prop · FV0399 · 1972-12-31 00:00:00 — Sannolikt uppkommer mera väsentliga olägenheter ihuvudsak bara under specieUa förhållanden främst i samband med renkalvningenoch när renarna samlas ihop i större flockar. Normalt torde renarna annars intebli allvarligt störda av snöskotrarna, som aUmänt används av renskötarnasjälva. De från renskötselsynpunkt allvarligaste verkningarna av skotertrafikenuppkommer på kalvningslanden och under rensamlingsarbeten. Dä det här är frågaom relativt begränsade områden, bör det inte vara omöjligt att genom lokala terrängkörningsförbudhindra eller åtminstone avsevärt begränsa onödig körning vid dessa tillfällen.Både kalvningslanden och flertalet rensamlingsplatser används regelbundet årefter år. Det är därför förhållandevis lätt att faststäUa var skyddsbehov ärför handen. Ett förbud bör inte omfatta annan tid än dén dä förbudsområdetbrukar begagnas som kalvningsland resp. för rensamling. Enligtde sakkunniga krävs uttryckliga regler om att nyttotrafiken inte får hindras avett utfärdat förbud och att allmänhetens rätt ätt färdas inte onödigtvis fårinskränkas genom förbudet. På vad sätt nyttotrafikens fortbestånd skallgaranteras fär bU beroende av omständigheterna, särskilt trafikens omfattningoch betydelse samt skyddsbehovets angelägenhetsgrad. Klart är enligt desakkunniga att den utpräg- 1972: 99 12 ladenyttotrafiken körning i samband med renskötsel och skogsbruk, person- ochvaratransport för äret-runt-boende i isolerade gårdar, viss trafik avtjänstenatur m. m. alltid bör vara tillåten. De sakkunniga anför att det iregel torde vara ändamålsenligt att i förbudsbeslutet införs generellaundantag för sådan trafik. För trafik som faller inom det ganska vidagränsområdet meUan utpräglad nytto- och utpräglad nöjestrafik kan det enligtde sakkunniga vara lämpligt att föreskriva en individuell prövning. Vidarebehövs enligt de sakkunniga en bestämmelse om att meddelat färdselförbud integäller markinnehavaren eller hans folk. Motsvarande bestämmelse finns i 3 §kungörelsen om lokala bestämmelser till skydd för djuiiivet, som dessutomundantar statlig och tjänsteman i tjänsteärende från förbud. Någotgenerellt undantag för tjänstemän är enhgt de sakkunniga inte erforderligtbeträffande de tilltänkta färdselförbuden utan det bör för tjänstemännens delräcka med bestämmelser rörande nyttotrafik i allmänhet. I fråga om markinnehavarenoch hans folk är det enligt de sakkunniga däremot lämpligt med en särskUdföreskrift som helt undantar dem från förbudets rättsverkningar. Det är främstpraktiska skäl som talar härför. Med en sådan bestämmelse kan ett förbud inteinnebära något ersättningsgillt inträng i de rättigheter som tUlkommer markägarenoch andra eventuella rättsägare, något som i hög grad förenklar förfarandet vidförbuds utfärdande. Härtill kommer att markinnehavaren och hans folk iallmänhet torde kunna åberopa att deras terrängkörning utgör nyttotrafik, varfiirundantaget i realiteten inte torde föra med sig någon nämnvärd ökning av dentillåtna motortrafiken. Enligt de sakkunniga börde föreslagna inskränkningarna inte gälla enbart snöskotrar utan måste omfattamotordrivna fortskaffningsmedel över huvud taget. Beteckningen motordrivna fortskaffningsmedelär i första hand avsedd att omfatta alla motordrivna fordon. Som fordon räknasenligt 1 § 1 mom. vägtrafikförordningen (1951: 648) varje anordning på hjul,band eller medar, som är inrättad för färd på marken och ej löper på skenor.Förutom de typiska terrängfordonen snöskotrar, vesslor och bandvagnar åsyftas således även vanliga bilar och bussar, motorcyklar (inkl. mopeder),traktorer och motorredskap. Beslutanderätteni de aktuella, förbudsfrågorna bör enligt de sakkunniga bli delegerad till denregionala naturvärdsmyndigheten, dvs. Denna myndighet handhar f.n. flertalet liknande befogenheter enligt naturvårdslagen, och den måste ansesväl ägnad att göra den avvägning mellan naturvårds- och samfärdselintressenasom bör ske innan ett färdselförbud utfärdas. Ienlighet med det anförda föreslär de sakkunniga ett tUlägg till naturvårdslageninnebärande att fär befogenhet att meddela förbud mot framförandeav motordrivna fortskaffningsmedel på land utanför farvägar och körleder, omdet erfordras till skydd för djur- Prop.1972: 99 13 liveteller för att undvika otrevnad för närboende eller andra. Vid meddelande avsådant förbud skaU tillses att nyttotrafiken inte hindras och att aUmänhetensrätt att färdas inte onödigtvis inskränks. Vidare föreslås sådan ändring i 1928års renbeteslagi att förbud mot motortrafik skall kunna meddelas inom områdesom utgör renkalvnings-land eller brukar användas vid hopsamling av renarna. Föratt motverka okynneskörning med snöskotrar och andra terrängfordon ifritidsområden, skidbackar och skidspår som är upplåtna till allmänhetenrekommenderar de sakkunniga kommunerna att vid behov införa färdselförbud isina lokala ordningsstadgor. Rennäringssakkunnigahar övervägt att införa förbud mot alt medföra jaktvapen vid färd pä snöskotermen har stannat för att ett sådant förbud skulle föra med sig störreolägenheter än fördelar. Inte heUer i övrigt föreslås någon ändring av gällandejakträttsliga bestämmelser. Isyfte att minska ölägenheterna av den motoriserade terrängkörningen bör enligtde sakkunniga särskilda skoterleder iordningställas och underhällas.Finansieringen av åtgärderna anses i princip böra ankomma på skoterägarna. Avpraktiska skäl och med hänsyn tUl att bensinskatt erläggs för skotrarna trotsatt dessa i mycket ringa utsträckning anlitar det allmänna vägnätet förordasdock att kostnaderna skall bestridas av statsmedel. Deallra flesta remissinstanserna är ense med de sakkunniga om att trafiken medsnöskoter behöver regleras. Kritiska mot de sakkunnigas förslag till sådanreglering är endast och snöfordonsleverantörer.Betänkandet utgör enligt motorcykelförbundet ett alltför stort ingrepp i denpersonliga friheten. En differentiering av skoterkömingen dels inomfjällområden, dels inom övriga områden önskas av förbundet. Bakomde sakkunnigas förslag till lokala begränsningar i snöskotertrafiken ställersig kammarkollegiet, lantbruksstyrelsen, ,länsstyrelserna i , , och Norrbottenslän, motorredskapsutredningen och Skid- och . a. att ett generellt förbud mot snöskotertrafik skulle medföra betydandeolägenheter från olika synpunkter. Även ärpositivt tUl lagförslaget. Vissaremissinstanser uttalar sig för en skärpning av de sakkunnigas förslag. Hit hörnaturvårdsverket, domänverket, och skogsindustriernassamarbetsutskott. anser att man bör meddela ett generelltförbud mot snöskotertrafik och göra undantag *Lagen har ersatts av rennäringslagen (1971: 437) Prop.1972: 99 14 från detta genom dispenser för erforderliga områden ochleder för körningens behov. Enligt medger inte förslagettillräckligt effektiva åtgärder för att minska det ökande bruket avterränggående fordon. anser att sedan skoterleder ochdispensområden planlagts bör ett generellt förbud införas för färdsel medsnöskoter på övriga marker med undantag för nyttotrafik. Dispens bör kunna gesför hela skärgårdar och stora fjällområden. Skogsindustriernas samarbetsutskottönskar ett genereUt färdselförbud på land. Undantagna bör vara markägaren ochhans folk, samer och personer med andra legala uppgifter. För turismen ochfritidsverksamheten bör länsstyrelserna kunna förordna om särskUda leder ochområden, där skotern under vissa givna villkor får användas. ochdomänverket anser det vara en allvarlig brist att de sakkunniga inte går in påfrågans jordbruks-och skogsbruksaspekter. Den överhängande risken förskadeverkningar på skogsbruket och höstsådda grödor bör uppmärksammas. Enligtskogsstyrelsen är ett generellt förbud för trafik med motorfordon i terrängenfrån skoglig synpunkt klart att föredra. framhåller attlagstiftningen i ämnet måste klargöra att det inte är tillåtet att utanmarkägarens medgivande framföra motorfordon på annans mark vare sig marken ärbar eller snötäckt. Förbudet att framföra motorfordon över annans mark börgälla lika väl inägor och skogsmark som fjällvidder. Svårigheter att få respektför förbudet i vad avser fjällområden o. d. torde föreligga. Förbudet måstedärför förses med lämpliga undantag. I den mån färd med motorfordon gör intrångpå allmänna intressen ligger det i sakens natur, att restriktioner kanuppställas för vad markägaren får göra eller tillåta andra att göra. Sådanarestriktioner kan behövas ur ordningssynpunkt, ur trafiksäkerhetssynpunkt ochur naturvårdssynpunkt m. m. a. kan det vara angeläget att det inte tillåtssådan trafik som är störande för friluftslivet. anservidare att det bör finnas möjlighet att även mot markägarens vilja tillåtamotorfordons framförande. Lämpliga leder bör kunna upplåtas. Utanför dessaleder bör trafiken vara förbjuden. Liknande synpunkter förs fram av fleraandra remissinstanser. Frågan om färd över is skall vara tUlåten med hänsyn tillnaturskyddsintressena tas upp av några remissinstanser. anseratt starka skäl talar för att även färd över is skall vara reglerad och angersom exempel vissa sjökedjor i fjällområdena och vissa skärgårdsområden. Sammauppfattning har domänverket, hovrätten för , länsstyrelserna iJämtlands och samt . a. att olägenheterna för närboende är lika stora då snöskoter framförsöver is som pä land. Enligt de sakkunnigas förslag skall grunderna för förbudvara skydd för djurlivet, undvikande av ctrevnad för närboende eUer andra och Prop.1972: 99 15 tillgodoseendet av rennäringens intressen. Alla de hördalänsstyrelserna samt domänverket och pekar pä att ävenskogsbrukets intressen och växtlivet kan behöva skyddas genom färdselförbud.De båda sistnämnda myndigheterna framhåUer att skotertrafik över snötäckta skog.splanteringaroch hyggestrakter kan orsaka allvarlig skada på skogsplantor. iNorrbotten län anser att även känsliga geologiska ytbildningar bör kunnaskyddas genom ett förbud. Vad de sakkunniga anfört om undantag för nyttotrafikenlämnas i stort sett utan erinran i remissyttrandena. Överbefälhavarenförutsätter att den militära verksamheten innefattas i begreppet nyttotrafik. Desakkunnigas förslag att ett förbud att färdas i terrängen inte bör gälla enbartsnöskotrar utan även måste omfatta andra motordrivna fortskaffningsmedel möteringa egentliga invändningar. Fleraremissinstanser anser att förbud erfordras mot att medföra jaktvapen vid färdmed snöskoter. Hit hör , som anser detsynnerligen välmotiverat att utfärda sådant förbud. har funnit omfattningen av illegal jakt sä oroande, att denföreslär att jaktstadgan skärps såvitt gäller transport av vapen ochammunition med skoter eller motsvarande fordon. Nuvarande rätt att transporteravapen vid färd inom jaktområdet till eller frän jaktpass bör dock behållas förmarkägaren och hans folk samt för samer i yrkesarbete. Liknande farhågorframförs av 5ve-riges fältbiologiska ungdomsförening, och . Enligt Svenska jägareförbundetsuppfattning är ett förbud mot transport av jaktvapen med snöskoter nödvändigtför att undgå att jakten motoriseras. En sådan bestämmelse har betydelse frånbl. a. kontrollsynpunkt. föreslår ocksåförbud mot transport av jaktvapen med snöskoter. De lojala jägarna är bereddaatt underkasta sig besväret att tran.sportera sina vapen såsom de gjorde föresnöskoterns tiUkomst. Även länsstyrelserna i och länanser att ändring av jaktstadgan fordras. yrkar på motsvarande bestämmelser.Hovrätten för anser däremot inte att ett förbud mot transport avjaktvapen kan förordas. Frågan bör tas upp till behandling vid en grundlig översynav jaktstadgans bestämmelser. Hovrätten ifrågasätter emellertid om inte redannu det i 11 § 3 mom. andra stycket jaktstadgan upptagna undantaget från förstastycket samma moment bör upphävas, såvitt avser färd med snöskoter ochliknande fordon. Därigenom skulle det tiU skiUnad mot vad som gäller intebli tillåtet att färdas på egen jaktmark med snöskoter och ha jaktvapen skjutklart.I stället skulle bestämmelserna i första stycket i samma moment blitillämpliga. Dessa innebär bl. a. att vapnet vid färd med motordrivet fortskaffningsmedelinte fär vara laddat och att det skaU 1972: 99 16 förvaras oåtkomligt för föraire och passagerare, om detinte är inneslutet i fodral. för fram liknande synpunkter. Utredningens förslag rörande iordningställande ochunderhäll av skoterleder upptas positivt av bl. ,och domänverket. Arbetsmarknadsstyrelsenanser att iordningställande av nya skoterleder över längre sträckor kan varaarbetsuppgifter som lämpar sig att utföras som beredskapsarbete. I fråga omförslaget att anlägga särskilda alternativleder för skoter-trafik är och Svenska fjällklubben kritiska. Befintliga leder går oftai trånga fjälldalar. Dessa ger inte utrymme för alternativa skoterleder. bör däremot förslaget om helt nya leder kunna övervägas underförutsättning att de erhåUer lämplig sträckning. Svenska fjällklubben anseratt det nöjesbetonade snö-skoteråkandet bör tiUgodoses genom inrättande avsärskilda avgränsade snöskoterbanor. fritidsfiskares riksförbundunderstryker betydelsen av att leder iordningställs till område som är avintresse för fisket. Slutligen föreslär länsarbetsnämnden i attbehov av särskilda snöskoterleder prövas i samband med ställningstagande tillförslag om vandringsleder i fjällen. I fråga om finansieringen av iordningställandet ochunderhållet av skoterleder har bilskatteutredningen inte något att erinra motatt statsmedel anvisas för ifrågavarande ändamål. Staten bör enligt naturvårdsverketsmening bidra till kostnaderna för utmärkning och iordningställande avskoterlederna, ii.ven anser attkostnaderna bör bestridas av statsmedel. delar desakkunnigas grandsyn att kostnaden i princip bör bestridas av trafikanternavia bensinskattemedlen. Frågan om trafiken med snöskoter har under senare tidtilldragit sig stor uppmärksamhet. Snöskotern är som bekant ett bandfordon somutmärks genom sin lätthet och snabbhet. Antalet snöskotrar kan uppskattastill inemot 20 000. Antalet har bara ökat kraftigt. Det finnsanledning räkna med en fortsatt ökning. Utvecklingen är på både goti och ont.Snöskotern är ett värdefullt kommunikationsmedel särskilt i vägfattiga trakter.Den underlättar person- och varutransporter till isolerade gårdar både ifjälltrakterna, i snörika skogstrakter och i skärgårdarna. Den är under vinterntill stor nytta i samband med ambulans-, räddnings- och polistjänst. Den begagnassedan länge i renskötseln och skogsbruket. Den får allt större användning inomturistnäringen och i friluftslivet t. ex. vid fiskeutflykter. Det har framkommit att också nackdelarna med snöskotern är 1972: 99 17 många.Sålunda har skoteråkandet ökat risken för utrotning av vissa djurarter såsom järv,björn, fjällräv och varg. Mycket vUt faller för jägare som med hjälp avsnöskoter bedriver olovlig jakt. Enligt jaktvärdarna händer det också att djurspåras eller eljest förföljs med snöskoter. Snöskoterkörning särskilt ifjälltrakterna vållar enligt de sakkunniga också på olika sätt otrevnad ochirritation för andra som uppehåller sig där. Snöskotern för oljud. Ljudet nårlångt och förstärks av ekoeffekter. Anlagda skidspår förstörs. Det händer ocksåatt snöskoterförare vållar olägenheter för renskötseln. Renar som har samlatsihop för flyttning, utskiljning av främmande renar e. d. skingras och renkor påkalvningslanden störs. och domänverket framhåller attsnöskotertrafik över snötäckta skogsplanteringar på vissa håll kan innebäraallvarlig fara för skogens återväxt. Deolägenheter som snöskotrarna sålunda redan nu vållar i vissa trakter och än merden snabba ökning av antalet fordon som är att emotse gör att rennäringssakunniga,som utrett hithörande frågor, i sitt betänkande (SOU 1969: 59) Snöskotern terrängkörningoch färdselrätt, förklarat, att de anser det nödvändigt med någon form avingripande från det allmännas sida för att hindra en invasion av snöskotrar iömtåliga trakter och stävja missbruk. De sakkunniga, som ingående hardiskuterat frågan huravida det bästa sättet att komma till rätta medolägenheterna med snöskoterkörningen är att införa något slag av generelltförbud mot sådan körning eller att tillgripa selektiva åtgärder i form avlokala förbud inom ömtåliga områden, förordar utvägen med lokala förbud.Grunden för sådana lokala förbud bör enligt de sakkunniga vara att förbudbehövs till skydd för djurlivet eller för att undvika otrevnad för närboendeeller andra eller att förbud behövs från renskötselsynpunkt såsom för att fredarenarnas kalvningsland från skotertrafik. Remissinstansernaär överlag ense med de sakkunniga om att trafiken med snöskoter behöverregleras. De flesta remissinstanserna godtar de sakkunnigas förslag attmyndighet får befogenhet att införa lokala förbud mot körning med snöskoterinom områden som är särskilt känsliga från naturvårdssynpunkt eller med hänsyntUl renskötseln. Från något håll hävdas att även skogsbrukets och skogsvårdensintressen bör beaktas vid meddelande av sådana lokala förbud. a. och domänverket ger de sakkunnigas förslag till lösninginte ett tillräckligt effektivt skydd mot det ökande bruket av snöskotrar.Dessa remissinstanser förordar i stället ett generellt förbud mot snöskoterkörningi terrängen, kompletterat med ett dispensförfarande. Enligt domänverket bördispens kunna ges för hela skärgårdar och stora fjällområden. Fleraremissinstanser tar upp frågan huravida allemansrätten omfattar rätt attfärdas med snöskoter på annans mark. 1972: 99 18 sergör gällande att det inte kan anses föreligga någon allmän rätt att färdas medsnöskoter i terrängen. Andra remissinstanser har en motsatt uppfattning. Jagvill till en början ta upp frågan beträffande allemansrätten. De sakkunnigaslagförslag tar sikte på att införa bestämmelser som gör det möjligt attförbjuda snöskoterkörning inom vissa områden som är känsliga frånnaturvårdssynpunkt. De remissinstanser som hävdar att det inte ingår i allemansrätlenatt färdas med snöskoter på annans mark syftar i allmänhet längre. De viU atten lagstiftning som reglerar körning i terräng med snöskotrar skall ges sådanutformning att den av dem hävdade tolkningen av allemansrättens innebörd kommertill klart uttryck. Lagen bör sålunda enligt dessa remissinstanser klargöraatt det inte är tillåtet att utan markägarens medgivande framföra snöskoter påannans mark vare sig marken är bar eller snötäckt och vare sig marken består avinägor, skogsmark eller fjällvidder. Ett sådant förbud bör sedan enligt, dessaremissinstanser förses med lämpliga undantag. Jag kan inte tillmötesgå dessaönskemål. Frågan hur långt allemansrätten sträcker sig är omstridd ochremissinstansernas förslag skulle kräva att denna fråga togs upp tUl prövning ihela dess vidd. Klart är emellertid att allemansrätten inte innebär att körningi terrängen med snöskoter på annans mark får ske var som helst. a. av bestämmelsen om straff för tagande av olovlig väg, avvilken framgår att det är förbjudet för utomstående att färdas över tomi:eller plantering eller över annan äga, som kan skadas däray. Beaktas bör ocksåatt allemansrätten i princip reglerar störningsfall där en enstaka markägaresekonomiska eller andra privata intressen berörs. Regleringen är alltså av civUrättslignatur. När det gäller en eventuell lagstiftning om förbud mot trafik medsnöskoter är det emellertid i första hand allmänna intressen som bör beaktas.En lagstiftning om förbud mot körning med snöskoter bör med hänsyn till detanförda inte reglera allemansrättsliga frågor. Jagdelar de sakkunnigas och remissinstansernas uppfattning att tiden nu är inneatt reglera trafiken med snöskoter som f. n. är på det hela tagetokontrollerad. Den väntade snabba ökningen av antalet snöskotrar kan antasmedföra att olägenheterna med snöskotern ökar i stegrad takt. En delölägenheter bör som de sakkunniga framhållit kunna minskas genom bestämmelsersom avser fordonet och föraren. Som jag har anfört inledningsvis övervägs dessafrågor f. n. inom med sikte på en så snar lösningsom möjligt. Inom ramen för dessa överväganden kommer också att tas upp vissafrågor om trafikregler för färd med snöskoter. Ävenom vissa missförhållanden försvinner när bestämmelser om snöskoternsbeskaffenhet och utrustning och om förare av fordonet har meddelats, kommer enhel del problem att kvarstå som det gäller att Prop.1972: 99 19 komma till rätta med särskUt från naturvårdssynpunkt. ex. säger det sig självt atl om ett stort antal snöskotrar vid ett och sammatUlfälle uppehåller sig inom ett område som är känsligt med hänsyn tUl djurliveteUer från annan naturvärdssynpunkt eller om det inom ett sådant område ständigtförekommer snöskotertrafik om också i mindre omfattning, störs viltet ochdjuren ger sig av tiU andra områden där de ofta får svårare att överleva. Jag har tidigare nämnt den otrevnad och irritation som mängakänner, när de i fjällen på de mest natursköna och ödsliga platserna störs avsmattret från snöskotrar. Inte heller kan man genom bestämmelser om fordonenoch förarna skydda rennäringen eller skogsbruket mot skador. Vad jag nu anförtinnebär sammanfattningsvis att jag anser det nödvändigt med en reglering av snöskotertrafikeninte bara i fråga om fordonet och föraren utan även med hänsyn tUl naturvården,djurlivet, växtiivet, allmänhetens frUuftsliv och andra allmänna intressen. Medsådant aUmänt intresse avser jag t. ex. rennäringens intresse av att renarnas kalvningslandfredas och skogsvårdsintresset. Vadbeträffar lagstiftningens utformning vill jag framhålla följande. I stora delarav landet har nämnvärda olägenheter genom snöskotertrafik inte visatsig. Det får anses ovisst i vad mån det blir nödvändigt att införarestriktioner annat än inom begränsade delar av landet. Så t. ex. torde behovetav restriktioner vara ringa i . Med hänsyn härtUl synes det mindrelämpligt att införa ett för hela landet gällande generellt förbud från vilketundantag får göras i alla de fall då naturvärdsintresset eller annat allmäntintresse inte berörs. I stället bör man som de sakkunniga föreslagit anpassaregleringen till förhållandena inom olika delar av landet. Jag förordar därföratt Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer ges befogenhet attinföra förbud eller föreskrifter beträffande sådana områden där en regleringbedöms vara påkallad frän allmän synpunkt. Jag vill förutskicka att jag ämnarföreslå Kungl. Maj:t att uppdra åt i första hand , som väl kännertill de lokala förhållandena, att besluta i dessa frågor. Föreskrifterna kandå på ett smidigt sätt anpassas till föreliggande regleringsbehov.Naturvårdsverket bör utarbeta råd och anvisningar i fråga om restriktioner somär påkaUade frän naturvårdssynpunkt. Desakkunniga har föreslagit att ett lokalt förbud mot snöskotertrafik endastskall omfatta landområden, dvs. inte färd på is. I likhet med fleraremissinstanser anser jag att skäl saknas att undanta färd på is frånreglering. Enligt min mening bör lagen kunna tillämpas på alla slags områdenmed undantag av bebyggda områden och väg som allmänt nyttjas för samfärdsel.Trafik med snöskoter pä sådan väg får bedömas efter samma grunder som gällerför vägtrafik i allmänhet och kommer enligt uppgift att omfattas av denreglering som övervägs inom Prop.1972: 99 20 kommunikationsdepartementet.Lagen föresläs sålunda skola gäUa körning i terräng varmed i dettasammanhang helt allmänt avses område i naturen och på väg som ej allmäntnyttjas för samfärdsel. Somde sakkunniga föreslagit bör vid meddelande av förbud eller andra föreskriftertillses att nyttotrafiken inte hindras i onödan. Med nyttotrafik avses då iförsta hand dels sådan personbefordran eller godsbefordran med snöskoter somär till gagn för ortsbefolkningen i glesbygdsområden och på andra häll där detråder kommunikationsproblem , dels sådan körning som behövs förutövande av vissa näringar såsom renskötseln och skogsbjruket. Till nyttotrafikär givetvis också att hänföra körning i samband med ambulans-, räddnings- och poUstjänst,reparation av kraftledningar, körning av krigsmaktens personal i tjänsten o. d.Det torde i regel vara ändamålsenligt att vid meddelande avföreskrifter gör generella undantag för utpräglad nyttotrafik.