prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Det bör vidare påpekas, attdet även i fråga om den offentliga verksamheten är ett önskemål, att det personligaskadeståndsansvaret för ensldlda befattningshavare med anledning av derasgörande och låtande i tjänsten kan begränsas på samma sätt som när detgäller arbetstagare i ensldld tjänst. Det önskemålet kan inte tillgodoses utanatt de skadelidandes reparationsintresse eftersatts, om man inte ochi motsvarande mån lägger skadeståndsansvaret på det offentligrättsliga subjektsom svarar för verksamheten i fråga. I två hänseenden ger emellertid den offentligaförvaltningens specieUa karaktär anledning att särskilt pröva, om åtminstoneformella avvikelser från de allmänna skadeståndsreglerna bör göras. En tiUämpning på förevarande område av dessa regler ifråga om person- och sakskada innebär tiU en början, att ersättningsskyldighetinträder, när sådan skada våUas genom direkta ingripanden mot person elleregendom. Tvekan kan däremot uppstå, när skada uppkommer som en följd av ettfelaktigt myndighetsbeslut, t. ex. ett vitesförbud att ta befattning med vissegendom, vilket medför att egendomen undergår förstörelse, eller ett åläggandeför en person att företa en åtgärd, som leder tiU att honom eller annantillhörig egendom skadas osv. Inom den ensldlda sektorn saknas egentligmotsvarighet tiU fall av denna art, eftersom det där över huvud taget inte kanförekomma beslut, som i kraft av offentiigrättsliga regler blir omedelbartbindande för den enskUde. SakUgt sett finns det emellertid inte några skäl attbehandla sådana faU annorlunda än övriga skadefall. Men en förutsättning förskadeståndsansvar är givetvis här som annars, att kravet på adekvat kausalitetmellan beslutet och skadan är uppfyUt. Också i ett annat hänseende kan uppkomma vissa svårigheteratt direkt tiUämpa den allmänna skadeståndsrättens regler inom den offentUgamjmdighetsutövningens område. En sådan tillämpning innebär, att allmännagrundsatser eUer lagregler om organ- och principalansvar gäller. De organisatoriskaförhållandena i den offentUga förvaltningen är emellertid särpräglade, och detär ofta inte möjligt att dra paralleller med enskilda ju- Maj:ts proposition nr 5 år1972 Det kan exempelvis vara svårt attfastslå vad som skall förstås med »organ», när det gäller staten, kommunemaeller andra offentUgrättsUga subjekt. Vidare förekommer det, attoffentUgrättsUga uppgifter som innefattar myndighetsutövning i viss omfattningtiUdelas oUka slag av inrättningar och ensldlda fysiska eUer juridiskapersoner, som inte kan sägas i egentlig mening ingå i den offentUgaförvaltningsorganisationen. De skäl som jag har anfört för ettskadeståndsansvrar för det allmänna i fråga om person- eller sakskada, somvållas genom felaktig mjm dighetsutövning, gör sig emellertid gäUande medsamma styrka, oberoende av i vilka organisatoriska former verksamheten bedrivs.Under sådana förhållanden bör man inte anknyta regler om det allmännasskadeståndsansvar tiU de organisatoriska moment som inom den allmännaskadeståndsrätten är bestämmande för organ- och principalansvaret och som äranpassade efter de organisationsformer som förekommer på den ensldlda sektorn.På detta område bör det i stället vara ensamt avgörande, om skadan haruppkommit vid myndighetsutövning. Huruvida den eller de personer som harvållat skadan är arbetstagare hos ett offentligrättsligt subjekt eller harställning av organ för detta bör däremot vara utan betydelse. Jag övergår härefter till frågan i vad mån det allmännabör åläggas att ersätta ren förmögenhetsskada som uppkommer genom felaktigmjmdighetsutövning. Det är betydligt vanUgare, att beslut eller åtgärder sominnefattar myndighetsutövning berör den enskildes alhnänna ekonomiskaintressesfär än att de innebär ingrepp i hans personliga integritet eUer direktrör hans egendom. Genom att meddela oUka slag av förbud eller att vägratUlstånd Uksom genom beslut som fattas inom ramen för samhällets aUmänna planerings-och regleringsverksamhet kan samhällsorganen i avsevärd mån påverka ensldldamedborgares förvärvsmöjUgheter eUer deras ekonomiska situation över huvud taget.Fel som begås i förvaltningsverksamheten kan följaktligen leda tiU storaekonomiska förluster för ensldlda rättssubjekt. Även om den svenska förvaltningen tUlgodoser högt ställdakrav på både effektivitet och rättssäkerhet, måste man räkna med att fel eUermisstag då och då begås. Med de senaste decenniernas samhäUsutveckling ochsnabba expansion av den offentUga sektorn har följt en långtgående ochdetaljerad reglering av den offentiiga förvaltningen på allt vidsträcktareområden. Verksamheten har blivit alltmer komplicerad och ställer ständigt ökadekrav på de offentliga funktionärernas kunskap, skicklighet och förtrogenhet medde ofta omfattande och ibland svårtolkade författningsbestämmelser som reglerarderas verksamhet. Trots insatser i fråga om utbildning, information o. d. ärdet ofrånkomligt att denna utveckling medför ökade risker för fel och misstag,även sådana av aUvarlig beskaffenhet. Grundsatsen om ansvarsfrihet för det allmänna i fråga omren förmögenhetsskada, som uppkommer genom felaktig mjmdighetsutövning, har Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 317 rötter långt tUlbaka i tiden. I den mån den över huvudtaget vilar på medvetna rättspolitiska överväganden, har dessa gjorts i en tiddå samhäUs-strukturen var en helt annan än och mot bakgrunden aven allmän sjm på förhåUandet meUan »överheten» och medborgarna, som iväsentliga stycken skiljer sig från de värderingar som är förhärskande. Alldeles bortsett från att det är tveksamt om dennagrundsats aUtjämt har full giltighet, är det under dessa förhållanden långtifrån självklart att det allmänna bör åtnjuta en sådan ansvarsfrihet. Desjmpunkter som jag har anfört i det föregående på frågan om det alhnännasansvarighet för person- och sakskada vid felaktig myndighetsutövning har i alltväsentligt giltighet också när det gäller ren förmögenhetsskada. Detta gällerinte minst vad jag har anfört om önskvärdheten att åstadkomma en socialt rättvisoch ekonomiskt rationell fördelning av kostnaderna för de förluster som orsakasgenom fel eller försummelser i den offentliga förvaltningen. Det är visserUgentydligt, att reparationsintresset från sociala synpunkter framträder starkarepå integritetskränkningarnas område, särsldlt i fråga om personskada. Menåtskilliga exempel kan anföras, där ett felaktigt myndighetsbeslut, t. ex. enoriktig körkortsindragning eller en oriktig vägran att ge näringstillstånd,leder tUl förluster med lUca socialt ömmande konsekvenser för den enskUde somett sjukdoms- eller olycksfaU. Också på förevarande område talar vidare behovetav att kunna införa regler som begränsar enskUda ämbets- och tjänstemänspersonliga skadeståndsansvar för att det allmänna i stället träder in ochbereder de skadelidande gottgörelse. En ordning enligt vilken det aUmänna i princip får bäradet ekonomiska ansvaret för sådana förluster även när det begångna felet inteutgör vare sig ämbetsbrott eUer annat brott av enskild befattningshavare,skulle visserUgen innebära, att man sträcker det allmännas ansvarighet längreän vad som skulle följa av allmänna skadeståndsregler. Förhållandena i enskUdverksamhet och vid offentUg myndighetsutövning är emellertid inte likartade.Det moment av direkt eller indirekt tvång och den monopol-stäUning församhällsorganen som karakteriserar myndighetsutövningen saknar motsvarighetinom den ensldlda sektorn. Häri Ugger ett skäl att ge den som Uder skada genomfelaktig myndighetsutövning ett mera långtgående ekonomiskt skydd. Det bör idetta sammanhang också påpekas, att en paralleU meUan de situationer dåenskilda personer i rent utomobligatoriska förhållanden våUar varandra renförmögenhetsskada och faU dä en medborgare tiUfogas sådan skada genom felaktigmyndighetsutövming inte alltid är helt rättvisande. Förhållandet mellan den enskildemedborgaren och samhällsorganen uppvisar i åtskilUga fall drag som påminner omkontraktsrättsliga relationer mellan enskUda. Detta gäller särsldlt i de vanUgasituationer då den enskUde direkt träder i förbindelse med mjmdigheterna ochbegär ett beslut eUer annat besked i en angelägenhet som rör hans intressesfär.Det är knappast mer anmärkningsvärt, att det aUmänna 318 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 i sådana fall får svara för de ekonomiska följdema av attmyndigheterna brister i fullgörandet av sina åUgganden enligt deoffentiigrättsliga reglerna, än att en avtalspart bär ekonomiskt ansvar föratt han inte fullgör sina kontraktsenliga förpliktelser. Ett skadeståndsansvarför det allmänna vid felaktig mjmdighetsutövning låter sig därför i åtskilligafall av denna art motivera från synpunkter som inte så mycket avviker från demsom Ugger till grund för de privaträttsliga skadeståndsreglerna. En internationell jämförelse belyser bjärt densärställning som svensk rätt intar på förevarande område. I praktiskt taget aUaövriga västeuropeiska länder, som i fråga om social och ekonomiskutvecklingsnivå kan jämföras med , erkänns i princip ett ansvar för detallmänna i fråga om ren förmögenhetsskada vid fel eller försummelser också iden del av den offentliga verksamheten som avser myndighetsutövning. a. i fråga om våra nordiska grannländer. Den nya norskaskadeståndslagen innehåller regler om skadeståndsskyldighet för det allmänna isådana fall, och liknande bestämmelser finns i de danska och finskalagförslagen. Det är en förutsättning för nordisk rättslikhet, att enmotsvarande reglering sker i . Sakligt leder dessa överväganden till slutsatsen, att detaUmänna bör svara inte bara för person- och sakskada utan också för renförmögenhetsskada, när sådan skada uppkommer genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning. Mot en sådan ordning har emellertid både inom kommitténoch under remissbehandlingen rests invändningar av principiell natur medutgångspunkt från stats- och förvaltningsrättsliga sjmpunkter. Det har ifrågasatts,om det är lämpligt och förenligt med allmänna förvaltningsrättsligagrundsatser att via skadeståndsreglerna införa en möjlighet tUl domstols-eller annan efterhandskontroU över förvaltningen vid sidan av den vanligaadministrativa besvärsprocessen. Enligt min mening kan sjmpunkter av detta slag intetiUåtas inverka på den grundläggande frågan, om det allmänna bör i principsvara för skada genom fel eUer försummelse vid myndighetsutövming. Svaret påden frågan måste ges med utgångspunkt enbart i överväganden av vad som är önskvärtoch lämpligt från sociala och samhällsekonomiska synpunkter. Om frågan besvarasjakande, blir det därefter en uppgift att utforma ersättningssystemet ochreglerna om dettas administration på ett sätt som tUlgodoser de skadelidandesintresse att få ersättning i den omfattning man finner sakligt motiverad, utanatt grundläggande förvaltningsrättsliga principer åsidosätts. Detta är enligtmin mening fullt möjligt. Som jag skall utveckla närmare i det följande vidmin behandling av vissa särbestämmelser i kommittéförslaget kan man, utan attträda de skadelidandes rätt för när, stäUa upp sådana förutsättningar för derasersättningsrätt, att den efterhandskontroll via skadeståndsreglerna som i ochför sig är oundvikUg inte Maj:ts proposition nr 1972 319 behöver inge betänkligheter från förvaltningsrättsligasynpunkter. Jag villi detta sammanhang och med anledning av vissa remissuttalanden särskUt betona,att den prövning som det här kan bli fråga om inte innebär, att ettlagakraftvunnet förvaltningsbeslut, som i skadeståndsmålet konstateras varaoriktigt, skaU rivas upp och mista sin rättskraft. Att en enskUd, som har liditskada genom beslutet, tillerkänns ersättning av det allmänna, innebär ju inteatt beslutet som sådant förlorar sin rättsverkan, vare sig i förhållande tillden parten eUer gentemot annan person. Det bör också tiUäggas, att enefterhandskontroU av detta slag inte är någon nyhet. En sådan kontroll bliraktuell redan enligt gällande rätt, när åtal eller skadeståndstalan väcks moten ämbets- eUer tjänsteman med anledning av påstått tjänstefel. Jag vill ocksåerinra om den granskningsverksamhet som utövas av ombudsmän. Riskenatt ett fel eller en försummelse kommer upp tUl bedömning på den vägen är enrealitet för flertalet offentliga funktionärer och kan antas spela en störreroll för deras handlande än en avlägsen möjlighet att skadeståndsansvar åläggsdet allmänna med anledning av fel eller försummelser som de begår. Att en sådanmöjlighet införs kan därför inte ses som någon principiell nyhet av betydelseoch behöver inte befaras ba några menliga verkningar för förvaltningenssjälvständighet och effektivitet. I vilken omfattning det över huvud taget blir fråga om enefterhandskontroll genom prövning av skadeståndsanspråk mot det allmänna ärsom jag har antjrtt beroende av vilken ställning man tar i en rad speciellafrågor om skadeståndsansvarets förutsättningar och omfattning. Innan dessa frågorhar behandlats, finns det inte anledning att gå närmare in på spörsmålet, ivilken ordning en ersättningstalan mot det allmänna bör prövas, dvs. omprövningen bör ankomma på de allmänna domstolarna eller på ett eller fleraadministrativa organ och, i det förra fallet, huruvida allmän domstol bör inågon mån vara bunden av administrativ domstols eller mjmdig-hets bedömning avriktigheten av det beslut eller den åtgärd som har orsakat skada. Jag kommeratt behandla dessa frågor särsldlt i ett följande avsnitt (2.3.6.16. Rörande frågan om de ekonomiska verkningarna för detallmänna av en reform enligt de nu angivna riktUnjerna vill jag här endastanföra ett par allmänna sjmpunkter. Att reformen kommer att medföra ökade utgifter för detallmänna är uppenbart. Men det saknas helt underlag för att göra ensnågotsånär säkra förutsägelser om kostnadernas omfattning alltför mångaosäkra och delvis irrationella faktorer kommer att spela in. Varje jämförelsemed förhållandena i andra länder måste bli haltande och av ringa värde, ävenom t. ex. erfarenheterna från våra grannländer och ger anledningatt inte hysa överdrivna farhågor. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Hur mycket de ekonomiska verkningarna för det allmännabetyder, beror i hög grad på hur långt man går när det gäUer att begränsaansvarighetens omfattning genom särbestämmelser om förutsättningarna för skadeståndsansvaretoch om skadeståndens beräkidng, inbegripet aUmänt verkande jämkningsregler. Deekonomiska faktorerna mäste därför beaktas vid utformningen av sådanabestämmelser, och jag får också anledning att i olika sammanhang i det följandeberöra ekonomiska aspekter pä lagstiftningen. På grundval av de överväganden som jag har gjort i detföregående förordar jag, att i en ny lagstiftning som huvudregel tas uppbestämmelse av innebörd, att det allmänna skall ersätta såväl person- ellersakskada som ren förmögenhetsskada, vilken vållas genom fel eller försummelsevid myndighetsutövning. Att man låter den grundläggande ansvarsregeln knyta an tUlbegreppet »myndighetsutövning» i stället för att som i kommittéförslagetutforma reglerna om det allmännas skadeståndsskyldighet med utgångspunkt främsti organisatoriska förhållanden får konsekvenser främst i rättstekniskt avseendemen blir också av saklig betydelse. TUl en början undgår man behovet av att genom sådanabestämmelser som 20 § i kommittéförslaget innehåUer särsldlt avgränsatiUämpningsområdet för de nya reglerna om det aUmännas ansvar mot de områdenav den offentliga verksamheten där allmänna skadeståndsregler skaU tillämpas.Under det att enligt kommittéförslaget allmän lag skaU tiUämpas i verksamhetsom kan anses jämställd med ensldld kominer enligt mitt förslag allmännaskadeståndsregler att utan vidare bli tiUämpUga vid aU verksamhet offentligeUer enskUd som inte avser mjmdighetsutövning. Det föreUgger en inteoväsentiig principiell skiUnad mellan de rättstekniska metoder som sålunda haranvänts i de båda förslagen. Med kommittéförslagets uppläggning blir detnödvändigt att närmare undersöka vilka personer eUer inrättningar som skaUanses ingå i det allmännas organisation. Dessutom måste man i det särskUdafaUet ställa frågan i vad mån den skadebringande verksamheten företer likhetermed enskUd. Enligt mitt förslag blir däremot arten av det Beslut eUer denåtgärd som har orsakat skada det ensamt avgörande kriteriet, medan det saknarbetydelse om verksamheten från organisatoriska synpunkter är att beteckna somoffentlig eUer inte. Dessa skUlnader får vissa konsekvenser i fråga omomfattningen av den nya lagstiftningens tUlämpningsområde. EnUgt 3 §kommittéförslaget skulle de särskUda reglerna om ansvar i offentlig verksamhetgäUa även för universitet, högskola och akademi samt för skogsvårdsstjrrelse,hushåUningssällskap, sjömanshus och annan sådan offentiig inrättriing.Lagförslaget föreskrev alltså ansvar endast för vissa offentiiga rättssubjekt.Vid sidan av staten och kommunerna skulle skadeståndsansvar enligt den nyalagen kun- Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 321 na komma i fråga endast beträffande de särskilt uppräknadesubjekten och sådana offentliga inrättningar som tiil organisation ochverksamhetsuppgifter är jämförliga med dessa. Detta skulle innebära en inteobetydlig inskränkning av tUlämpningsområdet. Offentliga uppgifter fullgörsinte bara av statliga och kommunala myndighetsorgan och sådana offentligainrättningar som kommittén tog sikte på utan också av vissa korporationer, somt. ex. handelskamrarna och , av juridiska personer somhar bildats i privaträttsliga former men på det allmännas initiativ t. ex.Aktiebolaget och av enskilda fysiska personersom inte kan sägas ingå i det allmännas organisation. Sådan »offentligförvaltning genom enskilda» har ibland inslag av myndighetsutövning. Detgäller t. ex. besiktningsmännens verksamhet hos Aktiebolaget , vissa tjänsteåtgärder av publicus, advokatsamfundetsbeslut om antagande och uteslutning av medlemmar etc. Undan för undan sker enomfördelning av de offentliga uppgifterna mellan myndigheter, allmännainrättningar och rättssubjekt bildade i privaträttslig ordning. Det synesnaturligt att den enskildes rätt till ersättning när han har åsamkats skadagenom ett beslut eller en åtgärd som innebär myndighetsutövning är densamma,oavsett om beslutet har fattats eller om åtgärden har vidtagits av ettoffentligrättsligt subjekt eller utgör ett led i en verksamhet som bedrivs avett privaträttsUgt subjekt. Reglerna om det aUmännas ersättningsskyldighet vidmyndighetsutövning bör sålunda gälla oberoende av vem som faktiskt utövar dennamyndighet. Detta resultat tiUgodoses inte i kommittéförslaget men uppnås om mansom enligt mitt förslag knyter an uteslutande tUl begreppet mjrndighetsutövningoch bortser från de organisatoriska förhållandena. I praktiken torde dock skUlnadeni fråga om omfattningen av tUlämpningsområdet för särreglerna om det aUmännasansvar inte bli betydande, eftersom sådan myndighetsutövning genom enskildasom jag här har berört f. n. förekommer bara i begränsad utsträckning. Den metod att bestämma tUlämplighetsområdet för reglernaom det allmännas skadeståndsansvar som jag sålunda förordar får praktiskbetydelse också för frågan om ansvarssubjektet. Bakom kommittéförslaget liggertanken att de organisatoriska förhållandena skall vara bestämmande också förvilket offentligrättsligt subjekt som skaU bära skadeståndsansvaret enligt dennya lagstiftningen. har kommittén funnit det nödvändigt att för vissaverksamhetsområden göra avsteg från huvudregeln. Så har skett genom 2 §kommittéförslaget, där det föreskrivs att staten i viss omfattning skall svaraför skada i verksamhet som utövas av annan än staten, nämligen av borgerligeller kyrklig kommun. Under remissbehandlingen har det satts i fråga, om inteskadeståndsansvar enligt den nya lagen undantagslöst bör åvila staten ellerkommun. Man har härvid understrukit att det här gäller en verksamhet som stateneUer 21 Bihang till protokoll 1972. Maj-.ts proposition nr 5 år1972 kommunerna ytterst svarar för och bekostar, oavsett ivilka organisatoriska former verksamheten bedrivs. Med den uppbyggnad med utgångspunkt i organisatoriskaförhållanden som kommittéförslaget fått kan det te sig naturligt att läggaskadeståndsansvaret på det subjekt som faktiskt driver och administrerar denverksamhet i vilken en inträffad skada har uppkommit. Men om man i enlighetmed vad jag föreslår utgår från att ansvarighet skall inträda bara för skadavid utövning av offentlig myndighet kommer frågan i ett annat läge. Det framgårav vad jag har sagt tidigare att jag med mjmdighetsutövning avser sådanabeslut eller åtgärder som är ett uttryck för den samhäUeUga överhögheten övermedborgarna. Men det betyder, att det alltid blir fråga om en verksamhet somkan bedrivas endast i kraft av de offentligrättsliga regler som gäller förstatiig eller verksamhet. Ytterst går sålunda verksamheten, till dendel den avser myndighetsutövming, tUlbaka på de maktbefogenheter som exklusivttillkommer staten eller kommunerna. Detta faktum förändras inte av attverksamheten i organisatoriskt avseende drivs av ett från staten och kommunernaformellt fristående subjekt. Under dessa förhållanden är det enligt min meningföljdriktigt och sakUgt naturligt att det ekonomiska ansvaret för skador somuppkommer vid sådan verksamhet också bärs av staten resp. kommunerna. Frågan huruvida i det enskilda fallet staten eller enkommun skall bära skadeståndsansvaret behandlas i sin helhet ispecialmotiveringen (avsnitt 5.1.3.2. I enlighet med det anförda förordar jag attskadeståndsansvaret enligt den förut angivna huvudregeln undantagslöst skallåvila staten eUer kommun. Vid min behandling av de ensldlda bestämmelsernakommer jag att mera detaljerat beröra frågan om ansvarighetens fördelningmellan staten och kommunerna inom olika verksamhetsområden (avsnitt 5.1.3.2. Jag har i det föregående diskuterat frågan om detallmännas skadeståndsansvar i verksamhet som avser myndighetsutövming endastsåvitt avser person- eller sakskada samt ren förmögenhetsskada. Enligt gällanderätt utgår i vissa fall ersättning också för annan ideell skada än sveda ochvärk eller lyte och annat stadigvarande men i följd av kroppsskada. Jagåsjrftar bestämmelserna i 6 kap. 3 § SL om ersättning för lidande som tillfogasnågon genom brott mot den personliga friheten eller genom ärekränkande gärning.Tydligt är att sådana gärningar kan förekomma också i samband med utövning avoffentlig mjmdighet, t. ex. när någon utan laga grund berövas friheten genomen mjmdighets beslut eller när en ämbetsman i sin tjänsteutövning gör sigskyldig tUl ärekränkning. I konsekvens med den ståndpunkt jag har intagit idet föregående i frågan om de nya principalansvarsreglemas tillämpning när enarbetstagare i sin tjänst begår en brottslig gärning av detta slag (avsnitt2.2.4,5,) förordar jag att också reglerna om det Majtts proposition nr 1972 323 allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutövning görstillämpliga i hithörande fall. Däremot är jag inte beredd att förorda reglersom innebär att ersättning för lidande utgår i vidare omfattning än som följerav den motsvarighet till 6 kap, 3 § SL som skaU tas upp i den nyalagstiftningen. Som jagredan har framhållit kan det bli nödvändigt med hänsyn till den offentligamyndighetsutövningens speciella karaktär att införa särregler, som generellteller för vissa fall inskränker det aUmännas skadeståndsansvar eller på annatsätt medför avvikelser från den huvudregel som jag här har stäUt upp.Kommittéförslaget innehåller ett flertal bestämmelser av detta slag. Jaghänvisar i det avseendet till den redogörelse som jag har lämnat, I detföljande kommer jag att behandla kommitténs förslag i denna del i 12 särskildaavsnitt. Jag tar först upp frågan om det s, k. standardkravet (2.3.6.4.) och ianslutning därtill frågan om begränsning av kretsen av deersättningsberättigade (2.3.6.5.). Därefter behandlas frågan om inskränkningari ansvarigheten vid kontroll-, upplysnings- och serviceverksamhet (2.3.6.6. ).De tre följande avsnitten rör frågor om undantag för skada genom beslut av de högstastatsorganen (2.3.6.7.