prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Det betyder bl, a, attarbetsgivaren i princip kan påkalla jämkning av skadeståndet med tillämpning av3 kap. 6 § departementsförslaget och även i övrigt kan göra de invändningar somhan hade kunnat resa mot ett krav från den skadelidande utan att vara på någotsätt beroende av de medgivanden som arbetstagaren kan ha gjort i förhållandetill denne. Arbetsgivaren torde bl. a. kunna göra preskriptionsinvändning. Som jag förut har sagt skall paragrafen i viss omfattningtillämpas på vissa andra än arbetstagare i trängre mening. Enligt både 1958 årsförslag och skadeståndskommitténs förslag II skulle jämkning kunna ske också för vissakategorier skadevållare som inte omfattas av det civUrättsliga arbetstagarbegreppet.Jämkningsregeln i 19 § av förslag var avsedd att tillämpas på allpersonal i offentlig verksamhet, inte bara anställda utan också t, ex,statliga och kommunala förtroendemän, värnpliktiga och tjänstepliktiga.Skadeståndskommittén utgick för sin del från att bestämmelsema om jämkning avarbetstagares skadeståndsansvar skulle kunna tillämpas analogiskt, inte bara ifråga om personer vilkas vållande genom analogisk tillämpning av 1 § ikommitténs lagförslag skulle kunna utlösa principalansvar, utan också i en delandra fall, bl. a. beträffande ansvar i vissa situationer för personer som mtarställning som organ för juridiska personer. Kommittéernas ståndpunkt i dennadel har i allmänhet inte mött några invändningar under remissbehandlingen. Som jag förut har utvecklat (avsnitt 5.1.3.1.) börskadeståndsregeln i 3 kap. 1 § departementsförslaget kunna tillämpasbeträffande åtskilliga kategorier av skadevållare som utför arbete motsvarandeen arbetstagares utan att ett tjänsteavtal i vanlig mening kan anses föreligga,såsom värnpliktiga, anstaltsinterner som utför arbete för statens räkning ochen del liknande grupper, elever vid läroanstalter i vissa fall samt s. k.beroende uppdragstagare, 3 kap. 1 § får vidare anses omfatta bl. a. medhjälparesom anlitas vid arbetsbyten och familjemedlemmar som har anförtrotts arbetevilket lika väl hade kunnat utföras av arbetstagare i vanlig mening. Beträffande alla nu nämnda kategorier bör ocksåförevarande bestämmelse om arbetstagares skadeståndsskyldighet kunna tUlämpas.Jag vill dock framhålla att de sociala hänsjm som motiverar en begränsning avarbetstagares skadeståndsansvar inte lika ofta gör sig gällande utanför deegentliga Maj:ts proposition nr 5 år1972 Exempelvis vid arbetsbyten kan detmånga gånger te sig omotiverat att gynna skadevållaren på denprincipalansvariges bekostnad, och det ligger då närmare till hands än annarsatt anse synnerliga skäl föreligga att ålägga honom ansvar. En annan synpunktsom talar i samma riktning är att det i fråga om dessa kategorier inteföreligger något sådant lydnadsförhållande som karaktäriserar en arbetstagaresställning. Beträffande dem som har ställning som organ för enjuridisk person får reglerna om arbetstagares skadeståndsansvar ansestillämpliga i viss omfattning trots att bestämmelsen om principalansvar i 3kap. 1 § departementsförslaget inte är tillämplig i fråga om skada som devållar i denna egenskap. I fråga om privaträttens juridiska personer får mansom kommittén har ansett tiUämpa förevarande paragraf analogiskt, när skadahar vållats under utförande av ett arbete som lika väl kunde ha anförtrotts åten vanlig arbetstagare. Angående ersättningsskyldighet för personer i organställningpå grund av felaktiga beslut eller åtgärder på den juridiska personens vägnarfinns emellertid särskilda associationsrättsliga jämkningsregler, t. ex. 211 §aktiebolagslagen och 108 § lagen om ekonomiska föreningar, och när någon sådanregel är tillämplig får den anses innefatta en exklusiv reglering avskadeståndsansvarets omfattning. Beträffande vissa typer av juridiskapersoner, exempelvis stiftelser och ideella föreningar, saknas emellertidsådana särskilda jämkningsregler. Det torde då inte vara uteslutet att åberopanu förevarande bestämmelse analogiskt som grund för nedsättning avskadeståndsansvaret också vid sådana beslutskador som jag här har berört,såvida inte en analogisk tUlämpning av näraliggande associationsrättsligajämkningsregler snarare kommer i fråga. Vad jag nu har sagt bör emellertid inte gälla delägare ihandelsbolag och enkla bolag. Det skulle inte stämma väl överens med grundernaför den lagreglerade ordning som gäller i fråga om bolagsmännens ansvarighet inbördesoch mot tredje man att medge en nedsättning av detta ansvar genom analogisk tiUämpningav nu förevarande paragraf. Vidprövning av frågor om jämkning av ansvaret för personer med ställnmg av organför ett aktiebolag eller annan enligt privaträttsliga regler bildad juridiskperson får man självfallet ta särskild hänsjm till den förtroendeställning somskadevållaren har intagit och det ekonomiska infljrtande han kan ha utövat iföretaget, t. ex. om detta är ett enmansbolag eUer ett fåmansbolag där skadevållarenhar varit dominerande intressent. En faktor som också kan spela särskild rollär storleken av det arvode som skadevållaren uppbär. måste enbartdennes ställnmg utgöra tillräcklig grund för att döma ut fullt skadestånd.Allmänt kan sägas att man vid analogisk tillämpning av paragrafen i hithörandefall bör vara återhållsam med att sätta ned skadeståndet och i varje fall intepå samma sätt som när det gäller arbetstagare i egentiig mening utgå frånansvarsfrihet för skadevållaren. I stället bör paragrafen i fråga om personer iorganställ- Kungl Maj:ts proposition nr 1972 565 ning tillämpas som en jämkningsregel. Härvid bör deöverväganden som ligger till grund för de tidigare nämnda särskildaassociationsrättsliga jämkningsreglerna vara vägledande men tillbörlig hänsjmgivetvis tas till omständigheter som kan föranleda att skadevållaren i störreeller mindre mån jämställs med arbetstagare. Jämkningsregelni 19 § av förslag avsåg som nämnt ansvar för all personal i offentligverksamhet, alltså även för t. ex. personer som innehar statliga ellerkommunala förtroendesysslor. Regeln skulle enligt 20 § i förslaget kunnatillämpas även vid sådan offentlig verksamhet som till sin art är att jämställamed enskild verksamhet. Av skälsom jag har utvecklat i den allmänna motiveringen har jag inte ansett mig böraföreslå några särregler för funktionärer i offentlig verksamhet. I den månsådana funktionärer är arbetstagare i egentlig mening blir sålunda förevarandeparagraf tillämplig på samma sätt som i fråga om arbetstagare i enskild tjänst.Åtskilliga personer som är sysselsatta för det allmännas räkning och i vissutsträckning utövar offentlig myndighet faller emellertid utanför kretsen avarbetstagare i civilrättslig mening. Paragrafen bör i vidsträckt omfattningkunna tillämpas analogiskt på skadeståndsskyldighet som dessa personer ådrarsig under sådan verksamhet. När t. ex. en nämnd vållar skada underhandläggning av ärenden inom den s, k. självförvaltningens område, bör alltsånedsättning av det skadeståndsansvar som de enskilda nämndledamötema ådrar sigkunna komma i fråga, I sådana fall, liksom över huvud taget närskadeståndsskyldighet på grund av felaktiga beslut åvilar personer som intarorganställning inom den offentliga sektorn, är det emellertid naturligt attmöjligheten att lindra skadeståndsansvaret används med viss varsamhet. Liksomnär det gäller organ för juridiska personer inom den enskilda sektorn börbestämmelsen tillämpas som en jämkningsregel. Vid bedömningen får hänsyn tastill storleken av den ersättning som skadevållaren uppbär för sin syssla ochdennas karaktär av offentligt förtroendeuppdrag, varvid bl. a. får beaktas omuppdragstagaren har varit skyldig att åtaga sig den syssla han har utsetts attombesörja. Om någon som tillhör här ifrågavarande kategori av offentligafunktionärer vållar skada när han handhar uppgifter av en art som vanligtvisankommer på vanliga anställda, är det däremot naturligt att anlägga i stortsett samma synpunkter som när det gäller arbetstagare i allmänhet. I sådanafall bör man alltså utgå från ansvarsfrihet för befattningshavaren och åläggahonom skadeståndsskyldighet bara i den mån det föreligger synnerliga skälhärför. Inom den offentliga sektorn bör vidare regeln omarbetstagares skadeståndsskyldighet kunna tillämpas också i fråga om sädanafunktionärer för vilkas myndighetsutövming staten eller kommun svarar enUgt 3kap. 2 § departementsförslaget men som inte innehar en statUg eller för- Maj.-ts proposition nr 1972 troendesysslautan står helt utanför den statliga eller kommunala organisationen, såsom dispaschör,publicus, rättens ombudsman i konkurs, personundersökare, övervakare,barnavårdsman m. fl. Dettakapitel innehåller bestämmelser om skyldighet att ersätta ren förmögenhetsskadasom har vållats genom brott (1 §), om skyldighet i vissa fall att utgeersättning för annat lidande an sveda och värk eller lyte och annat framtidamen och att bekosta tryckning av dom i ärekränkningsmål (2 §), om vad som är ersättningsgiUskada vid personskada (3 §), om efterlevandes rätt till skadestånd (4 §), omvad som är ersättningsgiU skada vid sakskada (5 §), om verkan av denskadelidandes medvållande (6 §), om solidariskt ansvar, när två eller flera ärersättningsskyldiga för samma skada (7 §) samt om viss inskränkning iskadeståndsansvar med anledning av straffbar underlåtenhet att avslöja brott (8§). Förevarandeparagraf innehåller en bestämmelse om ersättning för ren förmögenhetsskada somtillfogas genom brott. Den har i gällande rätt motsvarighet i 6 kap. 1 §första punkten SL. En motsvarande bestämmelse återfinns i 12 § iskadeståndskommitténs förslag I. Enligt6 kap. 1 § SL utgår ersättning för skada som vållas genom brott. Skadeståndutgår i sådant fall för såväl person- eller sakskada som ren förmögenhetsskada.Stadgandet utgör en del av culparegeln. Denna regel innebär emellertid attskadestånd i princip alltid utgår för person- eller sakskada som vållas uppsåtligeneller av vårdslöshet, oavsett om den skadevållande handlingen innefattar brott.Enligt mitt förslag skall culparegeln kodifieras i den nya skadeståndslagen.Så har i departementsförslaget skett genom bestämmelsen i 2 kap. 1 § såvittangår person- och sakskada. Den nya lagstiftningen avser emellertid inte attmedföra någon ändring i gäUande rätt i fråga om skyldighet för den som vållatren förmögenhetsskada genom brott att ersätta skadan. Som jag har anfört i denallmänna motiveringen (avsnitt 2.1,4,3,) måste därför en särskild föreskrifttas upp i den nya lagen om ersättning för ren förmögenhetsskada genom brott. Bestämmelseni 6 kap. 6 § SL om skadeståndsansvaret för barn och psykisktabnorma personer är tillämplig också i fråga om sådana skadevållares skyldighetatt ersätta ren förmögenhetsskada genom brott. Detsamma skall i princip gälla ifråga om de motsvarande skadeståndsregler som har tagits upp i 2 kap. 2 och 3 §§departementsförslaget. Dessa regler är emellertid i likhet med 2 kap, 1 §enligt sin lydelse tillämpliga Maj:ts proposition nr 1972 567 bara vid vållande till person- eller sakskada. Densärskilda bestämmelsen om ersättning för ren förmögenhetsskada genom brottmåste utformas med beaktande härav. Denbestämmelse om arbetsgivares principalansvar som har tagits upp i 3 kap. 1 §departementsförslaget gäUer likaledes bara i fråga om person-och sakskada. Somjag har anfört i den aUmänna motiveringen skall emellertid de nya principalansvarsreglernai princip vara tillämpliga också i fråga om ren förmögenhetsskada som enarbetstagare i tjänsten vållar genom brott (avsnitt 2.2.4.5.). Hänsyn härtillmåste tas vid utformningen av den nu aktuella bestämmelsen. Enligt förslaget till lagstiftning om det allmännasskadeståndsansvar skall staten eller kommun utge ersättning för bl. a. ren förmögenhetsskadasom vållas genom fel eller försummelse vid utövming av offentlig myndighet,oavsett om den skadevåUande handlingen utgör brott eller inte. Bestämmelsen i3 kap. 2 § departementsförslaget har utformats i enlighet härmed. De särskildaregler i nämnda kapitel som på olika sätt begränsar det allmännas ansvaiighetvid myndighetsutövning (38 §§) skall vara tiUämpliga också i fråga om ren förmögenhetsskadagenom brott. Som jag har framhålUt redan vid behandlingen av frågan om formemaför den nya lagstiftningen (avsnitt 3,3,) bör därför i nu ifrågavarandebestämmelse göras undantag för de fall av vållande tUl ren förmögenhetsskadasom omfattas av 3 kap. 2 §. I enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs iförevarande paragraf i departementsförslaget, att om någon i annat faU än somavses i 3 kap. 2 § tiUfogas ren förmögenhetsskada och skadan har vållats genombrott, ersättning skall utges enligt vad i skadeståndslagen är föreskrivet omskyldighet att ersätta person- eller sakskada. I fråga om innebörden av uttrycket »ren förmögenhetsskada»hänvisar jag tUl vad jag har anfört vid 1 kap. 2 § departementsförslaget(avsnitt 5.1,1,2,), Med brottavses här sådan handUng eller underlåtenhet som utgör brott i brottsbalkensmening. Enligt 1 kap. 1 § BrB är brott gärning för vilken i ellerannan lag eller författning är stadgat straff som sägs i balken. 1 kap. 2 § BrBinnehåller föreskrift att i balken beskriven gäming skall, om inte annat sägs,anses som brott endast om den begås uppsåtligen. Vidare sägs i samma lagrum attom gärningen har begåtts under självrför-vållat rus eller om gärningsmanneneljest var genom eget vållande tillfälligt från sina sinnens bruk, detta inteföranleder att gämingen inte anses som brott. Det sagda innebär bl. a. attgärningar som begås av bam under och psykiskt abnorma personer kan utgörabrott, även om straffrättsUg påföljd inte kan ådömas. En sådan person kanalltså åläggas att utge ersättning för ren förmögenhetsskada med stöd avförevarande paragraf och tiU- Maj:ts proposition nr 5 år1972 lämpligt lagrum i 2 kap. departementsförslaget, dvs. 1, 2eller 3 §, Hänvisningen tiU »vad i denna lag är föreskrivet omskyldighet att ersätta person- eller sakskada» avser de grundläggandeansvarighetsreglerna i 2 kap. 1, 2 och 3 §§ samt 3 kap. 1 § däremot givetvisinte 3 kap. 2 §. Här liksom i 5 kap. 2 § innebär emellertid uttrycket också enhänvisning tiU de bestämmelser i lagen som kan utesluta eller medförabegränsningar av skadeståndsansvar enligt dessa regler, dvs. 3 kap. 6 §, 4kap. 1 § samt 5 kap. 6 och 8 §§. Genom att hänvisningen begränsats tUl att avsede bestämmelser som reglerar själva skadeståndsskyldigheten bortfaller behovetatt som i 12 § i skadeståndskommitténs förslag ange att lagens bestämmelsergäller endast >i tiUämpliga delar». Paragrafen reglerar inte frågan vem som är berättigad tUlersättning med anledning av ett brott eller vilka intressen som skyddas av enstraffsanktionerad handlingsnorm och därigenom också av förevarandeskadeståndsregel. Hithörande problem får lösas av domstolarna med tUlämpningav allmänna grundsatser (jfr 1 kap. 1 § departementsförslaget). Jag hänvisar idetta hänseende till vad jag har anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt2.1.4.3. Gällande rätt intar den principiella ståndpunkten attersättning för ren förmögenhetsskada i utomobligatoriska förhåUanden utgårendast om skadan har vållats genom brott eller skadeståndsskyldighet ärsärskilt föreskriven i lag. Som jag har sagt i den aUmänna motiveringen är jaginte i vidare mån än som följer av de regler jag föreslår om det allmännasskadeståndsansvar beredd att nu ta upp frågan i vilken utsträckning ersättningför ren förmögenhetsskada kan eller bör utgå i andra fall (avsnitt 2.1.4.3. ).Den frågan lämnas som tUl avgörande i rättstiUämpningen. Den nyalagstiftningen är inte avsedd att vare sig medföra någon ändring i gällanderätt eUer utgöra hinder för en rättsutveckling genom praxis i riktning mot ettvidgat ansvar för ren förmögenhetsskada. Förevarande paragraf får således likalitet som övriga bestämmelser i förslaget läggas till grund för motsatsslut. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet att utgeersättning för lidande vid vissa brott mot den personliga integriteten och attbekosta tryckning av dom i mål om ärekränkning eUer liknimde brottsliggärning. Den motsvarar 6 kap. 3 § SL och har i skadeståndskommitténs förslag Isin motsvarighet i 10 §. I 6 kap. 3 § första stycket SL föreskrivs, att»vedergällning» skall ges för Udande som kan anses någon tiUskyndat genom brottmot personUga friheten eller genom ärekränkande gäming. Maj:ts proposition nr 1972 569 har föreslagit att en motsvarandebestämmelse tas upp i en ny skadeståndslag men att dess tiUämpningsområdeutvidgas till att omfatta också vissa andra fall av brottsligt ofredande änbrott mot den personliga friheten. Som jag har anfört i den allmännamotiveringen (avsnitt 2,1.4.10.) biträder jag detta förslag. I likhet medkommittén anser jag vidare att stadgandets språkliga utformning börmoderniseras och att en anpassning bör ske till terminologi.Härmed är givetvis inte avsett att en mera fullständig revision av stadgandetskall förgripas. Jag vill erinra om att en Översyn av reglerna om ersättning pågrund av ärekränkningsbrott pågår inom kommittén för lagstiftningenom yttrande- och tryckfrihet. Vid min behandling av huvudgrunderna för en lagstiftningom arbetsgivares skadeståndsansvar (avsnitt 2.2.4.5.) och om det aUmännasskadeståndsansvar (avsiutt 2.3.6.3.) har jag på anförda skäl förordat att denya reglema om principalansvar och om ansvarighet för staten och kommunema vidoffentlig mjmdighetsutövning görs tillämpliga i fråga om sådant lidande somavses i 6 kap. 3 § SL i samma omfattning som de föreslagna allmänna reglema omansvar för eget vållande. Detta bör komma till uttryck i den nu förevarandebestämmelsen. I enUghet med vad jag nu har sagt föreskrivs i förstastycket av förevarande paragraf i departementsförslaget, att bestämmelserna iskadeståndslagen om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i frågaom lidande, som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten,genom annat ofredande, som innefattar brott, eller genom ärekränkning ellerdylik brottslig gärning. När det ilagrummet talas om »bestämmelserna i denna lag om skyldighet att ersättapersonskada» åsyftas de grundläggande ansvarighetsreglerna i 2 kap. 1, 2 och 3 §§samt 3 kap. 1 och 2 §§. Självfallet blh också de bestämmelser i 3 kap. 3, 4,6, 7 och 8 §§, 4 kap. 1 § samt 6 och 8 §§ av detta kapitel som på olika sättkan medföra inskränkningar i skadeståndsansvaret i princip tillämpliga även närfråga uppkommer om ansvarighet för lidande enligt nu förevarande bestämmelse. Iförhållande tiU motsvarande bestämmelse i skadeståndskommitténs förslagföreter lagrummet den formella avvikelsen att orden »som innefattar brott» iförtydligande syfte har tUlagts efter »ofredande». Någon saklig skillnad ärinte åsyftad. Skadeståndskommitténhar inte gått närmare in på vilka brott som avses med uttrycken »brott mot denpersonliga friheten», »annat ofredande» resp. »ärekränkning eller dylikbrottslig gäming». Flera remissinstanser har efterlyst klargörande uttalanden idetta hänseende. Redan med hänsyn tUl att nya brottsbestämningar ochbrottsrubriceringar har tillkommit genom den nya , utan attlagstiftaren därvid har tagit ställning till Maj:ts proposition nr 5 år1972 vilka verkningar detta får i fråga om tUlämpningsområdetför 6 kap. 3 § SL, synes det angeläget att spörsmålet berörs något närmare.Härtill kommer, att det enligt både kommitténs förslag ochdepartementsförslaget sker en utvidgning av tillämpningsområdet genom attersättning för lidande skall kunna utgå också vid vissa former av ofredande.Det är givetvis önskvärt att innebörden av denna reform i möjligaste månklargörs. Till brott mot den personliga friheten hör i första handde i 4 kap, 14 §§ BrB angivna brotten, nämligen människorov, olaga frihetsberövande,försättande i nödläge samt olaga tvång. hot (4 kap, 5 § BrB) och debrottstyper vid vilka sådant hot ingår samt hemfridsbrott (4 kap, 6 § förstastycket BrB) innefattar regelmässigt ofredande. Även olaga intrång (4 kap, 6 §andra stycket BrB) bör under vissa förhållanden kunna anses som ofredande iförslagets mening, däremot knappast tagande av olovlig väg (12 kap. 4 § BrB).Självfallet hör själva brottet ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB hit. I likhet med kommittén vill jag till brott mot denpersonliga friheten hänföra också sådana sedlighetsbrott som iimebär angrepp påperson. Hit hör våldtäkt och våldförande (6 kap. 1 § BrB) samt frihetskränkandeotukt (6 kap, 2 § BrB), Däremot synes otukt med barn, ungdom, avkomling ellersyskon (6 kap, 35 §§ BrB) inte böra räknas hit. Dessa brott kan däremotundantagsvis innebära ofredande. Fastän otuktigt beteende (6 kap. 6 § BrB) inteinnefattar angrepp på person, bör detta brott i princip betraktas som ofredandeav den person mot vilken brottet är riktat, medan koppleri och främjande avotukt torde falla utanför denna kategori (6 kap. 7 § BrB). Förförelse av ungdom(6 kap. 8 § BrB) bör undantagsvis kunna betraktas som ofredande men kan iflertalet fall inte räknas hit. Brott som innebär angrepp pä den fysiska integriteten ochleder till kroppsskada utan att kränkning av den personliga friheten i egentUgmening föreligger misshandel, rån etc. utgör uppenbarligen sådantofredande som avses i förevarande lagmm. Att sådana brott dessutom kaninnefatta ärekränkning får därigenom sällan självständig betydelse, men det ärtydligt att en sådan omständighet kan beaktas vid bestämmande av ersättning förUdande. Bland förmögenhetsbrott som kan innebära ofredande bör ocksånämnas utpressning (9 kap. 4 § BrB) och försök till detta brott. Även mordbrand(13 kap. 1 § BrB) och andra allmänfarliga brott enligt 13 kap. BrB kan i vissafall bedömas som ofredande. Förledande av ungdom (16 kap. 12 § BrB) kan ta siguttryck, som innebär ofredande. Förgripelse mot tjänsteman (17 kap. 2 § BrB)kan undantagsvis ske i sådana former, att brott mot tjänstemannens personligafrihet föreligger. I många fall torde detta brott i varje fall innefattaofredande. Liksom i kommitténs förslag används idepartementsförslaget ordet »ärekränkning» i samma betydelse som i 5 kap. BrB.Hit hör alltså samtliga de brott som omfattas av nämnda kapitel. Med deavslutande orden »dy- Kungl Maj:ts proposition nr 1972 571 lik brottslig gärning» åsyftar jag i likhet med kommitténi första hand falskt åtal, falsk angivelse och falsk tillvitelse, resp.obefogat åtal, obefogad angivelse och vårdslös tillvitelse (15 kap. 57 §§ BrB).Jag anser att även mened med uppsåt att skada oskyldig (15 kap. 1 § BrB) börkunna räknas hit, liksom osann partsutsaga (15 kap. 2 § BrB). Det ärtydligt att förgripelse mot tjänsteman (17 kap. 2 § BrB) kan innefatta ärekränkning,om brottet inte är att anse som ofredande. Missfirmelse mot tjänsteman (17kap. 5 § BrB) torde undantagslöst innefatta ärekränkning och kan någon gångdessutom anses som ofredande. Åtskilliga våldsbrott kan som jag nämndeinnefatta ärekränkning, övriga i 16 kap, BrB angivna brott torde däremot fallautanför, varvid dock är att märka, att hets mot folkgrupp (16 kap, 8 § BrB),liksom även olaga diskriminering (16 kap, 9 § BrB), givetvis kaninnefatta ärekränlcning av enskild person. Självständigt ämbetsbrott torde endast i vissaundantagsfall kunna anses utgöra sådant brott som avses i förevarande paragraf.Tänkbart är i och för sig att vissa former av tjänstemissbruk (20 kap. 1 § BrB)och brott mot tystnadsplikt (20 kap. 3 §) kan vara att anse som ofredandeeller som gärning vilken är att jämställa med ärekränkning. Avgörande för denfrågan synes böra vara om den handlingsnorm vars åsidosättande konstituerarsådant ämbetsbrott kan sägas ha den enskildes personliga integritet som skyddsobjekt.Så synes ibland kunna vara fallet när en tjänsteman missbrukar sin ställningtill förfång för enskUd eller när brott mot tystnadsplikt utgör överträdelseav en sekretessregel som uppställts till skydd för enskUds intresse. Däremottorde t. ex, den omständigheten att ett tjänstefel medför att någon berövas denpersonliga friheten inte i och för sig föranleda att paragrafen blirtillämplig. En annan sak är att en sådan gärning kan utgöra annatbrott som enligt det föregående omfattas av bestämmelsen.