prop · FV03122 · 1972-12-31 00:00:00 — En sådan skall även varanärvarande vid tävlingen. Om djur utsätts eller befaras kunna bli utsatt fördjurplågeri, kan veterinären med omedelbar verkan hell eller delvis förbjudaall tävlingen hålls eller fortsätts eller atl visst eller vissa djur deltardäri. På grund av bemyndigande i 12 §djurskyddslagen har Kungl. Maj:t utfärdat kungörelsen (1944:771) med vissabestämmelser om användning av djur för vetenskapligt ändamål m.m. Ålgärd, somär förenad med operativt ingrepp av någon belydelse. får inle i undervisningssyfle företas på varmblodigt djur, om ändamålet kan uppnås påannan väg. Innan operativt ingrepp av någon betydelse företas på varmblodigtdjur, skall djuret såvitt möjligl bedövas så alt del inte känner smärta. Om detär nödvändigl med hänsyn till ändamålet med ingreppet, får dock detta göras medofullständig bedövning eller ulan bedövning. 1 sådant fall skall, om del kanske, smärtstillande eller lugnande medel användas för atl begränsa djuretslidande. Den som vidtar åtgärd som avses i 12 § djurskyddslagen med apor,hundar, kaller, hästar eller klövbärande djur skall föra särskild journal delsöver inköp av djuren (inköpsjournal), dels över åtgärderna (försöksjournal). 1försöksjournalen skall för varje försök antecknas bl.a. ändamålet med försökel,försöksålgärds beskaffenhet, art och omfaitning av bedövning eller, ombedövning ej använts, anledningen härtill och vad som i sådant fall gjorts föratl lindra försöksdjurets lidande, dagen för försökels avslutning saml ålgärdmed djuret efter avslutat försök. Senasi varje är skalljournalerna för del föregående kalenderårel sändas till hälsovårdsnämnden förgranskning. 1 kungörelsen medges, med slöd av 12 § djurskyddslagen, undantagför vissa institutioner och inrättningar i fråga om bestämmelsen alllanlbruksstyrelsens tillstånd krävs för sådan användning av djur som innebärlidande för djuret. Jaktstadgan (1938:279) innehållerbestämmelser om jaklulövning och skydd av de vilda djuren. Stadgan har från denI ändrats i betydande omfaitning. är enligt 1 § alla vildadäggdjur och fåglar i princip fridlysta och jakt tillålen endast under bestämdajaktlider. 1 3 § föreskrivs alt jakt inle fär bedrivas så att villebrådetonödigtvis tillfogas lidande. Har villebråd skadats, skall den jagande utandröjsmål vidta erforderliga åtgärder för att uppspåra och avliva djuret. Föratt förebygga onödigt lidande finns ingående bestämmelser om de jaktvapen ochjakt-medel som får användas (4-11 §§). Enligt 4 § får jakt numera i principendasl bedrivas med skjulvapen. Undanlag från regeln meddelas i 5 och 6 §§.Skärpta regler gäller om nattjakt, om jakt med hund och om jakt frånmotorfordon. 1 28-33 §§ finns bestämmelser om straff för den som bryter molföreskrifter i stadgan. 1 fiskeristadgan (1954:607) finnsbestämmelser avsedda alt skydda fisk mol vissa fångslmeloder som kan orsakalidande. 3 Dansk, finsk och norsk rätt I lag 'om vaern fordyr' finns delvis detaljerade regler om behandlingen av djur, om djursavlivande, om operativa ingrepp på djur, tillsyn m.m. Lagen är tillämplig påalla slag av djur. En bestämmelse om straff för djurplågeri finns inlagen i §18. Bestämmelsen fanns lidigare i borgerlig slraffelov § 196, som upphävdes viddjurskyddslagens tillkomst. Den som genom överansträngning, vanvård eller påannal sätt behandlar djur oförsvarligt straffas med böter, haefle eller medfängelse i högsl elt år. Har förfarandet haft karaktär av misshandel, ärstraffet fängelse i högsl elt år, vid återfall två är. Den som i övriglöverträder djurskyddslagen eller med stöd därav meddelade föreskrifterstraffas, om ej annat är bestämt, med böter eller haefle. Enligt § 19 kandomstol la ifrån den dömde rätten all personligen befalla sig med djur. Reglerom husbonde- och föräldraansvar för barn finns i § 20. Den som hartillsyn över barn är skyldig all sörja för atl barnet inte överträder djurskyddslagensregler. Begär barnet en sådan överträdelse, kan den vuxne straffas om gärningenbegåtts med hans vetskap och utan alt han försökt all hindra den. Straffinträder också när det beror på grov oaktsamhet från den vuxne alt han varilovetande om överträdelsen. Enligt lidigare gällandebestämmelser i 43 kap. 5 § strafflagen kunde 'den, som ådagalagt grymhet emotdjur, vare sig all brottet skett uppsåtligen eller av grovt vållande' straffasmed böter eller fängelse i högsl . Skedde det 'i avsikt alt åsamkaannan skada' eller var omständigheterna eljest försvårande, uppgick straffetlill böter eller fängelse i högst . Jämte strafflagsbeslämmelsen fannsi lag om djurskydd ell allmänl stadgande om straff för den sombröt mol denna lag. En ny djurskyddslag utfärdades den27 . Därvid upphävdes 43 kap. 5 § strafflagen. I propositionenuttalas, att del inte kunde 'anses sakenligl, all stadganden angående straffbarbehandling av djur' ingick i två olika lagar. Bestraffning av djurplågeri skerdärför numera endast enligt djurskyddslagen. Den nya djurskyddslagen ärtillämplig på alla slags djur. Den innehåller regler om behandlingen av djur iolika avseenden, om saluförande och uppfödande av djur, tillsyn m.m. Enligt 2 §är det förbjudet alt åsamka djur onödig smärta eller plåga. Det är enligt sammaparagraf också förbjudet atl förvara, binda eller tjudra djur på etl sätt somförorsakar djuret onödigt lidande, atl lämna djur, som vårdas i hem, djurgårdeller är i annan vård, ulan nödig skötsel, föda, dryck och vila samt alt överansträngadjuret eller hålla del i oskäligt sträng tukt. Om nägon behandlar djur på ettsålt som strider mot dessa bestämmelser, kan han enligt 15 § första stycketdömas till böter eller fängelse . Vid synnerligenförsvårande omständigheter kan dömas till böter eller fängelse i högsl ,varjämte den dömde kan förklaras förlustig rätlen att hålla djur. Ytterligarestraffbestämmelser finns i 15 § andra och tredje styckena. I antogs en djurskyddslagredan år 1842. Den gällande djurskyddslagen utfärdades ochgäller alla slags djur. Den som bryter mot lagens bestämmelser eller motföreskrifter som utfärdats med stöd av lagen kan enligt § 16 straffas med bötereller fängelse . För brott som begås av oaktsamhet ('forbröt gjorl av aktiöyse' ) är straffet böter eller fängelse i högst tre månader.Den som brutit mol § 16 på särskill grovt sätt eller mer än en gång kanfråndömas rätten all handha husdjur eller för alllid. 4 Frågans tidigare behandling I avsnitt 2.1 har nämnts att straffför djurplågeri enligt BrB förutsätter alt gärningsmannen haft uppsåt attutsätta djur för lidande. Krav på uppsåt gällde också före BrB:s tillkomst.Strafflagen innehöll dock ingen bestämmelse molsvarande 1 kap. 2 § försiastycket BrB. Emellertid gällde enligt allmänna grundsatser all de objektivarekvisiten i brottsbeskrivningarna i strafflagen i princip skulle omfattas avgärningsmannens uppsåt. I fråga om kravet på uppsåt för bestraffning avdjurplågeri finns elt uttalande av chefen för juslhiedepartemenlet iproposition (1921:6) med förslag lill lag om ändrad lydelse av 18 kap. 16 §strafflagen m.m. Departementschefen anförde bl.a. (prop. s. 20): 'Då den föreslagna bestämmelsenskall infogas i nu gällande strafflag, lorde del redan av denna anledning ickekunna ifrågakomma alt straffa annat än uppsåtligt djurplågeri. Atl särskill omnämnauppsåtet i brottsbeskrivningen synes icke erforderligt.' Frågan om straff för djurplågerisom tillfogals av vårdslöshet togs upp i ett remissyttrande över betänkandet(SOU 1938:36) med förslag rörande djurskyddslagsliflning. 1 betänkandetföreslogs bl.a. ändrad lydelse av 18 kap. 16 § strafflagen innebärande enstraffskärpning. Landsfogden i anförde i sitt remissyttrande, alti 16 § borde införas straff också för djurplågeri som skett av vårdslöshet, omdärav förorsakats uppenbart lidande eller obehag för djuret (prop. 1 fråga om kravet på uppsåt uttalade departementschefen (prop. s. 74): 'Liksom i gällande lag förutsattesi deparlemenlsförslagel alt gärningen är uppsåtlig. Delta innebär enligtförslaget etl krav på alt gärningsmannen skall ha insett att djuret åsamkadeslidande. Det är emellertid tillfyllest med s.k. eventuellt uppsåt. Ådagalagdlikgiltighet för djurels vård kan fördenskull bliva föremål för straff enligtförslaget.' Till grund för den ändring i 16kap. 13 § BrB som förelogs låg djurskyddsulredningens betänkande (SOU1961:45) 'Djurplågeri, vetenskapliga djurförsök saml djurskyddsordning'. Ibelänkandet föreslogs bl.a. en omformuleringav djurplågeriparagrafen. Frågan omen utvidgning av straffansvaret till att omfatta också vårdslösa handlingarbehandlades inte av ulredningen. Vid remissbehandlingen väcktes emellertiddenna fråga av Föreningen . Föreningen sade sigvisserligen sakna tillräcklig överblick för all kunna hysa någon säker meningom behovel av en lagändring som skulle innebära alt också ovarsamhetshandlingarkriminaliserades. Ett stadgande om straff för den som av grov vårdslöshet görsig skyldig till djurplågeri kunde dock enligt föreningen förmodas ha ellslarkl stöd i den allmänna rättsuppfattningen. Departementschefen tog inte uppfrågan i den proposition som ledde lill ändringen! 16 kap. 13 § BrB (1965:138). Vid riksdag väcktes enmotion (11:934) med yrkande att hos Kungl. Maj:t skulle anhålla omförslag till sådan ändring av 16 kap. 13 § som efter utredningsyntes lämplig. Motionärerna åberopade bl.a. att djurplågeriparagrafen enligtderas mening inle tillämpades på ett effektivt och tillfredsställande sätt.Den huvudsakliga anledningen härtill sades vara alt åklagaren ställdes införmycket stora svårigheter när det gällde att bevisa att en gärningsman ihandlingsögon-blickel haft uppsåt atl tillfoga djuret lidande. Främst ansågmotionärerna den förändringen påkallad alt man gav avkall på uppsåtskravel.Alternativt kunde man låta brotlsbeskrivningen rikta sig enbart mol självahandlandet, oavsett vilken effekt som inträffat. I remissyttranden över motionenuttalade sig bl.a. och veterinärstyrelsen för en översyn avdjurplågeriparagrafen. Hovrätten anförde därvid alt en vidare översyn främstborde avse frågan huruvida del i paragrafen bör föras in en regel om straff för grovoaktsamhet. Några remissinstanser intog en negaliv hållning till motionen. I sitt av godkändautlåtande (3LU 1969:46) underströk tredje lagutskottet atl djurplågeri måslebetraktas som ett allvarligt brott. Utskottet erinrade också om all del i sillullålande (3LU 1965:31) över förslaget lill den genomförda ändringen avparagrafen framhållit brottets allvarliga karaktär och särskill understrukitdel angelägna i all stadgandet om djurplågeri inle av domstolarna tillämpadesmed sådan mildhet som ofta hade synts vara fallet. Ulskottel ansåg sig kunnaförutsätta att djurplågeriparagrafen tillämpades i enlighet med vad utskottetsålunda uttalat. Med hänsyn härtill var ulskottel tveksamt i fråga om behovetav en utvidgning av straffbestämmelsen till atl avse även vårdslösa former avdjurplågeri. Möjlighelerna att på ell effektivt säll övervaka efterlevnaden aven sådan bestämmelse måste också enligt utskottets mening bedömas som relalivlsmå. I della sammanhang framhöll emellertid utskottet alt del inle sällan bordeföreligga möjligheter all utmäta straff för vanvård av djur. Ulskottel ansågvidare all motionärernas förslag all brott skulle föreligga redan om gärningenvar ägnad atl tillfoga djuret lidande inte på någol väsentligt sätt skullevidga del område, inom vilkel djurplågeri kunde beivras. Med hänsyn lill vadsålunda anförts och då goda förutsättningar att ingripa effektivt moldjurplågeri enligt utskottets mening förelåg vid skärpt tillämpning av gällandelagstiftning saknades anledning att föranstalta om en översyn avdjurplågeriparagrafen. Ulskottel avstyrkte därför bifall till motionen menuttalade avslutningsvis atl utvecklingen i fråga om tillämpningen av paragrafendock borde följas med uppmärksamhet. Vid riksdag behandlades,som har nämnts i det föregående, motioner om en utvidgning av ansvaret fördjurplågeri (1:39 och 11:43 samt 1:41 och 11:41). I motionerna anfördes atlfall av djurplågeri f.n. inle alltid kan beivras på ell effektivt ochtillfredsställande sätt. Den främsta anledningen härtill sades vara allåklagaren ställs inför myckel stora svårigheter när det gäller alt bevisa alten gärningsman i handlingsögonblicket haft uppsåt alt tillfoga djuret lidande.Motionärerna ansåg därför all gränserna för del straffbara området i fråga omdjurplågeri måste vidgas. I motionerna 1:39 och 11:43 framhölls alt en gärning,som vittnar om grov oaktsamhet vid handhavande av djur, borde kunna påtalas.Motionärerna hemställde alt hos Kungl. Maj:l anhöll om översyn avdjurplågeriparagrafen. I motionerna 1:41 och 11:41 hemställdes alt riksdagenhos Kungl. Maj:l begärde förslag till sädan ändring av djurplågeriparagrafenall däri stadgat straffansvar skulle omfatta även sådant djurplågeri somförorsakats av vårdslöshet. I utlåtande (3LU 1970:15) övermotionerna anförde tredje lagutskottet bl.a.: 'Som utskottet vid flera tillfällenunderstrukit är djurplågeri ett allvarligt brott. Del är därför mycketotillfredsställande om gällande bestämmelser i inte i önskvärdutsträckning medger effektiva ingripanden i fall då djur åsamkats lidande. Delföreligger därför skäl atl undersöka möjligheterna lill all utvidgalagstiftningen om djurplågeri till alt avse även vårdslösa handlingar.' Utskottets utlåtande godkändes av (rskr1970:97). Som har nämnts i inledningenuppmärksammades frågan om en ändring i djurplågeriparagrafen också vid i såväl motioner som två enkla frågor till justitieministern. 5 Överväganden och förslag I del betänkande (SOU 1938:36) somlåg lill grund för djurskyddslagen anförde utredningsmannen, all delövervägande anlalet av de svenska djurägarna sökte behandla sina djur väl.Statistiska uppgifter visade, all tendensen varit sjunkande såväl belräffandeantalet för djurplågeri åtalade och dömda personer som i fråga om antalet falldär fängelsestraff utmätts för sådant brott. Trots detta ansågutredningsmannen, all förhållandena på detla område ännu lämnade mycket övriglall önska. Långt talrikare än ålalen och domarna för djurplågeri av etl ellerannal slag var enligt utredningsmannen sådana fall av grym behandling eller påtanklöshet, okunnighet eller slentrian beroende vanvård av djur, vilka av olikaskäl inle blivit föremål för lagföring. Och ell slorl antal fall av den enaeller andra kategorien kom aldrig lill allmänhetens kännedom. Det kan beräknas all vid den tid dåbetänkandet avgavs något över 200 personer fälldes lill ansvar för etleller flera djurplågeribrott. Som framgår av bilaga 1 till denna promemoria harantalet dömda numera sjunkit ytterligare till endasl omkring 20 30 personerårligen , 1961 1970. Den tendensutredningsmannen påvisade har alltså visal sig vara bestående. handläggs således endasl etljämförelsevis litet antal mål om ansvar för djurplågeri vid våra domstolar. Delkan finnas flera orsaker lill denna utveckling. Mera detaljerade bestämmelseroch ökad upplysning om hur djur bör behandlas, förbättrad tillsyn, effeklivtarbetande djurskyddsorganisationer och Slörre ekonomiska resurser hosuppfödare och andra djurhållare har säkerligen lell lill alll bättreförhållanden på delta område. Del kan emellertid inle uteslutas all del ringaantalet mål om djurplågeri också kan länkas till någon del bero pä enrestriktiv domslolspraxis och därav följande återhållsamhet hos åklagarna attväcka åtal. Atl delta är förhållandel har antagils i skilda uttalanden i dessafrågor som har gjorts . När djurplågeriparagrafenändrades senast framhöll sålunda chefen för , alt han försin del hade blivit övertygad om alt bestämmelsen om straff för djurplågeritillämpades alltför restriktivt och alt det därför var motiverat atl förtydligabestämmelsen. I detla syfte föreslogs den ändringen alt det för straffbarhelinte längre skulle krävas att det lidande som djuret tiUfögats kunde betecknassom 'oiillböriigi'. Av gärningsbeskrivningen skulle i stället framgå attvarje handlande som innebär all någon 'otillbörligen utsätter djur för lidande'kan föranleda ansvar för djurplågeri (prop. 1965:138 s. 18). Vid behandlingenav denna proposition uttalade tredje lagutskottet bl.a., alt djurplågeri är attanse som ett allvarligt brott och alt det är angeläget att domstolarna intelillämpar straffbestämmelsen med sådan mildhet som ofta syntes förekomma (3LU1965:31 s. 41). Utskottet har senare återkommit lill dellauttalande, såsom i utlåtanden över motioner vid 1969 och riksdagar(3LU 1969:46 s. 14 och 1970:15 s. 9, II). Uppfattningen alt åklagarnas åtalspraxis och domstolarnas rättstillämpning präglas av alltför storåterhållsamhet har även framförts i åtskilliga av de motioner idjurskyddsfrågor som har avgetts . I motioner vid anförs sålunda atl djurplågerifallen inte beivras på elt effektivt ochtillfredsställande sätt, främsl beroende på alt åklagaren ställs inför myckelstora bevissvårigheter när del gäller alt styrka alt gärningsmannen haft uppsåtalt tillfoga djuret lidande. Tredje lagutskottet anmärker i sitt ullålande överdessa motioner (3LU 1970:15 s. 11), all utskottet haft tillfälle all ta del avrättsfall som visar all uppsåtskravel medfört svårigheter för domstolarna närdet gäller all beivra även allvarliga former av djurplågeri. Utskottet hänvisarvidare till att del enligt velerinärstyrelsen förekommer ett stort antal falldär åklagaren avstått från atl väcka åtal därför alt uppsåt inte ansetts haförelegal. Utskotts-utlåtandet har i övrigl redovisals i avsnitt 4. Ämnet behandlades också vid 1971års riksdag. I betänkande med anledning av motioner om djurskyddslillsynunderströk jordbruksutskottet vikten av elt effektivt djurskydd och framhöll,atl elt av de besvärligaste hindren när del gäller all verksamt ingripa motfall av djurplågeri uppenbarligen är svårigheterna atl åstadkomma bindandebevisning alt uppsåt förelegal (JoU 1971:15 s. 2). I syfte atl belysa i vilka falldomstolarna kan tänkas ogilla åtal på grund av gärningsmannens bristande uppsåtredovisas i bilaga 2 några domar som meddelats 1970 och ivilka uppsåtsfrågan varit av betydelse för avgörandet. Flera domar medogillande av åklagarens ansvarslalan på grund av brisler i det subjektivarekvisitet finns från tiden efler 1965 men har av utrymmesskäl inte återgetts ibilagan. Det skulle givetvis även vara av slorl värde att hanärmare kännedom om den omfattning i vilken åklagare beslulal all inleåtala på grund av svårighet atl styrka det subjektiva rekvisitet. Det är jufrämst sådana fall som föranlett kritik mol djurplågeriparagrafens avfatlning.På detta område saknas emellertid statistiska uppgifter och en så omfattandeundersökning av ålalspraxis som skulle vara nödvändig för alt få en meratillförlitlig uppfattning om problemets storlek både totalt sell och i skildadelar av landet har av arbetsekonomiska skäl inle bedömls vara möjlig altgenomföra i detla sammanhang. Som elt exempel på de svårigheter som en åklagaretydligen kan ställas inför vid åtalsfrågans avgörande i anledning av misstänktdjurplågeri redovisas i bilaga 3 etl av åklagarmyndigheten i nyligenavgjort fall. Del nuvarande kravet på uppsåtinnebär atl gärningsmannen i hand-lingsögonblickel skall ha insett all djuretutsatts för lidande. Däremot behöver han inle också ha insett all han handlade'otillbörligen'. Eftersom åklagaren i princip har bevisbördan åligger det honomatl i subjektivt avseende visa, atl gärningsmannens uppsåt omfattat inte baraall utsätta djuret för den behandling eller vanvärd, varigenom djuret enligtdomstolens värdering otillbörligen åsamkats lidande, ulan också all tillfogadjuret visst lidande. Därvid gäller all s.k. evenluelll uppsåt är tillräckligtför alt ansvar skall kunna ådömas. Innebörden av uppsåtskravel harredovisats i avsnitt 2 och belyses även närmare av omständigheterna i deenskilda fall som lagils upp i bilagorna 2 och 3. Av de redogörelser som lämnasdär lorde framgå att uppsåtskravel medför problem vid rättstillämpningen ochhar haft lill följd alt jämförelsevis allvarliga fall i vilka djur utsatts förlidande inte har föranlett ansvar för djurplågeri. Del torde vidare varaklarlagt atl dessa bevis-svårigheter ibland framstår som så uppenbara all åklagareninte anser det meningsfullt all ens väcka någol åtal. I vilken omfattning dettaär förhållandel har inte kunnat fastställas. An mindre kan del givelvis utrönasi vilken utsträckning tillsyningsmän, veterinärer, personer inom djurskyddsrörelseneller andra på grund av hittillsvarande rättstillämpning anser del utsiktslöstall polisanmäla fall av djurplågeri. Det kan antas att de svårighetersom finns i rättstillämpningen när det gäller all beivra djurplågeribrottförsvagar effektiviteten av de allmänna bestämmelserna i djurskyddslagen.Enligt 14 § 2 mom. djurskyddslagen kan visserligen hälsovårdsnämnd ingripa molden som har åsidosatt reglerna 12 6 §§ eller 8 b § genom alt meddelaföreskrifter och förelägga vite. Det ligger i sakens natur all sådantingripande i praktiken bara företas mol den som yrkesmässigt eller eljesl meravaraktigt handhar djur, l.ex. I än högre grad gäller deltatillämpningen av bestämmelserna i 14 § 4 mom. andra stycket djurskyddslagen omförbud alt handha djur. I fall då någon bryter mol de bestämmelser idjurskyddslagen, som inle är särskill straffbelagda, kan straff ådömas endasl enligtdjurplågeriparagrafen i BrB. Den svenska djurskyddslagen skiljer sig i detlaavseende från molsvarande lagstiftning i , och . I dessaländer vilkas djurskyddslagar i princip omfattar alla djur innehåller deallmänna strafflagarna inga bestämmelser om straff för djurplågeri. Molsvarandebestämmelser finns i stället i djurskyddslagstiftningen. Den norskadjurskyddslagen anger uttryckligen alt oaktsamhet är straffbar. Åven enligt denfinska lagen lorde åtminstone grov oaktsamhet kunna bestraffas. Så var falletföre den nya finska djurskyddslagens tillkomst och någon ändring i dellaavseende torde inle ha varil åsyftad när slrafflagsbeslämmelsen upphörde allgälla på grund av den nya lagen. Den danska lagen kräver i princip uppsåt. Åandra sidan upptar den danska straffbestämmelsen inle rekvisilel 'lidande' ulannämner endast att djuret skall ha behandlats oförsvarligt, vilkel i subjektivtavseende inle kräver mer än rekvisitet 'otillbörligen' i den svenskadjurplågeriparagrafen. Ansvaret för djurplågeri kan således sägas vara meravidsträckt enligt dansk, finsk och norsk djurskyddslagsliflning än enligt densvenska djurplågeriparagrafen. Mot bakgrund av de uttalandenriksdagen har gjort om viklen av elt effektivt djurskydd och om angelägenhetenav slörre stränghet i rättstillämpningen ter del sig önskvärt all vidgadjurplågeriparagrafens tillämpningsområde så alt möjligheten att beivraförekommande fall av djurplågeri inte uteslutande blir beroende avgärningsmannens uppsåt eller åklagarens möjligheter att styrka att uppsåtförelegal. Hänsyn bör i dessa sammanhang kunna las även lill åtminstone vissaformer av oaktsamhet från gärningsmannens sida. För en sådan utvidgning av detstraffbara området talar också det förhållandet alt straff för ouppsålligtdjurplågeri i vissa fall kan ådömas enligt djurskyddslagarna i våragrannländer. I samband med införande av enbestämmelse i BrB om straff för djurplågeri som begås av oaktsamhet måstestäUning tas till om en gradering bör göras av den oaktsamhet som skallföranleda ansvar, om oaktsamhetsrekvisiiel bör begränsas lill endast vissteller vissa objektiva rekvisil och om en särskild slraffskala bör gälla föroaktsamhelsbroltet. En gradering avoaktsamhetsrekvisiiel förekom i den finska strafflagens djurplågeriparagraf,som endast straffbelade 'grovt vällande' , medan den norska djurskyddslagenbestraffar den som av 'aktiöyse' förövar djurplågeri. 1 de fall då engradering förekommer av oaktsamheisbrolten enligt BrB begränsas slraffbarheleni allmänhel lill alt omfatta endast grov oaktsamhet (framkallande av fara förannan enligt 3 kap. 9 §, svindleri enligt 9 kap. 9 §, vårdslöshet molborgenärer enligt 11 kap. 3 §, vårdslöshet med gift eller smittämne enligt 13kap.