prop · FV03138 · 1972-12-31 00:00:00 — Ensådan bestämmelse skulle avsevärt underlätta kontroUen av straffetsefterlevnad. Förslaget att fritidsstraffet skall vara tiUämpligtpå anställda eller andra som bor utanför kasern o. d. ogillas av några av deinstanser som i princip tillstyrker införandet av detta straff. Hit hör RÄ ochlänsåklagaren i . Även ÖB anser alt fritidsstraffet är olämpligtför fast anställd personal. Hovrätten för anser att fritidsstraffetinte bör tillämpas i fråga om fast anställda åtminstone sådana medämbetsansvar annat än när särskilda skäl föreligger. Chefen för marinenifrågasätter om fritidsslraffet med hänsyn till sin konstruktion fyller någonfunktion som korrektionsmedel för den fast anställda personalen.Rikshemvämschefen anser att fritidsstraff inte lämpligen torde böra åläggashemvärnspersonal. Hovrätten över och avstyrker attförbud alt lämna bostaden skall utgöra form av fritidsstraff (ochtillrättavisning). Det är principiellt orikligt alt i lagstiftning uppta enreaktionsform som man är på det klara med aldrig kommer att tillämpas.Samtidigt biträder hovrätten förslaget alt fritidsslraffet inte skall varainskränkt till någon viss kategori av krigsmän. De krigsmän som inte ärförlagda inom kasernområde, läger eller molsvarande område eller ombord påfartyg tordeunder verkslällighetstiden böra beredas sådan föriäggning. På så sätt kanfritidsstraffet i praktiken tUlämpas på alla krigsmän. Tveksam till förslaget att införa fritidsstraff . KontroU synes enligt verket vara en fömtsättning fördetta straff, även om genomförandet av en sådan kontroll i och för sig tordeskapa vissa svårlösta problem. Mililärbefälhavaren för Södra militärområdet,som också är tveksam, framhåller att den övervakning som krävs förverkställande av fritidstraff, innebär ökad tjänstgöringsplikt för fast anställdpersonal, vilket är en avsevärd nackdel med hänsyn till befälsläget. Förslagetkan därför inte tiUstyrkas utan att konsekvenserna har blivit närmareundersökta. Äv samma skäl är chefen för militärpsykologiska institutet yttersttveksam tiU den föreslagna strafformen. Att till-lämpa ell eventueUtfritidsstraff även för fast anställd personal, som i regel är bosattutanför kasern, synes direkt olämpligt. Till de tveksamma hör ocksålänsåklagaren i . Chefen för militärpsykologiska institutet föreslåren viss försöksverksamhet rörande bl. a. möjlighetema att genomförafritidsslraffet. Därvid bör också företas olika sociologiska ochsocialmedicinska undersökningar. ÖB anser sådana undersökningar lämpliga. Militärbefälhavaren för Västra militärområdet anseratt fritidsstraffet i. n. inle bör införas. Mot utredningens förslag invändsatt en form av frihetsberövande ersätts med en annan. Det är f. ö. intesjälvklart att ett fritidstraff omfattande med eller utan utdömddisciplinbot uppfattas som mUdare än t. ex. åtta dagars arrest (utantjänstgöring). Det är fuUt möjligt alt begränsa användningen av arreststraffetäven utan att införa någon ny strafform. Till de instanser som avstyrker införande avfritidsstraffet hör också militärbefälhavarna för Bergslagens och övreNorrlands militärområden samt försvarsstabens personalvårdsbyrå. Dessainstanser framhåller att det föreslagna straffet medför alltför storaövervakningssvårigheter. Den förstnämnda instansen framhåller attfritidsstraffet kräver en betryggande övervakning med hänsyn till att dennareaklionsform får karaktären av straff. Överträdelser av frUidsslraff torde bliofrånkomliga och medför stora friktioner. Personalvårdsbyrån menar att istället för införande av fritidsstraff kan tillrältavisningsformenutegångsförbud eventuellt utökas till och kombineras meddisciplinbot. Också försvarets personalvårdsnämnd avstyrker fritidsslraffet. Några remissinstanser anser att benämningenfritidsstraff är mindre lämpUg. Militärbefälhavaren för Nedre Norrlandsmilitärområde och Föreningen framhåller att denna benämningkan förväxlas med uttrycket frUietsstraff. En lämpligare benämning enligt dessainstanser Uksom enligt hovrätten för är förläggnings-straff.Föreningen kan också tänka sig benämningarna fritidsförbud och strängtutegångsförbud. Hovrätten över och förordar benämningenutegångsförbud och militärbefälhavaren för Södra militärområdet benämningenutegångsslraff. ÖB anser däremot att benämningen fritidsstraff är lämplig. betonar vikten av attden som undergår fritidsstraff får sedvanligt tillfäUe till nödvändigutomhusvistelse i hälso-befrämjande syfte. Hovrätten över och anmärker att detsaknas en regel om hur man skall förfara när fritidsstraff kolUderar medmotsvarande form av tiUrättavisning. Härigenom uppkommer det egendomliga förhållandetatt maximiregeln i 12 § förslaget till lag om disciplinstraff för krigsmän intekan överskridas genom ytterligare fritidsstraff men väl genom att ocksåtillrättavisning i form av utegångsförbud tillkommer. Vad angår den situationen att disciplinbot ochfritidsstraff kombineras anmärker militärbefälhavaren för att sistnämnda straff i vissa fall kan omräknas tiU löneavdrag.Den sammanlagda effekten kan då bli mycket stor, . Enmaximigräns efterlyses därför. I allmänhet tillstyrks förslaget att användningenav tUlrättavisning skall vidgas. RÄ, som inte vUl avstyrka förslaget om detfinns behov av den föreslagna utvidgningen, anser dock denna något betänkligfrån rättssäkerhetssynpunkt. Hovrätten för anser att tUlrättavisningbör begagnas i fråga om fast anställda endast om särskUda skäl föreligger, t.ex. under fältförhållanden och tUl sjöss. Militärbefälhavaren för Östramilitärområdet menar att vissa brott, nämligen våld eller hot mot krigsman,missfirmelse mot krigsman, rymnmg, onykterhet i tjänsten och fylleri börundantas från kompanichefs eller motsvarande befattningshavarestillrätlavisningsrätt. Förslaget att chef för kompani eller motsvarandeavdelning inte längre skall ha tiUrättavisningsrätt i fråga om underbefäl somär underkastade ämbetsansvar tUlstyrks av hovrätten över och ,ÖB, chefen för flygvapnet, militärbefälhavarna för Östra och Nedre Norrlandsmilitärområden samt länsåklagaren i . Chefen för armén biträder däremotinte förslaget, bl. a. med motiveringen att kompanichefs möjlighet att snabbtkräva ordning och rättelse bland personal under utbildning vid kompaniet skulleeftersättas. När det gäller underbefäl av mslmästares och överfurirs gradgodtas dock för-slaget.i Även Centralförburidet för befälsutbildning ärkritiskt instäUt till förslaget och framhåUer att det synes orimligt ombataljonschef skall behöva handha ärenden om tillrättavisning av kompaniernasfurirer. Försvarsstabenspersonalvårdsbyrå, som förordar en förskjutning från Jfrnot s. 29. disciplinärbestraffning mot tillrättavisning, anser att tillrättavisning bör kunnaöverklagas vid domstol. Militärbefälhavaren för östra militärområdetföreslår att i författning klarläggs att bestraffningsberättigad chef kanbesluta om inhibition av verkställighet av tilhättavisning. ÖB tiUstyrker förslaget att tiUrältavisad genastskall underrättas om hur han skaU förfara om han viU begära omprövnmg avtiUrättavis-ningsbeslutet. Detsamma gör länsåklagaren i , SACOoch militärbefälhavaren för Östra militärområdet. Sistnämnda instans menar altunderrättelsen lämpligen bör meddelas i skriftUg form genom färdigställdablanketter e. d. som försetts med förtydligande anvisningar. 5.5 Avskrivningav militära mål m. m. Förslaget att vidga bestraffningsberättigadbefattningshavares befogenhet att avskriva militära mål hälsas i allmänhet medtiUfredsstäUelse av remissinstanserna. ÖB och militärbefälhavaren för NedreNorrlands militärområde anser att den vidgade befogenheten bör preciseras klarareför att man skall undvika oUkheter i tillämpningen. Utredningens ståndpimkt alt inte föreslå någraändrade bestämmelser rörande krigsförhåUanden lämnas utan erinran av de tvåhörda hovrätterna, ÖB, cheferna för marinen och flygvapnet, försvaretssjukvårdsstyrelse, militärbefälhavarna för östra. Bergslagens och NedreNorrlands militärområden, ämbetsansvarskommittén, ochdomareföreningen. Chefen för armén ifrågasätter om utredningen itiUräcklig grad har beaktat de speciella omständigheter som ÖB framförde 1961 tUl Kungl. Militärbefälhavaren för Västra militärområdet delarutredningens menmg så lUl vida att konkreta förslag om särskUda straff- ochdisciplinmedel knappast kan läggas fram . Det skulle emellertid vara avstort värde om frågan kunde sluderas i altemativa, tänkta beredskaps- ochkrigslägen. Förberedelser kan då göras för de modifieringar ifredsbe-stämmelsema som i ett aktueUt läge kan bli önskvärda. Även länsåklagareni län uttalar sig för ett fortsatt utredningsarbete. Försvarsstabens personalvårdsbyrå anser alt enutbyggnad av tillrältavisningsformen extratjänst bör kunna bli ett effektivtkorrektionsmedel vid enklare förseelser under krigsförhåUanden. I fråga om dödsstraffet anför RÅ att det finnsländer med krigserfarenhet som efter det har avskaffatdödsstraffet även Också i torde man i de ytterligt få fall, då dödsstraffenligt gäUande bestämmelser skulle kunna komma i fråga, ha möjlighet attbemästra shuationen även utan tillgång till denna påföljd. RA förordar därföratt bestämmelserna om dödsstraff i vissa faU då riket är i krig upphävs. Ensådan åtgärd skulle stämma väl överens med strävanden i Förentanationerna att få till stånd ett fullständigt avskaffande av dödsstraffet ialla medlemsstater. 6 Departementschefen 6.1 Inledning Sedan gammalt finns i vårt land en särskildstrafflagstiftnuig för försvarsväsendets personal. Den nu gällandelagstiftningen, som i huvudsak fick sin nuvarande utformning i samband med denstrafflagsreform som genomfördes , har som disciplinstraff för krigsmänupptagit arrest och disciplinbot. Dessa straff kan åläggas av såväl domstolsom bestraffningsberättigad mUilär befatiningshavare. För mindre förseelser kanvissa militära befattningshavare ålägga tUhätlavisning i stället fördisciplinstraff. Tillrättavisning utgörs av vaming, extratjänst ochutegångsförbud (landgångsförbud). För tillämpningen av den mUitärastraffordningen finns ett särskilt processrättsligt regelsystem i 1948 årsmUitära rättegångslag. Domstol kan i vissa särskilda fall döma liU böter istället för disciplinstraff. För vissa brott som begåtts av krigsmän kandomstol vidare, under de fömtsättningar i övrigt som anges i , ävenådöma andra aUmänna påföljder, exempelvis fängelse och skyddstillsyn. reform av den militärastrafflagstiftningen innebar en begränsning och en humanisering av lidigaregällande lagstiftning. Användningen av arreststraffet minskades. Underförarbetena tiU reformen övervägdes om del över huvud tagel var nödvändigt altbehålla särskilda disciplinstraff för krigsmän. En ytterligare reformering av de för krigsmänavsedda militära straffen och disciplinmedlen har länge varit aktuell. Ar 1961tillsatte min företrädare en utredning, miUtärstraffsakkunniga, som fick iuppdrag att göra en översyn av det militära straffsystemet. Enligt direktiventill utredningen skulle denna under beaktande av intresset att all krigsmaktenspersonal, såväl värnpliktiga som fast anställda, bör vara underkastade en sålångt möjligt ensartad straffrältslig reglering undersöka möjligheterna atthelt eller delvis slopa de särskilda disciplinstraffen, främst arreststraffet,för den inom krigsmakten fast anställda personalen. Syftet med en sådan reformskulle vara att åstadkomma en större likställighet mellan försvarets faslanställda personal och övriga statstjänstemän. Beträffande de värnpliktigafick det enligt direktiven fömt- sättasatt det för disciplinens upprätthållande var nödvändigt att behålla särskildadisciplinstraff. Det borde emellertid övervägas om det gick atl ytterligarebegränsa arreststraffets användning, exempelvis genom att utvidga ocheffektivisera tillämpningen av disciplinbotsstraffet. De förslag som utredningen nu har lagt fram innebärbl. a. att arreststraffet i princip behåUs för alla kategorier krigsmän, såvälvärnpliktiga som fast anställda, men att möjligheterna att ålägga detla straffminskas avsevärt. För att en sådan ordning skall kunna förverkligas föreslåsbl. a. att ett nytt discipUnstraff, s. k. fritidsslraff, införs som enstrafform mellan de nuvarande disciplinstraffen arrest och disciplinbot.Fritidsstraffet har av utredningen konstruerats efter mönster avtillrättvisnings-formen utegångsförbud (landgångsförbud). Bland de övrigaförslag som utredningen lägger fram kan nämnas vidgade möjligheter att användadisciplinbotsstraffet och att i stället för disciplinstraff ålägga tillrättavisning.Ulredningen uttalar principiella sympatier för att arreststraffet avskaffashelt men anser att en sådan reform inte är möjlig att genomföra utan att manförst fått pröva den föreslagna begränsade användningen avarreststraffet. Under remissbehandlingen har utredningsförslagetfåll ett övervägande positivt mottagande. Det stora flertalet remissinstanser i huvudsak inom den militära sektorn delar sålunda utredningens uppfattningalt arreststraffet tiUs vidare inte bör avskaffas men att användningen avdenna strafform bör beskäras kraftigt. En del remissinstanser anser det å andrasidan angeläget att arreststraffet nu avskaffas för den fast anställdapersonalen. Slutligen menar några instanser att man bör ta steget fullt ul ochhelt slopa arreststraffet. Vad angår det föreslagna fritidsslraffet godtasdetta av ett övervägande antal remissinsanser. På en del håll intar man dock ennegativ hållning till denna strafform. Förslagen om en utvidgning avdisciplinbotsstraffets och tillrättavisningsinstitutets användningsområdengodtas allmänt. I syfte att upprätthålla den militära disciplinenhar samhället ställt till förfogande särskilda straff och disciplinmedel förkrigsmän. har emellertid med rätta hävdats, att straffrättsligasärbestämmelser för den militära verksamheten bör få förekomma endasl i denmån de är oundgängligen nödvändiga för att upprätthålla krigsmaklens effektivitet.Allmänl sett har utvecklingen präglats av en strävan atti möjligaste mån anpassa förhållandena inom den militära verksamheten tUl vadsom råder inom den civUa sektorn av samhällslivet. Denna strävan har gjort siggällande också när det gäller den mili- betydelsefullt steg i denna riktning togs vid denreform av militärstraffrätten som genomfördes . Det straff som av ålder främst utmärker det miUtärasanktionssystemet är arreststraffet. Förekomsten av detta sttaff har trängt såin i det allmänna medvetandet att det på många håU kommit att uppfattas som någotsjälvklart och oundgängligt. Emellertid har en allt starkare opinion i olikasammanhang krävt att arreststraffet avskaffas. Bakom detta krav liggeruppfattningen att arrest är ett otidsenligt sanktionsmedel som strider motmoderna tankegångar inom kriminalpolitiken. Kritikenmot arreststraffet har enligt min mening en sådan tyngd att en omprövning av devärderingar och överväganden som ligger bakom denna sanktionsform framstår somangelägen. En reformering av de mUitära straffen och disciplinmedlen börsålunda i första hand inriktas på frågan huruvida arreststraffet över huvudtaget bör behållas. Arrest innebär ett frihetsberövande. Arreststraff åläggsför av lägst tre och . Straffet verkställs imilitärhäkte och i enrum. Överstiger strafftiden deltar arreslantenfrån och med elfte dagen i tjänstgöring. I undantagsfall kan föreskrivas attden som undergår arreststraff skall delta i tjänstgöring från tidigare dag eUerunder hela strafftiden. Den inspärrning och isolering från omgivningen somarreststraffet innebär uppfattas inte sällan som förnedrande för den straffskyldige.Denna omständighet liksom övriga förhållanden i samband med påföljdensverkställighet kan i vissa fall länkas bli så påfrestande för arreslanten attrisk för psykiska skador föreligger. Delta måste anses otillfredsställande, iall synnerhet i betraktande av att de gärningar för vUka arreststraff åläggs imånga fall är förhållandevis lindriga. Det antal arreststraff som verkställs ärfortfarande förhållandevis stort, även om antalet har minskat påtagligt undersenare år. Ar 1971 verkstäUdes sålunda omkring 2 000 arreststraff. Vid mittenav var antalet nära dubbelt så stort. Eftersom arrest i stor utsträckningverkställs utan att den straffskyldige deltar i tjänstgöring förorsakararreststraff ett betydande avbräck i den militära ulbildningen. Detjänstgöringsdagar som går förlorade på gmnd av verkställdaarreststraff uppgår tiU åtskiUiga tusental. Med hänsyn tiU de dryga kostnadersom varje utbildningsdag representerar, är detta förhållande intetillfredsställande. Här påtalade nackdelar med arreststraffet kannaturligtvis tiU en del undanröjas utan att detta straff avskaffas. Depersonliga påfrestningarna för arreslanten kan sålunda lindras genom altverkställigheten humani-seras på olika sätt. Vidare kan intresset av attarreslanten inte går miste om utbildning helt eller delvis tUlgodoses genom attstraffet förenas med tjänstgöring eller från en tidigaredag än som gäller f. n. Det är emellertid min bestämda uppfattning att etlsålunda modifierat arreststraff som ändå innebär att straffet behåller sinprincipiella karaktär av frihetsberövande påföljd inte skulle innebära någonhelt tillfredsställande lösning. Resultatet av en sådan partiell reform kanalltför lätt bli alt arreststraffet till följd av sin mildare utformningfortfarande kommer att tillämpas i ganska stor utsträckning och för relativtobetydliga förseelser. En sådan utveckling skuUe stå i direkt strid med de riktlinjersom är vägledande för den allmänna kriminalpolitiken. Från samhälleligsynpunkt framstår det som angeläget att sanktionssystemet på det militäraområdet så långt möjligt anpassas till civila förhållanden. Ett bibehåUande avarreststraffet i nuvarande eller modifierad form är inte väl förenligt meddenna målsättning. När det gäller anpassningen av sanktionssystemet pådet militära området till civila förhållanden gör sig särskilda synpunktergällande i fråga om den fast anställda militära personalen. Jag vill här början framhålla att såväl utredningen som en aUmän remissopinion ansett attarreststraffet är obehövligt från disciplinär synpunkt i fråga om de fastanställda krigsmännen. Denna uppfattning vinner starkt stöd av det förhållandet,att av hela det årliga antalet arreststraff endast elt försvinnande fåtalåläggs fast anställd personal. Att utredningen ändå kommit till den slutsatsenatt arreststraffet bör behållas för de fast anställda sammanhänger med desssträvan att tillgodose intresset av att ha en så långt möjligt ensartadstraffrättslig reglering för alla kategorier krigsmän. Enligt gällande ordning skiljer sigsanklionssystemet för de fast anställda krigsmännen påtagligt från detsanktionssystem som gäller för statstjänstemän inom den civUa sektom. Om denreformering av ämbetsansvaret inom den civUa sektom som ämbetsansvarskommitténhar föreslagit (SOU 1969: 20 och 1972: 1) genomförs, kommer denna skillnad attaccentueras ytterUgare. Från såväl aUmän som arbetsrättslig synpunkt är detangeläget att få tiU stånd en utjämning, så att sank-tionsreglema förfunktionärer inom försvarsväsendet så långt möjligt anpassas till dem somgäller inom den civUa sektorn. Ett betydelsefullt första steg mot en sådanutjämning skulle vara att avskaffa arreststraffet. Emellertid lär det knappast vara möjligt attavskaffa arreststraffet för den fast anställda personalen men bibehålla det förde värnpliktiga. Man skuUe då för dessa båda kategorier krigsmän få en påtagligolikhet i påföljdssyslemet som av de värnpliktiga säkerligen och inte utan fogskulle uppfattas som omotiverad och orättvis. En sådan ordning skulle inte barakunna leda till en försämring av förhåUandet mellan befäl och vämpliktiga utanäven i övrigt kunna få negativa verkningai på de värnpliktigas aUmännainstäUning tiU mUitärtjänstgöringen och därigenom äventyra krigsmaktenseffektivitet. anförda synpunkter talar för att ett förslag omavskaffande av arreststraffet bör gälla för alla kategorier av krigsmän. Vid bedömande av frågan om ett genereUt avskaffandeav arreststraffet bör främst beaktas humvida bibehållandet av detta straff ärnödvändigt för att upprätthålla disciplinen och ordningen bland de värnpliktigasom utgör huvuddelen av krigsmaktens personal. EnUgt en allmänt uttaladuppfattning möter det från disciplinär synpunkt inte något hinder att kraftigtminska användningen av arreststraffet. hävdas av såväl utredningensom en ganska betydande remissopinion framför allt de militära remissorganen att arreststraffet inte kan undvaras helt. Som skäl för denna ståndpunktåberopas att de värnpliktiga, till skillnad från de fast anställda, tjänstgörinom försvaret på grund av tvång och att detta förhållande i förening med denmilitära tjänstens speciella natur gör att arreststraffet måste kunna tUlgripasi vissa fall. Bärkraften hos dessa argument för ett bibehållandeav arreststraffet kan enligt min mening starkt ifrågasättas. Disciplinen inomförsvarsmakten måste väsentiigen baseras på andra faktorer än hotet omsanktioner. Det främsta medlet för upprätthållandet av disciplinen ärotvivelaktigt att det råder en positiv anda bland alla dem som är verksammainom krigsmaklen. TUl en god anda bidrar inte minst en övertygelse hospersonalen alt den militära tjänstgöringen har elt meningsfullt ändamål. Avväsentlig belydelse för att de vämpliktiga skaU finna sig tillrätta i denmilitära miljön är vidare att de blir föremål för en tillfredsställande socialomvårdnad under militärtjänstgöringen. Alt arbets- och levnadsförhållandena iden militära verksamheten alltmer har anpassals till civila förhållanden harhaft en gynnsam effekt. Den opinion som motsätter sig atl arreststraffetavskaffas hänvisar i regel till att det bland de värnpliktiga finns enminoritet som har en uttalad motvilja att vinderkasta sig militär ordning ochdisciplin och att del är med tanke på denna kategori värnpliktiga somarreststraffet behövs för att motverka ordningsstörningar ochdisciplinupplösning. Denna synpunkt kan vinna visst stöd av tidigareerfarenheter och måste kanske fortfarande tillmätas en viss betydelse. Detfinns emellertid i detta sammanhang anledning uppmärksamma det förhåUandet altpersoner som av psykiska eller andra skäl är olämpliga för militärtjänstgöringnumera frikallas från denna i betydligt större utsträckning än . DenprocentueUa andelen frikallelser bland dem som åriigen kallas tUl inskrivningsförrättningarutgör f.n. . Ytteriigare frikallas eller undantastillfälligt från tjänstgöringsskyldighet under den följande gmndutbUdningen. Iväsentiig omfattning torde den direkta orsaken tUl denna avgång vara psykiskolämplighet för militärtjänst. Det förtjänar också nämnas att användningen avarreststraff har minskat påtagligt . En av orsakernahärtill kan vara just det anmärkta förhållandet att personer som av olika skäl harsvårt att anpassa sig efter militärtjänstgöringens krav i mindre ut sträckningän tidigare fuUgör sådan tjänstgöring. Det förhållandet att användningen av arreststraffetminskat kraftigt torde vidare till en del bero på enändrad praxis vid val av påföljd för vissa brott av krigsmän. Denna ändradepraxis synes vara ett uttryck för uppfattningen att det från disciplinär synpunktinte är nödvändigt atl använda arreststraffet i samma utsträckning somtidigare. I detta sammanhang bör även understrykas atl i falldå brott begås av sådana värnpliktiga som är socialt missanpassade det frånkriminal-politisk synpunkt inte sällan kan vara mera ändamålsenligt atttiUgripa annan påföljd än arrest och satsa på personalvårdande åtgärdersom är ägnade att undanröja missförhållandena. Det har gjorts gällande att en särskUd fördel medarreststraffet är att man genom användningen av denna påföljd snabbt kan skUjaden skyldige från tmppen, varigenom ytterligare brott mot disciplinen kan förhindras.Som utredningen har framhållit är emellertid i detta hänseende de särskildatvångsmedlen tagande i förvar och förvarsarrest av större betydelse. Dessatvångsmedel bör även enligt min mening under alla förhåUanden behållas.