vårdslöshet som enUgt 2 kap, 1 § skaUgäUa beträffande vuxna, I fråga om dessa ungdomar fungerar stadgandet i 2 § i förhåUandetiU culparegeln i 1 § som en undantagsregel som innebär att skadeståndet efteren skäUghetsprövning kan sättas tiU lägre belopp än som svarar mot fuUersättning eUer helt faUa bort. Vad angår de mindre barnen måste, såsomdepartementschefen framhåUit delvis andra bedömningsgrunder tiUgripas, men äveni fråga om dem antages skadeståndsansvaret förutsätta ett beteende som är iviss mening uppsåt-Ugt eUer vårdslöst. Detta synes leda tiU attskadeståndsansvar nästan aldrig kan komma i fråga för de aUra minsta barnen, tex. I övrigt torde vara avsett att ju äldre och mognare barnet ärdesto närmare skaU bedömningen ansluta sig tiU de grunder för culpabedömningensom tUlämpas beträffande vuxna. VidskäUghetsprövningen enligt förevarande paragraf skall hänsyn tagas tiU samtUga förhandenvarandeomständigheter. Bland de förhållanden som skaU särskUt beaktas namnes ilagrummet de föreUggande ekonomiska förhåUandena. I remissprotokoUet hardepartementschefen starkt understrukit betydelsen av ansvarsförsäkring på bametssida: när ett bam över huvud taget kan ålägg;as skadeståndsansvar, bör det sålundaaldrig anses oskäUgt att låta skadeståndet utgå fuUt inom ansvarsförsäkringensram. Att en föreUggande ansvarsförsäkring på barnets sida skaU tillmätassärskild vikt vid skäUghetsbedömningen bör enUgt lagrådets mening komma tUluttryck i själva lagtexten på ett tydligare sätt än genom en hänvisning blott tiUde föreUggande ekonomiska förhåUandena.Såsom departementschefen framhållit får emeUertid existensen av enansvarsförsäkring inte inverka på den grandläggande bedömningen av omskadeståndsskyldighet aUs föreUgger. Lagrådet förordar därför att i lagtexten göresett tiUägg av förslagsvis följande lydelse: Vid bestämmande av skadeståndet skaUföreUggande ansvarsförsäkring särskilt beaktas. EnUgtförslaget skaU hänsyn tUl föreUggande ansvarsförsäkring tagas även i andra faUnär skadestånd kan bestämmas efter en skäUghetsprövning, t, ex. enUgt 2 kap, 3§, 3 kap. 6 § och 4 kap, 1 §, Grundsatsen att sådan försäkring skaU beaktastorde emeUertid få den största praktiska betydelsen när det gäller att bedömai vad mån bam skaU åläggas skadeståndsskyldighet, och för övriga faU tordenågon uttryckUg bestämmelse motsvarande den här föreslagna knappast vara erforderUg, 2kap, 3 § Förslagetupptager i denna paragraf särskUda bestämmelser angående psykiskt abnormalagöverträdares skadeståndsansvar. Vid angivande av de personkategorier somstadgandet skaU avse har gäUande rätts begrepp sinnessjukdom och sinnesslöhet bibehålUtsi avvaktan på en översyn av bestämmelsema i 33 kap. . Stadgandet skaUomfatta, förutom dem som handlat under inflytande av sinnessjukdom eUer sinnesslöhet,dem som våUar skada under inflytande av annan rubbning av själsverksamheten,under förutsättning att rubbningen icke är självförvåUad och tUlfäUig. Förslagetinnebär en utvidgning i förhåUande tiU gällande rätt. Lagrådet har ingenerinran mot det i förslaget angivna tiU-lämpningsområdet för stadgandet. Ifråga om föratsättningama för stadgandets tiUämpning kan lagrådet i huvudsakhänvisa tUl vad som anförts vid 2 kap. 1 och 2 §§. I remissprotokoUet uttalas,att psykiskt abnorma personer skaU kunna ådraga sig skadeståndsansvar inom det aUmännaculpaansvarets ram, I princip skall tiUämpningen ske med utgångspunkt i de aktsamhetsnormersom Ugger tUl grand för culparegeln, men på den subjektiva sidan kan det bUfråga om en avvikande tiUämpning, Skadestånd skaU kunna utdömas, fastän man medhänsyn tiU skadevåUarens sinnestiUstånd icke kan tala om uppsåt eUervårdslöshet i vanUg mening. Mot denna beskrivning av stadgandets innebörd -som torde svara mot gäUande rätt - har lagrådet icke någon erinran. Bestämmelsernai 2 kap. 3 § avser endast person- och sakskada. Psykiskt abnorma skadevåUare skaUemeUertid i enUghet med vad som stadgas i förslagets 5 kap. 1 § kunna åläggasatt utge ersättning även för ren förmögenhetsskada, när skadan har våUats genombrott. Med brott avses här vad som utgör brott i mening, I frågaom de personkategorier som omfattas av förslagets 2 kap, 3 § innebär detta attföreskrivna rekvisit beträffande uppsåt eller oaktsamhet skall vara uppfyUda,och ett sådant frångående av den vanliga culpabedömningen, som enUgt vad somangivits i det föregående kan ske vid prövningen av om ersättning för person- eUersakskada skall utgå, ifrågakommer ej. Motsvarande gäUer i fråga om tUlämpningenav stadgandet i 5 kap. 2 § om ersättning för icke-ekonomisk skada. Måhända kani rättstUlämpningen skadeståndsansvaret utvidgas så att ersättning för renförmögenhetsskada utgår även i faU då skadevåUande gäming icke kan betecknassom brott därför att det subjektiva rekvisitét brister hos gärningsmannen. Desom våUar skada under inflytande av rubbning av själsverksamheten som är självförvåUadoch tillfäUig omfattas icke av bestänunelserna i 2 kap, 3 §. I fråga om dem skaUden aUmänna culparegeln tillämpas utan inskränkning. Av den föreslagnalagtexten kan icke utiäsas att någon särskild culpabedömning skaU göras. Påden subjektiva sidan innebär det, att dessa personers ansvar skaU bedömas i enUghetmed det krav på uppsåtUgt eUer vårdslöst handlande som uppstäUes i 2 kap, 1 §,I den mån sådana personers handlande i enUghet med bestämmelsema i 1 kap, 2 §brottsbalken kan bedömas som brott med eftergivande av vad eljest är stadgat omuppsåt eller oaktsamhet torde de emeUertid också kunna ådraga sigskadeståndsansvar, Skadeståndskommitténhar i sitt betänkande »Skadestånd II» i enlighet med vad somnumera i viss utsträckning sker i den juridiska litteraturen betecknatarbetsgivares ansvar för arbetstagares våUande med termen »principalansvar», enterm som också genomgående brakas i remissprotokoUet, I det remitteradeförslagets lagtext har termen däremot ej kommit tUl användning annat än i dennu ifrågavarande rubriken. Ordet principal har en ålderdomUgklang och torde bland den stora aUmänheten knappast föra tankama till begreppetarbetsgivare i aUmänhet, Ehuru uttrycket i en juridisk framställning uppenbarUgenkan utgöra en tjänlig fackterm, är det enUgt lagrådets mening knappast lämpUgtsom rabrik i en lag med en så vidsträckt syftning som den förevarande. Vidsidan av frågan om arbetsgivareansvaret utgör frågan om det allmännas ansvarför skada tUl följd av fel eUer försummelse vid myndighetsutövning en huvuddelav kapitiet, I förslagets kapitelrabrik kommer detta tiU synes endastantydningsvis genom förkortningen »m, m,» EnUgt lagrådets mening bör emeUertidäven kapitiets innehåU i denna del komma tiU klart uttryck i rabrUcen, Lagrådetföreslår att rubriken får lydelsen: Skadeståndsansvar för arbetsgivare och det aUmänna.Mot en sådan formulering kan naturligen invändas, dels att skadeståndsansvaretför arbetsgivare i åtskiUiga fall t, ex, när våUandet kan hänföras tUl bristfälUgainstraktioner eller av- saknadav erforderlig tillsyn beror på hans eget våUande och aUtså regleras iförslagets 2 kap. 1 § dels att det allmänna i stor omfattning uppträder iegenskap av arbetsgivare och då har att stå vanUgt arbetsgivareansvar. Även omden nu föreslagna lydelsen sålunda inte är invändningsfri, ger den enligtlagrådets mening dock på ett kortfattat sätt en ur praktisk synpunkt tiUräckligtgod upplysning om de två huvudfrågor som kapitiet avser. 3kap, 1 § I specialmotiveringen till denna paragraf har departementschefen förklaratsig ansluta sig tiU skadeståndskommitténs uppfattning, att reglerna om principalansvarskall kunna tUlämpas även når skada vållas av sådana personer, som utför arbeteför det allmännas räkning av i stort sett samma typ som på den enskUda sektommen inte gör det frivUUgt utan på grand av offentUgrättsUgt tvång, I första handnänms därvid vämpliktiga, vapenfria tjänstepliktiga samt personer som fuUgörcivilförsvarstjänst eller som tjänstgör på grund av en tiUämpning av den aUmånnatjänstepliktslagen. Detsamma anses vidare böra gälla arbete, som utförs avinterner på fångvårdsanstalter, av elever vid ungdomsvårdsskolor, av patientersom har tvångsintagits på sjukhus för sluten psykiatrisk vård, av personer somhar omhändertagits enUgt nykterhetsvårdslagstiftningen m, fl, YtterUgare anföresatt bestämmelserna om principalansvar i vissa faU också bör kunna tiUämpas närskada våUas av elever vid läroanstalter, såsom grundskolor, fackskolor, gymnasier,universitet, högskolor etc, EnUgt departementschefens mening bör sålundaläroanstalten eUer dess huvudman ha principalansvar, när en elev har våUatskada under sådant arbete för anstaltens räkning som i och för sig lika välhade kunnat anförtros anställd arbetskraft, t. ex. städnings- eUerreparationsarbeten. Ett sådant ansvar anser departementschefen emellertidockså böra kunna komma i fråga i vissa fall då arbetsuppgiften uteslutandetjänar ett utbUdningssyfte, under förutsättning dock att verksamheten utåtföreter uppenbara likheter med vad som förekommer i arbetsUvet t, ex, när enskolelev våUar skada under en fysUdaboration eUer vid handhavandet av en maskini skolans verkstad. En skola eller annan undervisningsanstalt bör enUgt departementschefendäremot inte bära principalansvar också för skador som elevema våUar i andrasammanhang, t ex, under raster och skolutflykter e, d., eftersom det här iallmänhet saknas håUpunkter för en jämförelse med de förhåUanden, under vilkaen arbetstagare i vanUg mening fuUgör sina uppgifter. Därjämte avses såsomutvecklats i remissprotokoUet reglema om principalansvar skola i ganskavidsträckt omfattning tiUämpas också vid våUande av åtskiUiga andra kategorierav medhjälpare som icke intar stäUning av arbetstagare i civihättslig mening,endera direkt eUer analogiskt. 1972: 5 634 Lagrådetdelar så tUl vida den uppfattning, åt vilken departementschefen givit uttryck,att lagrådet i flertalet av de av departementschefen anförda faUen finner denföreslagna rättstUlämpningen ur materieU synpunkt önskvärd och rUctig. I andrafaU synes det lagrådet tveksamt om departementschefens uppfattning kan anses tiUräckUgtgrundad, t.ex, i fråga om s.k, beroende uppdragstagare, lagrådets meningkan det icke anses möjUgt att giva arbetstagarbegreppet en så extensiv tolkningeUer analogisk tiUämpning som framstår såsom önskvärd, varför lagrådet förordaratt - på samma sätt som skett i den nya norska lagen om skadeserstatning ivisse forhold - lagtexten kompletteras med ett särsldlt stadgande. Förslagsviskan stadgandet som lämpUgen bör få sin plats i en ny paragraf i slutet av 5kap,, givas följande lydelse: Vidtillämpning av denna lag skall med arbetstagare likställas värnpliktiga ochandra som fuUgör i lag föreskriven tjänstgöring, de som under utbUdning vidskola eUer vård i anstalt utför arbetsuppgift som tUl sin art liknar dem som vanUgenutföres av arbetstagare samt de som eljest för annans räkning utförarbetsuppgift under omständigheter liknande dem som förekommer i anställningsförhåUande, Remissenomfattar inte något förslag tiU ändring av 25 § försäkringsavtalslagen. Vidmotiveringen av 3 kap. 1 § gör departementschefen emellertid vissa uttalandenangående tiUämpningen av 25 § efter ett genomförande av det remitteradeförslaget. Sålunda framhålles, att en utvidgning av försäkringsgivaresregressrätt bör motverkas. Regressansvar mot en principalansvarig arbetsgivarebör enUgt departementschefen under aUa förhållanden förutsätta, att någon för vUkenarbetsgivaren svarar har handlat uppsåtUgen eUer grovt vårdslöst. Det naturligasynes departementschefen vara att medge regressrätt, föratom när arbetsgivarensjälv har handlat uppsåtUgen eller grovt vårdslöst, endast när sådant vållandeligger någon till last vilken såsom tiUhörande den högsta ledningen kan sägasha varit i arbetsgivarens stäUe. Arbetsgivarensansvar för anstäUds våUande enUgt 3 kap. 1 § inträder oberoende av egetvållande på arbetsgivarens sida; det är ett objektivt ansvar till skUlnad fråndet skadeståndsansvar för arbetsgivare och annan som regleras i 2 kap. avförslaget. Lydelsen av 25 § första stycket försäkringsavtalslagen synes närmastleda tiU att regressansvar för arbetsgivare aUtid kommer att föreUgga i defall då han svarar för anstäUds vållande enligt 3 kap, 1 §, Förarbetena tiUförsäkringsavtalslagen innehåUer intet som klart talar för en annan tiUämpning,Inte heUer kan några slutsatser dragas av den nuvarande rättstUlämpningen, som vUarpå andra grunder för arbetsgivaransvaret än som är aktuella för det nuföreslagna stadgandet i 3 kap, 1 §, En sådan inskränkning av regressansvaretsom departementschefen åsyftar torde inte kunna vin- Betydande svårigheter måste emellertid föreligga att inom dengrupp av arbetstagare, som enUgt hittillsvarande rättstill-lämpning ansettsådraga sin arbetsgivare principalansvar, med någon grad av bestämdhet göra engränsdragning meUan sådana arbetstagare vilka såsom tiUhörande en högrearbetsledning kan sägas ha varit i arbetsgivarens ställe och andraarbetstagare. EnUgt lagrådets mening kan de skäl departementschefen anfört välmotivera, att regress tillätes endast när arbetsgivaren själv eUer, förjuridiska personer, befattningshavare i organstälhiing handlat uppsåtUgen eUergrovt vårdslöst. Bestämmelse härom skuUe kunna införas i en ny punkt av 25 §första stycket försäkringsavtalslagen av följande lydelse: Sådan rätt tUl återkravföreligger dock icke mot den som svarar för skadan uteslutande på grund av 3kap. 1 eUer 2 § skadeståndslagen. 3kap, 2 § Denav departementschefen nänmda domen av den 10 febraari 1970angående personskada, som tiUfogats enskild person genom vållande av poUsman itjänsteutövning, har faststäUts av högsta domstolen genom dom den 3 december1971, Isamband med behandUngen av hur skaderegleringen avses skola tiUgå innehåUermotiven ett uttalande av departementschefen som synes innebära att skadereglerandemyndighets beslut icke skuUe kunna överklagas i administtativ ordning. Besvärssakkunnigahar i sitt slutbetänkande (SOU 1964: 27 s, 116) i redogörelsen för gäUande rättuttalat att i sådana faU som här avses (s, k, partsbesked) den enskildemotparten tiU staten genom administrativt överklagande vanUgen kan, i sistahand hos Kungl, Maj:t, få partsståndpunkten inte blott lagUghets- utan även lämpUghetsprövad,Även inom doktrinen har uttalanden av lUcnande dag gjorts.