prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Samtliga anstalter har kvällsmottagning en gång , dåbesöksfrekvensen i allmänhet är mycket stor. För alt rättssökande skall kunnaanlita rättshjälpsanstalt utan betungande kostnader håller en del avanstalterna regelbundet återkommande mottagningar utanför anstaltsorlen. Så ärfallet med följande anstalter: i i , ,, och ; Norrköpingsansialten iFinspång och ; Linköpingsanstalten iMjölby, , och ; läns iLaholm, , och Kungs- läns norra i Benglsfors, Trollhällan, Mellemd och läns sÖdra iAlingsås och ; läns iArvika, , , Västmanlandsläns i , , , Kö- Gävleborgsläns i , , , , Norrbottensläns i , , , , Härads,, , , , , och ; i , , , Pa- jala,Bränna, , , och . Någon mera genomförd fördelning av olikaarbetsuppgifter inom en anstalt förekommer endast vid rättshjälpsanstalten iStockholm, som är den största anstalten i landet. Bortsett från dearbetsuppgifter som ankommer på expeditionen, är arbetet inom denna anstaltfördelat på tre avdelningar, en administrativ avdelning med en förstekammarskrivare och en kassör, en avdelning för allmänna mål och ärenden med enavdelningschef och normall fyra andra jurister och en avdelning för familjerättsligamål och ärenden med en avdelningschef och fem andra jurister. På denadministrativa avdelningen ankommer, förutom kassagöromål, anslags- ochbudgetövervakning, bokföring och bokslut, personalärenden m. m. Påfamiljerättsavdelningen har, för alt i görligaste mån undvika spUltid,inställelser i rättegångar fördelats mellan juristerna. Rättegångar vid de sextingsrätterna i och invid ombesörjs av två jurister, som var och enhar tre bestämda tingsrätter på sin lott. Inställelserna kan härigenomkoncentreras. Övriga jurister svarar för rättegångarna vid Stockholmstingsrätt. Varje jurist får alla sina mål lottade på viss avdelning vid dennatingsrätt, där bestämda veckodagar har anslagits för anstaltens mål. De 16 rättshjälpsanslalterna hade vid 1968 årsutgång 172 anställda, av vilka 75 var jurister. Vid anstalten i Stockholmtjänstgjorde 28 personer varav 12 jurister. De personalmässigt minstaanstalterna fanns i , och med vardera sexanställda, av vilka tre var jurister. Antalet inkomna ärenden, dvs. i princip antalethjälpsökande, uppgick tUl sammanlagt 56 085. Av dessa avsåg den störstadelen (55,) famUjerättsliga ärenden. En andra stor grupp utgjordes avprivaträttsliga ärenden (20,) om arbetslön, avbelalningsköp, ersättningför skada, andra fordringsanspråk, återfående av egendom samt ärenden omarrende och hyra. Straffrättsliga och exekutionsrättsliga ärenden samtförvaltningsrältsliga ärenden om pension, socialvård och beskattning utgjorde11,. I de återstående ärendena torde ha ingått åtskilligaförvaltningsärenden av varierande beskaffenhet. De åtgärder som vidtogs i de inkomnaärendena belyses av följande uppgifter. 10 584 tvister ledde lill rättegång. I3 519 tvister skedde förlikning ulan rättegång. 41 359 andra ärenden, av vUkaett antal torde ha inkommit under föregående år, slutfördes. I 23 219 av dessaärenden meddelades endast råd och upplysningar, medan skrifter och legalahandlingar uppsattes i 6 497 ärenden. I resterande ärenden vidtogs annanåtgärd. Statistiken över rättshjälpsanstalternas verksamhetuppvisar stora skillnader mellan anstalterna i fråga om antalet handlagdaärenden per jurist. Medan rältshjälpsanstalten i hade 1 269ärenden per jurist var riksgenomsnittet 747. Det lägsta antalet ärenden perjurist var 272 ärenden. Den avgörande orsaken tUl dessa stora skiUnader tordevara, att länsanstallernas jurister i jämförelse med stadsanstalternas fårsätta tUl avsevärd tid för resor. En annan orsak tUl skillnaderna kan vara,att de handlagda ärendena är av olika svårighetsgrad och därför kanske mertidskrävande vid vissa anstalter. Rättshjälpsanslalternas totala ekonomiskaomslutning uppgick till . På kostnadssidan svarade löne-och pensionskostnader för eller av kostnaderna.Lokalhyrorna uppgick till . Anstalternas verksamhet finansieradesfrån statens sida med statsbidrag på (25,) ochersättning för biträde åt part med fri rättegång med (29,9procent). Landstingens respektive städernas sammanlagda bidrag uppgick till (37,). Avgifter från sökande och motparter inbringade578 (6,), varav uppskattningsvis lika mycket från vartderahållet. Rältshjälpsanstalten i hade den största ekonomiskaomslutningen, , och läns rättshjälpsanstalt denminsta, . 2 1972.1 saml Nr 4 Enligt kungörelsen (1965: 302) om understöd förviss utomprocessueU rättshjälp, som ersatt en tidigare kungörelse från år1946, utgår statsbidrag till landsting, som träffat avtal med Sverigesadvokatsamfund eller avdelning av samfundet om att alla eller flertalet av desamfundsledamöter som är verksamma i landstingsområdet skall meddela friutomprocessueU rättshjälp (jämtlandssystemet). En fömtsättning är attverksamheten står under betryggande tiUsyn. Understöd utgår med hälften av denårliga kostnad som enligt avtalet har haft för verksamheten. Rättshjälpsverksamhet, gmndad på avtal som avses i1965 års kungörelse, bedrivs i följande landstingsområden (begynnelseår inomparentes): Jämtlandsläns (1945) läns norra (1948) läns (1946) Malmöhusläns (1949) JönkÖpmgs läns (1947) Skaraborgsläns (1949) läns södra (1947) Kronobergsläns (1950) läns(1947) (1950) Södermanlandsläns (1947) läns (1950) och läns (1947) läns (1951) läns (1948) Gävleborgsläns (1955) I flertalet landstingsområden utövas verksamhetenpå grundval av avtal, som i huvudsak ansluter sig tUl ett mellan och gemensamtutfärdat förslag tdl normalavtal med därvid fogad promemoria med vissariktlinjer för den ulomprocessuella rättshjälpen enligt jämtlandssystemet.Förslaget tUl normalavtal, som tiUkom i syfte att undanröja den bristandeenhetlighet som tidigare gäUt för avtalen i de olika landstingsområdena, varresultatet av ett kommittéarbete inom och överläggningarmellan samfundet och landstingsförbundet. innehåller i huvudsak följande omorganisationen ocb verksamheten enligt jämtlandssystemet. stäUerårligen medel i form av förslagsanslag tUl förfogande för att anordnautomprocessueU rättshjälp åt mindre bemedlade inom landstingskommunen. Detlämnas öppet vilket organ som bör företräda i dessa frågor. Advokatsamfundetsavdelning åtar sig å sin sida att tUlse, att erforderligt antal såvittmöjligt samtliga inom landstingsområdet verksamma advokater länmar rättshjälpmot ersättning av . Advokat som är villig att lämna rättshjälp,skall underskriva förbindelse enligt särskilt formulär. Rättshjälp åt mindrebemedlad skall lämnas i samma ordning och med iakttagande av samma omsorg somvid biträde åt andra klienter. Framställning om rättshjälp prövas av denadvokat som sökanden har vänt sig till. Avslås framställningen kan sökandenhänskjuta 1972: 4 35 frågantill det organ, som företräder i ärenden om rättshjälp. Advokatenhar att skriftligen underrätta sökanden om detta. Tvist mellan landsting ochadvokat om skälighelen av begärt arvode eller om befogenheten av gjorda utläggskall avgöras genom skiljedom av styrelsen för ellersärskild av styrelsen utsedd skiljenämnd. SkUjedom skall påkallas inom ett årfrån det räkningen har avgetts. Om skiljedom ej påkallas , skallräkning anses godkänd av . Om klientens rätt att påkalla skiljedomi arvodesfrågor gäller vad som har föreskrivits i stadgar. Den av landstingsförbundet och advokatsamfundetgemensamt utfärdade promemorian innehåller bl. a. följande. Avtal omutomprocessueU rättshjälp bör upprättas i så nära anslutning som möjligt tillförslaget tUl normalavtal. I princip skall alla inom landstingsområdet verksammaadvokater ha rätt att delta i verksamheten om de så önskar. Bestämmelsen attadvokat skall lämna särsldld förbindelse kan utelämnas i avtal, om landstingskulle finna sådan förbindelse onödig. Endast läns och läns södralandsting tillämpar alltjämt avtal, som har slutits mellan berörda parter företillkomsten av förslaget tUl normalavtal. I övriga landstingsområden, därjämtiandssy-stem förekommer, gmndar sig verksamheten på avtal, som till sina innehålli huvudsak ansluter sig till normalavtalet. De skiljaktigheter som finns mellandessa landstings avtal avser i regel sådana frågor som i normalavtalet har lämnatsöppna, nämligen vilka organ som i hithörande frågor företräder landstingen,villkoren för erhållande av fri rättshjälp med hänsyn tUl sökandenasekonomiska förhållanden och sättet för prövning av advokaternasarvodesräkningar. Rättshjälp lämnas av flertalet inomlandstingskommunerna verksamma advokater. På sina håll finns dock advokatersom inte alls eller endast i obetydlig omfattning lämnar fri rättshjälp. Ienlighet med avtalens föreskrifter lämnas rättshjälpen på advokaternas kontorunder vanlig kontorstid och i samma ordning som till andra klienter. Ävenbiträdande jurister hos advokaterna lämnar rättshjälp. Det är dock den avtalsbundneadvokaten som bär ansvaret för dess utförande. I allmänhet avgör advokat självom fri rättshjälp skall meddelas. I tveksamma fall konsulleras dock oftalandstingsorgan eller av anlitad konsult. Kungörande av den friarättshjälpen sker regelmässigt dels genom annons som införs i regel en gång imånaden i ortstidning(ar) och som upptar samtliga advokater, som lämnaroffentlig rättshjälp, dels genom anslag på domstolars och kommunersanslagstavlor. Kostnaderna betalas av landstingen i överensstämmelse medavtalens föreskrifter. I normalavtalet lämnas, som har nämnts, öppetvilket organ som skall företräda i ärenden om rättshjälp. Olikalösningar används av landstingen. I fyra landstingskommuner finns en särskUdsly- Prop.1972: 4 36 reiseeller nämnd, kallad rättshjälpsdelegation, rättshjälpsnämnd ellerrättshjälpsstyrelse. I övriga landstingsområden fungerar numera regelmässigtlandstingens sociala nämnder som styrelser för verksamheten ochadministrationen handhas oftast av en tjänsteman vid landstingens socialaavdelning. En del landsting anlitar konsulter, bl. a. underrätts-domare. PåGotiand lämnas offentlig rättshjälp ål mindre bemedlade i annanform än som ovan har redovisats. Rättshjälpen lämnas av advokat i mot ettbestämt arvode. Skulle hinder möta för denne att lämna rättshjälp emedanmotpart redan har begärt sädan, skall sökanden hänvisas till annan advokat,som erhåller ersättning för den hjälp han har lämnat efter hänvändelse tUllandstinget. Den advokat, som åtagit sig att lämna rättshjälp åt mindrebemedlade, är oförhindrad att ha praktik även för annat klientel. Det totala antalet ulomprocessuella ärenden somhandlades av privatpraktiserande advokater utgjorde 7 178. Av dessabestod den största delen liksom vid rättshjälpsanslalterna av ärenden om äktenskapoch rättshandlingar mellan makar (40,). Även i övrigt är fördelningenpå olika slag av ärenden likartad den vid rättshjälpsanslalterna. Kostnademaför den ulomprocessuella rättshjälpen genom privatpraktiserande advokatertäcktes med statsbidrag på sammanlagt och lika storalandstingsbidrag. Kostnaderna per ärende uppgick sålunda i genomsnitt tUl 255kronor. 3 reformförslag m. m. 3.1Rättegångskommitténs förslag om rättegångshjälp rättegångskommitté lade i november 1958fram betänkande med förslag tUl lag om rättegångshjälp m. m. (SOU 1958: 40).Förslaget innebar sammanfattningsvis följande. LFRskulle ersättas av en lag om rättegångshjälp. Rättegångshjälp skulle kunnabevUjas i tvistemål, brottmål och ärenden vid de domstolar där fri rättegångkunde beviljas. Bidrag av part tUl rättegångskostnaderna skulle kunna utkrävasdels i form av ett kontant kostnadsbidrag, som i förväg erlades tillstatsverket, dels enligt regler om skyldighet att i efterhand ersättastatsverket dess kostnad i anledning av rättegångs-hjälpen. Skyldigheten att iförväg erlägga kostnadsbidrag och storleken av detta skulle bestämmas i förstahand genom schablonregler som byggde på partens inkomst och försörjningsbörda.Part med en årsinkomst som översteg ett visst övre gränsbelopp skulle i regelinte kunna få rättegångshjälp. Ilikhet med vad som gäUer i fråga om fri rättegång skulle rätte- 1972: 4 37 gångshjälpinte bevUjas part när det måste anses vara av ringa betydelse för honom atthans talan prövas. Detsamma skulle gälla om talan grundade sig på överlåtelsesom kan antas ha skett i' syfte att erhåUa fri rättegång. Någon förprövning vidsidan av detta skulle inte ske. Äveni vissa andra avseenden föreslogs att i lagen om rättegångshjälp skulle upptasregler av i huvudsak samma innehåU som reglerna i LFR. Prövningsmyndighetskulle vara processdomstolen. Förmånerna vid rättegångshjälp skulle vara i alltväsentUgt desamma som part åtnjuter om han har fri rättegång. Denprocessuella rättshjälpen angavs till sin karaktär vara en form av kredit, somlämnas för att sätta en person i stånd att göra sin rätt gällande. Part somåtnjutit rättegångshjälp skulle därför i princip vara skyldig att återgäldastatsverket dess kostnad i anledning av rättegångshjälpen eller, om parlenerlagt kostnadsbidrag, den överskjutande kostnad som återstod sedan bidragetavräknats. Skyldighetför motpart att ersätta statsverket dess kostnader för rättegångshjälp i måletskulle finnas enligt i huvudsak samma regler som i LFR. Om motpart inte åladessådan skyldighet skulle rätten i stället förplikta den som haft rättegångshjälpatt betala kostnaderna. Denna regel var dock försedd med betydelsefullamodifikationer. Om han inte kunde bedömas förmå delta skulle han förpliktas betala endast vad han hade förmåga att utge. Rättegångskommitlén gick även in på vissa frågorrörande situationen för motparten tUl den som åtnjuter fri rättegång menföreslog inte att ersättning av allmänna medel skulle utgå tUl vinnandemotpart. n. den fria rättegången skulle rättegångshjälpen enligträt-tegångskommitténs förslag administreras av domstolama. Kommittén finner deti och för sig vara önskvärt att domstolarna i så stor utsträckning som möjligtbefrias från verksamhet som inte är av dömande art och diskuterar mot denbakgrunden möjligheten att anförtro prövningen av ansökningar omrättegångshjälp åt rätlshjälpsanstalt eller annat utanför domstolen ståendeorgan. En sådan ordning, som också borde innefatta fullföljdsrätt, skulleemellertid enligt kommitténs mening bli mera invecklad och medföra störrebesvär för sökanden än om prövningen skedde hos domstolen. Kommittén avvisardärför en sådan lösning och framhåller därvid, alt själva prövningen enligtförslaget i regel blir enkel och föga tidsödande. Underremissbehandlingen av rättegångskommitténs förslag godtogs i allmänhetpriciperna för den föreslagna lagstiftningen. Den närmare utformningen avreglerna mötte emellertid kritik. Detta gäUde särskilt grunderna för bevUjandetav rättegångshjälp och bestämmande av parts bidragsskyldighet. Förslagelspraktiska tillämpning ansågs dessutom vara förenad med olägenheter, såväl förparterna som för domstolarna. 3.21965 års reviderade förslag om rättegångshjälp Rältegångskommitténsförslag ledde inte till lagstiftning. Efter anhållan av riksdag togs frågan upppå nytt. Den hän-sköls till en särskild utredning. I direktiven framhölls attde av rättegångskommittén antagna huvudprinciperna kunde tas tillutgångspunkt. Andra framkomstmöjligheter borde dock inte lämnas oprövade. Verkningarnaav de då nya rätlsskyddsförsäkringarna borde uppmärksammas. De tillkallade utredningsmännen lade i början av1965 fram betänkande med reviderat förslag tiU lag om rättegångshjälp m. (SOU 1965: 13). I betänkandet anfördes, att det inte bedömdes möjligt attersätta lagstiftning om rättegångshjälp med försäkring i ena eller andraformen, friviUig eller obligatorisk. Det tidigare framlagda förslaget bordesålunda i allt väsentligt följas. I flera avseenden föreslogs dock avvikelser,särskilt i fråga om reglema om kostnadsbidrag. Vidare föreslogs att dödsboskulle kunna få rättshjälp. Under vissa fömtsättningar skulle vinnande motpartkunna få ersättning av allmänna medel för sina rättegångskostnader, om han intekunde få ut dem av den som haft rättegångshjälp. Beträffande utredningens synpunkter på frågan om enlösning av frågan om rättegångshjälp kunde åstadkommas på försäkringsbasis kanföljande nämnas. Vid tiden för utredningens förslag var det endaförsäkringsbolag som meddelade rältsskyddsförsäkring. Villkoren var i huvudsakdesamma som f. n. gäller på området. Efter genomgång av föreliggande former avrättsskyddsförsäkring tar utredningen upp bl. a. frågan omrätlskyddsförsäkringen bör vara primär eller subsidiär i förhållande till samhälletsrättshjälp. Utredningen erinrar om att försäkringen inte lämnar ersättning, omden försäkrade genom försäkringen skulle gå miste om förmånen av fri rättegångeller fri rättshjälp som han annars skulle vara berättigad till. Enligt utredningensmening är detta försäkringsvillkor inte godtagbart. Vid prövning av ansökan omfri rättegång bör alltså bland andra omständigheter beaktas att sökandenskostnader väsentligt reduceras genom försäkring. Utredningen berör därefter frågan om den friviUigarältsskyddsförsäkringen kan göra den statiiga rättshjälpen överflödig.Utredningen konstaterar därvid att vissa grupper av rättsförhållanden ärundantagna från rältsskyddsförsäkringen. Det praktiskt viktigaste undantagettorde innefattas i bestämmelsen att försäkringen inte lämnar ersättning itvist, mål eller ärende som har samband med den försäkrades yrkes- ellertjänsteutövning eller arman förvärvsverksamhet. Försäkringen gäller såledesinte för vilka tvister som helst. Den är vidare begränsad genom självrisk ochmaximerad. Kostnader för resor och uppehälle ersätts inte. Det rättsskydd somlämnas genom försäkringen kan alltså inte fungera helti SläUet för den statiiga rättshjälp som lämnas genom fri rättegång. Utredningen framhåller i sammanhanget atträltsskyddsförsäkring vid tiden för utredningsarbetet meddelades endast avFolksam. Utredningen nämner vidare bl. a. att från försäkringshåll anförts somen principiell invändning mot rältsskyddsförsäkringen att medan den försäkradevid vanUg försäkring inte kan åstadkomma den situation i vilken försäkringenskall träda i funktion, så föreligger vid rättsskyddsförsäkring låt vara inteöver hela linjen sådan möjlighet för den försäkrade. Med hänvisning härtillhar sagts att det inte föreligger "försäkringsmässig grund" förförsäkringen. Mot den angivna bakgranden konstaterar utredningenatt rättsskyddsförsäkring i den form som meddelas av inte kan göra lagstiftningom rättegångshjälp onödig, men att den uppenbarligen kan reducera behovet avstatlig rättegångshjälp. Den öppnar nämligen för personer med svag ekonomi somär försäkrade möjlighet att genomföra en rättegång utan att anlita denstatliga rättshjälpen och därmed ådra sig den med denna i princip förenadeåterbetalningsskyldigheten mot det allmänna. Utredningendiskuterar därefter frågan om förutsättningar finns för en ökad användning avfrivillig rättsskyddsförsäkring. I samband därmed redogörs för ett underutredningsarbetet framfört förslag att med bibehållande av etträttsskyddssyslem grundat på frivillig försäkring spridarältsskyddsförsäkringen inom vida kretsar. Förslaget går i korthet ut på attförsäkringsföretagen allmänt skulle meddela rättsskydds-försäkring somobligatorisk del i privatansvarighetsförsäkring. Denna försäkringsform ingårnormalt i hemförsäkring men meddelas även separat för dem som inte har behovav hemförsäkring eller av annan orsak underlåter att teckna sådan försäkring.Genom anknytningen av rältsskyddsförsäkringen lill annan försäkring skulle manvinna den fördelen att administrationskostnaderna hölls på låg nivå. Vidrättsskyddsförsäkringen borde finnas självrisk. För de obemedlade skulleenligt förslaget krävas speciella åtgärder. Man måste nämligen räkna med alten del obemedlade inte skulle ha erforderlig försäkring och att andra inteskulle kunna svara för stipulerad självrisk. För dessa skullerättsskydds-frågan handhas av ett för försäkringsföretagen gemensamt organ, ivilket också staten borde vara representerad. Möjlighet borde dock finnas förobemedlad rättsskyddssökande alt vända sig till vUkel försäkringsföretag somhelst som sysslar med rältsskyddsförsäkring. Att svara för de obemedladeskostnader borde närmast vara samhällets uppgift, och allmänna medel bordedärför ställas tiU det gemensamma försäkringsorganets förfogande. Emellertidhar det enligt utredningen också framkastats som en möjlighet alt låtakostnaderna för de obemedlade stanna på försäkringsföretagen, och i sista handskulle då för- säkringstagarnagenom sina försäkringspremier få svara för de obemedlades kostnader. Vidsin bedömning av förslaget uttalar utredningen tvivel på försäkringsföretagensberedvUlighet att ansluta sig tUl ett sådant system. Beträffande de försäkradeeller icke försäkrade obemedlades rättsskydd anför utredningen vidare att dentänkta lösningen av denna rättsskydds-fråga från såväl principiell som praktisksynpunkt måste bedömas som oacceptabel. Det kan inte gärna komma i fråga att desäkerUgen betydande kostnader, som här skulle uppkomma, skulle bestridas avförsäkringsföretagen och av dessa tas ut i försäkringspremierna från deförsäkrade. Inte heller finner utredningen genomförbart alt statsverket förändamålet skulle salsa medel att disponeras av försäkringsföretagen eller detför dem gemensamma organet. Av dessa och andra skäl kan enligt utredningensmening en lösning av rätlsskyddsfrågan inte sökas enligt denna linje.Utredningen finner det dock uppenbart att det både från den enskildes och frånstatens synpunkt måste betecknas som önskvärt att frivilligarältsskyddsförsäkringar meddelas av så många försäkringsföretag som möjligt ochdärmed kommer att gälla för ett ökat antal försäkringstagare, önskvärt är ocksåatt försäkringsformen utformas så att försäkringen, i varje fall såvitt gällertvistemål, omfattar alla eller praktiskt taget alla rättsförhållanden som kanbli föremål för behandling vid de allmänna domstolarna och övriga domstolar,vid vilka nu kan beviljas fri rättegång. Att med bibehållande av de enskildaförsäkringsföretagen såsom bestämmande rörande försäkringens omfattning försäkringen skulle vidgas att omfatta alla eller praktiskt taget allatvistemål synes dock utredningen inte troligt. Utredningen anför sammanfattningsvis beträffandefrivUlig rältsskyddsförsäkring alt behovet av lagstiftning om rättegångshjälpinte kan avlägsnas genom en sådan försäkring. Utredningen undersöker därefter omdetta resultat kan uppnås genom regler antingen om obligatoriskrältsskyddsförsäkring i icke statliga anstalter eller om obligatorisk statligrättsskyddsförsäkring. Beträffande frågan om möjligheten att införaobligatorisk rättsskyddsförsäkring i icke statiiga anstalter erinrarutredningen om att den obligatoriska trafikförsäkringen kan meddelas av sådananstalt. Försäkringsplikten åvUar motorfordonets ägare eller den som inneharmotorfordon på grund av avbetalningsköp. Möjlighet finns att genom straffsanktionframtvinga försäkringspliktens fuUgörande. Om obligatorisk skyldighet att tarättsskyddsförsäkring infördes, skulle erdigt utredningen skyldigheten få gällaför alla medborgare. Men någon åtgärd med syfte att framtvinga skyldighetensfullgörande torde inte vara länkbar. Att använda straffhot kan uppenbarligeninte komma i fråga och lika litet kan komma i fråga att den som behöverrättshjälp skulle vägras sådan, om han inte fullgjort försäkringsplikten.Tanken på obliga- Prop.1972: 4 41 toriskrättsskyddsförsäkring i denna form måste därför enligt utredningens meningavvisas. Utredningen behandlar därefter frågan om en statlig obligatoriskrättsskyddsförsäkring kan ersätta lagstiftning om rättegångshjälp ihuvudsaklig överensstämmelse med LFR och rättegångs-kommitténs förslag. Vidjämförelse meUan dessa båda system med hänsyn lill fördelar och nackdelar urkostnadssynpunkt, anser utredningen det inte vara möjligt att lämna ett exaktsvar på frågan vUket system som är mest förmånligt. Mot statsverkets utgifterför fri rättegång bör vägas de utgifter som uppkommer för de försäkrade eventuellt också för statsverket om rättsskydd ordnas genom försäkring.