prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Sådana försäkringartillkommer normalt inte på initiativ av enskilda medborgare. Bakomgruppförsäkringarna står regelmässigt sammanslutningar av skilda slag, främstlöntagarorganisationer, med uppgift att tillvarata sina medlemmars ekonomiskaintressen. Vi har ett väl utvecklat system av intresseorganisationer i vårtland, inte bara på arbetsmarknaden. Dessa organisationers verksamhet präglas aven stark medvetenhet och ansvarskänsla i sociala frågor som rör medlemmarnasintressesfär. I stor omfattning har befintliga gruppförsäkringar kommit tillstånd efter förhandlingar mellan organisationerna på arbetsmarknaden. Maj:ts proposition nr 5 år1972 ning räkna med att denna utveckling kommer att fortsätta.Därigenom kommer stora grupper av vårt folk att beredas ett avsevärt förbättratskydd mot åtskUliga skaderisker i och utanför arbetsUvet. Men det bör finnasgoda förutsättningar för att aktiva insatser av existerande intresseorganisationerskall resultera i en förstärkning av ersättningsskyddet i denna form också närdet gäller andra skaderisker än sådana som kan väntas bli täckta genomöverenskommelser mellan arbetsmarknadsparterna. Med den syn påpersonskadeersättningsproblemen och på de berörda skadeståndsrättsligaresp. försäkringsmässiga ersättningsmetodema som jag har gett uttryck åt i detföregående ser jag det som något naturligt att berörda organisationer tarinitiativ tUl sådana försäkringsanordningar som jag här har beskrivit. Självfallet finns det åtskilliga ersättningsproblem som avpraktiska skäl inte kan få en lösning på denna väg. Det finns skaderisker sominte manifesterar sig så specifikt för en viss grupp av medborgare att det tersig naturligt för intresseorganisationerna att ta upp ersättningsfrågorna isin verksamhet. Bl, a, gäller detta åtskilUga av de skadefall som drabbar medborgarnai privatlivet. Detta utesluter inte att ersättningsproblemen också på sådanaområden i många fall kan lösas genom försäkringsanordningar av liknande slag.Så kan ske genom att det allmänna träder in och spelar den roll som i andra fallbör tillkomma ensldlda organisationer. I de fall jag nu har i tankarna är detemellertid inte praktiskt möjligt att lösa finansieringsfrågorna via direktaeller indirekta bidrag från medlemmarna av ett avgränsat kollektiv. Man fårdärför här falla tillbaka på metoder som har närmare släktskap med dem somkominer till användning inom skadeståndsrätten. I den mån det rör sig omskaderisker som är direkt framkallade genom en i organiserade former bedrivenverksamhet, ligger det nära tiU hands att kostnaderna för behövligaförsäkringsanordningar bestrids av den som utövar verksamheten. Så t.ex.faller det sig naturligt att den ekonomiska bördan av förluster genom skadortill följd av medicinsk felbehandling via för lämpligt utformadeförsäkringar bärs av huvudmännen för sjukvårdsinrättningarna resp. deprivatpraktiserande läkarna och tandläkarna. På liknande sätt förhåller detsig med vissa av de skador som orsakas av farliga industriprodukter, däransvaret för att ett försäkringsskydd upprätthälls lämpligen bör åvilaproduktionsföretagen. Skenbart kan det synas som om man under dessa förhållandenlika väl kunde gå fram skadeståndsvägen. Den väsentliga skUlnaden föreliggerdock att ett försäkringssystem, som verkar direkt tUl förmån för de skadelidandeoch alltså får karaktären av en kollektiv olycksfallsförsäkring, inte är behäftatmed det skadeståndsrättsliga systemets svagheter utan kan så att sägaskräddarsys för de behov och önskemål som vid varje tid föreligger på detaktuella området och under hänsynstagande tiU de ekonomiska verkningarna av denena eller andra typen av försäkringssystem, och detta Maj:ts proposition nr 1972 93 utan att det val man träffar i olika detaljfrågor behöverbli prejudicerande på andra områden. Vilka åtgärder som än kan vidtas från det alhnännas sida isyfte att få till stånd försäkringsmässiga lösningar av detta slag, är det dockytterst fråga om metoder som bygger på frivillig medverkan från bådeförsäkringsbolagens och olika medborgargruppers sida. Visserligen finns detanledning räkna med att denna medverkan kommer att lämnas i de allra flestafall och att åtskilliga ersättningsproblem blir lösta på detta sätt. Det kanemellertid på vissa områden visa sig på grund av intressemotsättningar ellerav andra orsaker inte vara möjligt att nå tiUfredsstäUande resultat. För egendel vill jag inte utesluta att det i ett sådant läge kan bli aktuellt atttillgripa lagstiftning för att genomdriva önskvärda lösningar. Som jag redantidigare har antytt kan i vissa undantagsfall en skadeståndsrättsliglagstiftning vara den metod som bör väljas. Men det kan väl tänkas att enlagreglering i stället bör gå ut på ett tvångsvis genomförande av direktaförsäkringsanordningar till förmån för de skadelidande utan att man härvidbehöver bygga upp systemet på skadeståndsrättslig grund. Att man på detta sättinriktar sig på en frigörelse från skadeståndsreglerna har den fördelen attersättningssystemen kan differentieras i fråga om såväl förutsättningarna förrätten tUl ersättning och ersättningarnas storlek som finansieringsmetodernaefter vad som i varje särskUt faU befinnes önskvärt från sociala ochsamhällsekonomiska synpunkter. Av stor betydelse är bl. a. att man undgår dekomplikationer som de skadeståndsrättsliga reglerna om verkan av medvåUandeför med sig. De metoder att lösa ersättningsproblemen som jag här hardiskuterat kan inte tillämpas i alla tänkbara lägen. Det finns skaderisker sominte kan hänföras tUl avgränsade grupper av skadelidande på ett sätt som gördet möjUgt att lita tiU initiativ från en eller flera intresseorganisationerssida och vilka inte heller härrör från verksamhet av sådant slag att man kantänka sig försäkringsmässiga anordningar tUlkomna på initiativ av det allmännamen bekostade av den som utövar verksamheten. Som typexempel kan anföras skadorgenom våldsbrott. För sådana och liknande fall får man i stället tänka sig enlösning genom direkta stödåtgärder från det allmännas sida, dvs. den fjärde ochsista av de ersättningsanordningar som jag nämnde i inledningen till dettaavsiutt. Från tekniska synpunkter är det givetvis tänkbart att sådanastödåtgärder utformas på grundval av ett skadeståndsrättsligt regelsystem,närmast då i den formen att det allmänna genom lagstiftning åläggs att påobjektiv grund och även i övrigt enligt skadeståndsrättsliga principer svaraför skador också i fall då dessa inte har något orsaksmässigt samband med denoffentliga verksamheten. Som har framgått av min redogörelse föraktuella reformönskemål (avsnitt 1.3.) har förslag i den riktningen förts framjust när det gäller de s. k, brottsskadoma. Maj:ts proposition nr 5 år1972 har emellertid på grundval av överväganden som näraansluter tUI de kritiska synpunkter på de skadeståndsrättsligaersättningssystemen som jag här har utvecklat tagit avstånd från dessaförslag i samband med att i årets statsverksproposition begärts visst anslagfrån vilket gottgörelse åt dem som lidit personskada genom brott skall kunnaberedas i särskilt ömmande fall (prop. 1971: 1 bU. 4 s. 14). Liknade ingripanden till förmån för andra grupper avskadelidande som är särskUt illa ställda i ersättningshänseende och vilkasskyddsbehov inte kan tUlgodoses på andra vägar kan komma att aktualiseras iframtiden. Behovet och låimpligheten av ingripanden av detta slag frånsamhällets sida måste emellertid prövas förutsättningslöst från fall till falloch inte i något avseende bindas av några på förhand uppstäUda riktlinjer. En sådan utveckling på personskadeområdet som jag här harskisserat innebär inte bara att skadeståndsrättens betydelse somersättningsanordning relativt och absolut sett successivt minskar. Den medförockså att skadeståndsrätten blir mindre användbar som medel i samhäUets strävandenatt motverka skadegörande handlingar. Man får då räkna med att möta deninvändningen mot den här förordade reformpolitiken att denna i alltför hög gradreducerar skadeståndets preventiva effekt. Trots att skadestånd är ividsträckt omfattning täckt av ansvarsförsäkring hävdas nämligen ofta och frånmånga håll, att skadeståndsreglernas preventiva funktion är ett av deviktigaste och effektivaste instrumenten i samhällets strävanden att förebyggaskador. Jag har för egen del redan tidigare uttalat att jag anserföreställningarna om skadeståndets preventiva verkan när det gäUer personskadorvara starkt överdrivna, och jag vill i första hand hänvisa tiU vad jag haranfört i det sammanhanget. Men inte heller för den som intar en motsatt ståndpunktutgör detta något argument mot att sådana försäkringsanordningar som här hardiskuterats träder i stället för skadeståndet. Preventionssynpunkterna skullekunna tillgodoses genom att de berörda försäkringsinrättningarna tilläggsbefogenhet i någon omfattning kanske t.o.m. åläggs att i vissa fall helteller delvis återkräva utgivna ersättningsbelopp av dem som har vållatskadorna. Ett system med ekonomiska sanktioner som bygger på regressregler avdetta slag torde i själva verket kunna utformas och administreras så att detblir betydligt smidigare och effektivare som preventivt instrument än detdirekta skadeståndsansvaret. Bl, a, skulle sociala och psykologiska hänsynkunna tillgodoses på ett helt annat sätt än som är möjligt genom dylikt ansvar.Under dessa förhållanden och oavsett vUken grundinställning man har i frågaom skadeståndsrättens värde som skadeförebyggande instrument kan man enligtmin mening inte utifrån preventionssynpunkter rikta kritik mot en reformpolitiksom går ut på att skadeståndsrättens betydelse som ersättningsanordning minskastill förmån för direkt verkande försäkringsanordningar. Maj:ts proposition nr 1972 95 Även inom ramen för en utveckUng i här antydd riktningblir det emellertid utrymme för och behov av skadeståndsrättsliga reformer. Somjag har antytt redan i det föregående måste regelsystemet på detta områdekontinuerligt anpassas till ändrade samhällsförhållanden. Vid min behandling idet följande av föreliggande reformförslag eller -önskemål kommer jag att taupp åtskUliga frågor om enskUdheter i det nu aktueUa och framtidareformarbetet. I övrigt hänvisar jag till det utredningsarbete som f. n.bedrivs inom 1966 års skadeståndskommitté, vars direktiv jag har berört i detföregående (avsnitt 1.2.4. ), Härutöver finns inte anledning att nu gå in pånågon detalj diskussion av det framtida reformprogrammet. Jag anser mig emellertid böra något beröra en fråga avprincipieU betydelse och alhnän räckvidd, som får särskild aktualitet i ljusetav de allmänna synpunkter på personskadeersättningsproblemen som jag harutvecklat. Av här berörda ersättningsanordningar är skadeståndsrättenden enda som vilar på grundsatsen om full ersättning. Den principiellautgångspunkten för skadeståndsreglerna är som nämnt att den skadelidande skallförsättas i den ekonomiska situation som skulle ha förelegat om skadan intehade inträffat, I detta avseende skiljer sig skadeståndsrätten från existerandeförsäkringsanordningar. Man kan inte räkna med att de olika försäkringsanordningarsom här har diskuterats imder överskådlig tid utvecklas därhän att de enstillsammantagna kommer att bereda alla skadelidande fuU ersättning enligtnuvarande skadeståndsrättsliga normer. Så länge grundsatsen om full ersättningi angiven mening upprätthålls inom skadeståndsrätten, får man sålundaräkna med att även arbeta parallellt med minst två, ofta tre olikaersättningsanordningar i de enskilda skadefall där rätt tiU skadestånd överhuvud taget föreligger. En sådan ordning måste vara ägnad att komplicera ochfördyra skaderegleringen. Denna skadeståndsrättsliga grundsats är emellertidingalunda oantastUg Som framgår av det föregående ser jag frågan om ersättningför personskada som ett i första hand socialt problem. Med ett sådant S3rnsättmåste den vägledande S3mpunkten vid de genereUt verkande ersättningssystemensutformning vara, att endast socialt och samhällsekonomiskt motiveradeersättningsbehov skall tillgodoses. Med denna utgångspunkt är det ingensjälvklarhet att ersättning från sådana system alltid skaU utgå för hela denekonomiska förlust som har drabbat en skadelidande. Man kan inte avvisa enordning som innebär, att ensldlda skadelidande själva får bära en riss del avsina förluster i stället för att via ersättningsregler av olika slag vältraöver dem på andra medborgare. Det är inte något orimligt krav att deskadelidande framför aUt personer med höga inkomster själva sörjer för endel av det ekonomiska skyddet mot den risk att drabbas Maj:ts proposition nr 5 år1972 av kroppsskada som varje medborgare är utsatt för. Dengrundsats om full kompensation för lidna förluster som våra nuvarandeskadeståndsregler bygger på gäller inte heller undantagslöst i alla utländskarättssystem. Vi behöver inte gå längre än till våra grannländer ochNorge för att finna exempel på skadeståndsrättsliga system som i realitetenom än inte formellt inrymmer långtgående begränsningar av skadeståndsersättningarnavid personskada. Det kan inte göras gällande att rättstiU-ståndet i dessaländer präglas av bristande social trygghet eller att den där rådande ordningeni Övrigt haft socialt eller samhällsekonomiskt menliga verkningar. Att införa sådana begränsningar ocksä hos oss skullevisserligen innebära ett väsentligt avsteg från de principer som hittiUstiUämpats i vår skadeståndsrätt men skulle stå i full överensstämmelse medönskemålet att åstadkomma social rättvisa och en samhällsekonomiskt merarationell fördelning av förlusterna genom skadefall. Det erbjuder inte någrarättstekniska svårigheter att genomföra reformer i denna riktning. I det nuvarande6 kap. SL eUer den del av en ny skadeståndslagstiftning som kommer att motsvarareglerna om personskadeersättning i detta kapitel kan infogas bestämmelser omatt vid beräkiung av ersättning för förlorad arbetsförtjänst eller ersättningtiU efterlevande hänsyn skall tas endast till inkomster upp till en viss nivå förslagsvis uttryckt i multiplar av basbeloppet enUgt lagen om allmänförsäkring. Lagändringar av denna innebörd övervägs redan nu inom 1966 årsskadeståndskommitté. Med utgångspunkt i den grundsyn påpersonskadeersättningsfrågoma som jag här har gett uttryck åt anser jag detföljdriktigt att man också överväger att komplettera sådanabestämmelser om inkomstgränser med föreskrifter om att skadestånd till den somdrabbats av bestående arbetsoförmåga och ersättning tUl efterlevandeåtminstone i vissa högre inkomst-skikt inte skaU beräknas på helainkomstunderlaget. Att sådana begränsningar av ersättningsnivån iskadeståndsrätten genomförs behöver inte medföra att de skadelidande ställsutan möjUghet att få gottgörelse för den del av sin skada som inte täcks avvare sig socialförsäkringen eUer andra koUektiva och generellt verkandeersättningsanordningar. Reformerna är endast ett uttryck för att det i vissomfattning bör ankomma på den enskUde medborgaren att själv sörja för detekonomiska skyddet. Här kommer framför aUt olycksfaUs- och livförsäkringar avtraditioneU typ att spela en viktig roll. Det får förutsättas att det enskildaförsäkringsväsendet också kommer att erbjuda sådana försäkringarför dem som med hänsyn tiU begränsningarna av kompensationsnivån i övrigaersättningssystem anser en komplettering behövUg. Ersättning för sakskada. Redan i det föregåendehar jag framhålUt ett flertal omständigheter, som gör att ersättningsproblemen ter Maj.-ts proposition nr 1972 97 sig annorlunda när det gäller sakskador än i fråga om personskador.Den kritik som jag har riktat mot det skadeståndsrättsUga regelsystemet ägervisserligen i allt väsentUgt sin giltighet också för egendomsskadomas vidkommande.Sociala och humanitära hänsyn gör sig emellertid inte gällande på samma sättsom på personskadeområdet. Variationerna i fråga om skadomas art och ekonomiskaomfattning är betydUgt större, och framför allt har man inget underlag för attbygga upp ersättningssystemen efter några på förhand bestämda normer förersättningarnas storlek. Preventionssynpunkter måste sannolikt också tiUmätasstörre vikt på egendomsskadornas område. Redan av dessa skäl är det inte någon realistisk tanke,att skadestånds-rätten på detta område skulle kunna ens till någon del ersättasav ett statligt administrerat, hela folket omfattande skadeförsäkringssystem,som skuUe motsvara socialförsäkringen på personskadeområdet, eller av sådanapå frivillig väg tillkomna kollektiva försäkringsanordningar som jag har talatom för personskadornas del. Men det betyder inte, att man i fråga omsakskadorna behöver ställa sig avvisande till de principiella synpunkter somjag har gett uttryck åt vid min behandling av personskadeproblemen. Också härgäller att direkt försäkring på de skadelidandes sida är ett ersättningssystemsom från de flesta synpunkter är överlägset det skadeståndsrättsliga systemet.Man bör därför även på sakskadeområdet vara återhållsam när det gäller attvidareutveckla skadeståndsrätten genom att införa nya regler om objektivtansvar. Enligt min mening bör man i stället eftersträva att sakförsäkringvinner ökad utbredning och att de försäkringsrättsliga reglerna utformas så,att sociala rättvise- och trygghetssynpunkter tUlgodoses utan att intressetatt förebygga skador eftersatts. måste beaktas att tiUgängUgaresurser utnyttjas på ett rationellt sätt. Det är angeläget attsakförsäkringens administration bUi smidig och så bUUg som möjUgt. Vi har redan kommit långt när det gäUer utbredningen avobjektsförsäkring. Även om man skulle kunna teckna en rikt varierad provkartaöver de oUka sätt på vilka egendomsskador kan uppkomma, kan de ekonomiskt mestbetydelsefulla sakskadorna ringas in och hänföras till ett begränsat antalkategorier av skadefall. Nänmer man brand- och vattenskador, andra skador somi näringsverksamhet uppkommer på maskiner, inventarier och varulager, skadorinom samfärdseln och skador som vållas genom brott, torde man ha täckt störredelen av de sakskador som verkligen är av ekonomisk betydelse. Som framgår avmin redogörelse för rådande försäkringsförhållanden (avsnitt 1.1.2.5. )finns det möjligheter att genom skadeförsäkringar av olika slag skydda sigmot flertalet av dessa skaderisker. Dessa möjligheter utnyttjas också i enstadigt ökande omfattning. Från samhällets sida bör man verka för en fortsattutveckUng i denna 7 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Målet bör vara en så hög procentuell täckninggenom objektsför-säkring av praktiskt betydelsefulla skaderisker, att man frånsociala och nationalekonomiska synpunkter inte behöver nämnvärt bekymra sig förde sakskador som inte ersätts genom objektsförsäkring. Jag är inte beredd attnu presentera något handlingsprogram för att nå detta mål. Tydligt är, att mani första hand får gå fram på frivillighetens väg. Det gäUer med andra ord attstimulera till tecknandet av objektsförsäkring. Med lämpUga medel, bl. a. enintensivare upplysningsverksamhet inte minst inom undervisningsväsendet kanman sannolikt konima ganska långt. Det måste här bli fråga om en nära samverkanmellan olika samhällsorgan och det ensldlda försäkringsväsendet. I förstahand är det aUtså metoder av annan art än ingripanden genom lagstiftning somhär träder i förgrunden. Man skall Ukväl inte bortse från möjligheterna attstyra utvecklingen via en reformering av rättsreglema. Det torde bli nödvändigtatt göra en grundUg översyn av försäkringslagstiftningen.Jag skall inte här gå närmare in på vilka åtgärder som kan vara påkaUade.Framtida reformer bör dock generellt sett syfta tiU att stärkaförsäkringstagarnas ställning. Vissa effekter torde kunna uppnås också genomskadeståndsrättsUga reformer. Det kan enligt min mening görasgällande, att vissa skaderisker är i särskild grad ägnade att täckas genomobjektsförsäkring och att en underlåtenhet att skaffa försäkringsskydd motsådana risker utan betänkligheter kan tiU-läggas skadeståndsrättsUgakonsekvenser. Jag tänker bl. a. på de skador som i trafiken tillfogas olikaslag av transportmedel, såsom bUar, jämvägståg, fartyg och luftfartyg. Det äringen orimlighet att lagstiftaren, genom att avsevärt begränsa eller kanske t.o. m. helt utesluta rätten att begära skadestånd av andra trafikanter försådana skador, ger klart uttryck för tanken att skaderiskerna skaU täckas genomobjektsförsäkring. Ett sådant betraktelsesätt innebär inte någon absolutnyhet. Det Ugger bl. a. bakom den reglering som har skett iatomansvarighetslagen (12 § första stycket och 14 § första stycket) och sominnebär, att ägare av egendom, som finns inom en atomanläggnings område och somanvänds eller är avsedd att användas i förbindelse med anläggningen, kan begäraskadestånd för atomskada som drabbar egendomen bara av fysisk person som harorsakat skadan uppsätiigen, dvs. den som har framkallat skadefallet genombrottsligt förfarande. Den »kanalisationsprincip» som ligger tUl grund fördessa regler och varigenom de skadelidande i praktiken tvingas att skydda sinaintressen genom objektsförsäkring med lika begränsad regressrätt förförsäkringsgivaren kan sannolikt med fördel utsträckas att gälla också vissaandra skaderisker. Jag får anledning att i det följande återkomma till dessatankar i ett specieUt sammanhang (avsnitt 1.5.3. Att en reformering av skadeersättningssystemet i riktningmot ökad utbredning av objektsförsäkring till stor del måste åstadkommas påfrivilUg- Maj:ts proposition nr 1972 99 hetens väg gör att det blir fråga om en långvarig process.Under lång tid framöver kommer det att finnas luckor i försäkringssystemet, sommåste täppas till på annat sätt. Skadeståndsreglerna kommer här att spela enviktig roll. Det blir således också utrymme för reformer påskadeståndsområdet med syfte att göra det skadeståndsrättsliga systemet pådetta område bättre anpassat tiU den moderna tidens krav. Ersättning för ren förmögenhetsskada ochicke-ekonomisk skada. Åtskilligt av vad jag har sagt i det föregående om sakskador har sin giltighet också när det gäller ren förmögenhetsskada och sådan direkt tillfogad icke ekonomisk skada som avses i 6 kap. 3 § SL (ersättning för lidande vid vissa brott mot den personliga integriteten). Det föreligger dock en viktig skillnad. Av tekniska och ekonomiska skäl finns f.n. bara begränsade möjligheter att skydda sig genom försäkring mot förluster i form av ren förmögen hetsskada. Reglerna om ersättning för lidande vid bl. a. brott mot den personliga friheten eller ärekränkning kan uppenbarligen inte avlösas av något försäkringsmässigt eller liknande ersättningssystem. Skadestånds rätten måste därför också bU det viktigaste ersättningssystemet på dessa områden. Med den ståndpunkt som gäUande rätt intar har emellertiddessa ersättningsproblem en begränsad räckvidd. I utomobligatoriskaförhållanden är ren förmögenhetsskada f. n. ersättningsgiU bara vid brottsligahandlingar och enligt viss speciallagstiftning. Ersättning för lidande utgårbara i mycket speciella fall. förmögenhetsskada spelar dock en praktisktbetydelsefull roll på ett bestämt område. Det gäller de förluster som kantillskyndas medborgarna genom fel eller försummelse vid utövning av offentligmyndighet, F. n. utgår i princip inte någon ersättning av allmänna medel försådana förluster, vare sig enligt skadeståndsrättsliga regler eller på annatsätt. Det kan vara befogat att åstadkomma en ändring på den punkten. Tydligtär att detta i så fall bör ske genom att det aUmänna åläggs att svara för dessaskador enligt regler av skadeståndsrättslig art. Jag får senare tillfälle attåterkomma till den frågan (avsnitt 1.5.3. Vad jag hittUlshar sagt föranleder vissa slutsatser av principiell och praktisk betydelse för planläggningen av det framtida reformarbetet på skadeersättningsområdet. Efterhandsom existerande ersättningsanordningar av försäkringsmässig art byggs ut ellernya sådana anordningar införs, kommer skadeståndsrätten att få allt mindrebetydelse, framför allt på person- och sakskadeområdet. Men det kommer även iframtiden att finnas behov av ett skadeståndsrättsUgt ersättningssystem.