prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Vid en allmän lagstiftning om skadestånd i offentligverksamhet är det enligt kammarkollegium en av de största svårigheterna attundvika att skadeståndsregler och skadeståndsprocess skär sig hårt mot detadministrativa besvärssystemet och principerna för administrativa besluts lagakraft. Maj:ts proposition nr 1972 299 legium anser att kommittén har lyckats väl i dettaavseende. Även rektorsämbetet vid tillstyrker uttryckligenförslaget i denna del, tror inte olägenheterna av kommitténs förslagpå denna punkt skall bli alltför stora, eftersom domstol säkerligen kommer attavvakta den administrativa besvärsprövningen innan skadeståndsmålet avgörs.Handelskammaren i anser att avsevärt dröjsmål skulle kunna uppkommaom allmän domstol skulle vara nödsakad att avvakta ett beslut av högsta förvaltningsdomstolangående visst besluts lagenUghet. Handelskammaren avvisar därförkommittéledamoten ' reservation och tillstyrker kommittéförslaget.Stadsjuristen i förordar också detta förslag och uttalar attmöjligheten till domstolsprövning kan leda till ökad varsamhet och försiktighetvid meddelandet av administrativa beslut och vid utnyttjandet av den skönsrättsom har getts myndigheterna. Den av kommittén föreslagna särskilda forumregeln (8§andra stycket) för anspråk med anledning av innehållet i domstols eller domarsbeslut har föranlett vissa kommentarer. Besvärssakkunniga och författningsutredningen anser attskadeståndstalan med anledning av fel eUer försummelse i högsta domstolen eUerregeringsrätten bör väckas vid allmän underrätt. vid Uppsalauniversitet intar samma ståndpunkt i fråga om sådana avgöranden av dessainstanser som har upphävts eller ändrats efter resning eller begagnande avannat särskilt rättsmedel. Besvärssakkunniga framhåller att det är kronan ochinte den eventuellt felande domstolen eller en tjänsteman hos denna som ärsvarandepart. Om talan tas upp av underrätt, undviker man enligt de sakkunnigade komplikationer som enligt kommittéförslaget följer av att åtal motjustitieråd och regeringsråd skall väckas vid riksrätt. Fakulteten framhåller,att då skadeståndstalan med anledning av regeringsbeslut skall kunna föras utansamband med åtal mot statsråd, hinder inte bör föreligga mot att detsammaskall gälla fel och försummelser i regeringsrättens avgöranden. Fakultetenåberopar att enUgt 18 § RF någon skillnad i sak inte föreligger mellanregeringen och regeringsrätten såsom besvärsmyndigheter. överståthållarämbetet däremot anser, att i åtminstonevissa av de fall då ersättningsanspråk mot det allmänna görs gällande medanledning av fel eller försummelse av ämbetsman som enligt 22 kap, 8 § RBåtnjuter forum privilegiatum, talan bör väckas vid den domstol som enligt dettalagrum är behörig att pröva enskilt anspråk på grund av ämbetsbrott av denfelande. Slutligen bör nämnas att magistraten i finnerdet vara en brist att det inte i någon mån klarlagts, vilken eller vilkamyndigheter som på det allmännas vägnar skall svara i rättegång om skadestånd.I detta sammanhang uppställer sig enligt magistraten också frågan om intelagförslaget bör kompletteras med ytterligare forumregler. Majtts proposition nr 5 år1972 reisens mening bör statens talan föras av en lämpligcentral myndighet som tillförsäkras juridisk expertis. Ett flertalremissinstanser framhåller betydelsen av åtgärder som kan underlätta frivilligauppgörelser angående skadeståndsanspråk. Enligt råderbland advokaterna en ganska utbredd uppfattning, att det finns åtskilligabrister i statens skadereglerande verksamhet. Förhållandena gestaltar sig välolika hos olika myndigheter och inrättningar, och mycket beror också på depersonliga egenskaperna hos de tjänstemän som handlägger dessa ärenden, Ialltför hög grad präglas emellertid verksamheten av en viss stelhet ochtungrodd-het. Liknande kritiska synpunkter framförs av magistraten i . I flertalet yttranden tillstyrks i princip kommitténsförslag på denna punkt. Bland de remissorgan som uttalat sig i denna riktningkan nämnas statspolisintendenten, våg- och vattenbyggnadsstyrelsen,statskontoret, generaltullstyrelsen, Itmtmäteristyrelsen, handelskamrarna iGävle och , i , besvärssakkiinniga,föreningen och SR. och statskontoretframhåller emellertid, att den föreslagna ordningen torde komma att medföraökad arbetsbörda för resp, verk och att med hänsyn bl, a, härtill ytterligareutredning av frågan är påkallad. finner i likhet medhandelskammaren i , att styrelsen lämpligen bör få behålla deskadereglerande uppgifter som åvilar den. Styrelsen bör i detta hänseendejämställas med de affärsdrivande verken. Statens sakrevision har inte något attinvända mot kommitténs förslag på den punkten, under förutsättning att de inomtullverket förekommande skadeståndsärendena anses vara av sådan beskaffenhetatt de bör handläggas av verket självt. Lantmäteristyrelsen anser, att i allmänna verksstadgan börinföras bestämmelser om att varje verk inom sitt förvaltningsområde kan träffauppgörelser om skadestånd inom rimliga ekonomiska gränser. Styrelsen haringenting att invända mot förslaget att statskontorets mening skall inhämtasnär det gäller större belopp. Statskontoret uttalar, att den för verket sålundatilltänkta arbetsuppgiften inte i och för sig är på något sätt främmande föreller oförenlig med dess övriga verksamhet. Statens sakrevision däremot finneratt den föreslagna ordningen är onödigt omständlig och medför risk för attdomstolsförfarande tillgrips oftare än som annars skulle vara nödvändigt.Länsstyrelsen i anser, att i verk med lokal förvaltningrätten att träffa uppgörelse bör kunna i viss utsträckning delegeras till denregionala instansen. Under hänvisning till ett uttalande av kommittén, attverkens beslut i dessa frågor inte bör få överklagas, framhållerbesvärssakkunniga, att bestämmelse härom torde vara överflö- Kungl Maj:ts proposition nr 1972 301 dig, eftersom den skadelidande inte har något rättsligtintresse i saken, sedan han har slutit avtalet, och någon annanbesvärsberättigad inte finns. Föreningen anser att detbör övervägas om inte JO och MO i de ärenden som de handlagt bör inta sammaställning som JK enligt kommitténs förslag, 1 några remissjrttranden ifrågasätts emellertid en annanordning för skaderegleringsverksamheten, anser denmest ändamålsenliga lösningen vara att hela verksamheten anförtros åt ett endaorgan som bör ha befogenhet att självständigt besluta i allaskaderegleringsärenden. Om detta organ tillförs kvalificerade jurister kommerdet enligt styrelsens mening att representera en betydande sakkunskap påskadeståndsrättens område. Dessa befattningshavare kommer visserligen inte attvara sakkunniga inom alla de områden som statens verksamhet omsluter, menerforderlig sakkunskap kan ställas till förfogande av de olika myndigheterna. Justitiekanslem anser, att den av kommittén föreslagnaordningen är lämplig såvitt gäller det militära området samt inom den civilastatsförvaltningen för de affärsdrivande verken och beträffandetrafikskadorna. Vad däremot angår skaderegleringsverksamheten i övrigt inom dencivila statsförvaltningen föreslår justitiekanslem att det inrättas en nämndmed en framstående domare som ordförande och med dels fackmän, som är förtrognamed olika skadeståndsfrågors bedömning, och dels lekmän som bi-sittare.Mjmdighet inom det område av statsförvaltningen för vilket nämnden skaU varaavsedd bör i princip inte inlåta sig i skadeståndsprocess utan att, där såkunnat ske, frågan om möjlighet till godvillig uppgörelse har prövats av nämnden.Denna nämnd bör kunna bli av särskUt värde vid prövning av frågor om ersättningför skada vid meddelande av administrativa beslut. Även magistraten i har haft sin uppmärksamhet fästadpå skada genom administrativa beslut. Magistraten finner, att man väl kan tänkasig väg- och vattenbyggnadsstyrelsen som skadereglerande organ när fråga är omskada genom motorfordonstrafik och därmed besläktad skadereglering. Däremot ären sådan ordning något främmande i fråga om skada genom beslut. Magistraten anseratt det bör övervägas om inte justitiekanslersämbe-tet, förstärkt mederforderlig arbetskraft, kunde göras till ett centralt skaderegleringsorganåtminstone för den civila statsförvaltningen ocb domstolarna. Statens sakrevision framhåller, att frågan nu har kommit iett annat läge än när revisionen avgav sitt förslag till omorganisationav skaderegleringsverksamheten. Revisionen utgick då från gällande omfattningav skadeståndsansvaret. däremot måste den skadereglerande verksamhetenanpassas till jiterligare skaderegleringsuppgifter, avseende framför allt förvaltningsbesluten.Revisionen anser att skadeståndsanspråk av hithörande slag bör prövas avdomstol, till dess en så omfattande praxis har hunnit Majtts proposition nr 5 år1972 utbildas, att underlag skapats att pröva frågan om ettförenklat administrativt regleringsförfarande. Revisionen är sålunda inteberedd att ta ställning till hur skadeståndsanspråk av nu angivet slag skallregleras adminstrativt i annan ordning än genom heslut av Kungl, Maj:t, Remissyttrandena över Skadestånd II I vissa av de yttranden som avgavs överskadeståndskommitténs betänkande »Skadestånd II» har berörts en del av de gränsdragnings- och samordningsproblemsom skadeståndskommittén behandlat och som jag i korthet har redogjort för idet föregående (avsnitt 2.3.3. LO finner det angeläget att förslag bringas iöverensstämmelse med förslaget i »Skadestånd II». Erforderliga konsekvensändringarbör medföra att det offentligas ansvar kommer att jämställas med enskildasskadeståndsansvar, i möjligaste mån även när det gäller det allmännas verksamhetav offentligrättslig natur. Liknande synpunkter framförs av och statstjänarkartellen. Juristförbundbetonar, att nya överväganden angående det allmännas skadeståndsansvar måstekomma till stånd. En del remissinstanser går in på frågan i vad månskadeståndskommitténs förslag blir tillämpligt på det allmännas verksamhet.Försäkringsinspektionen, generaltullstyrelsen, poliskammaren i ,och ansluter sigutan reservation till skadeståndskommitténs uttalanden om analogisktillämpning inom statlig eller verksamhet av de regler omprincipalansvar som skadeståndskommittén föreslår. Några remissinstanser, blanddem arbetsdomstolens ordförande, justitiekanslem och , har emellertidhävdat att dessa regler bör bli direkt och inte bara analogiskt tillämpliga påden offentUgrättsliga verksamheten. I likhet med arbetsdomstolens ordförandeanser justitiekanslem det vara bäst förenligt med utformningen av den avskadeståndskommittén föreslagna lagtexten att rättstillämpningen endast iklara fall gör undantag för stat och kommun från huvudregeln om oinskränktprincipalansvar. Justitiekanslem anför vidare. Fall av skador under lotsning må accepteras som ett sådantundantag, där ansvarsfrihet för staten framstår som en visserligen i sak någotdiskutabel men dock vedertagen princip. Kommittén berör vidare skador i följdav den tillsyn som det allmänna utövar i vid omfattning (jfr 5 § i 1958 årsförslag) och anser det tveksamt, om försummelser härutinnan alltid skall ådragadet allmänna skadeståndsansvar för person- eller sakskada. Ämbetet villifrågasätta om bedömningen av de skadefall, som här kan uppstå, utgör någotstörre problem i nu förevarande sammanhang, dvs. såvitt angår omfattningen avprincipalansvaret. Ett avvisande av skadeståndsanspråk torde nämligen i vissalägen kunna ske redan därtör att en föreskrift om kontroll icke haft en sådaninriktning, att ett eftersättande av kontrollen kan anses Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 303 innebära vållande tiU inträffad skada (jfr SOU 1958:43 s.54 ff). Om emellertid en eftersatt kontroll anses vara av den art, att enfelande tjänsteman kan åläggas skadeståndsansvar för vållande, sjmes motbakgrunden av det nu föreliggande lagförslaget några sakliga hinder knappastmöta mot att även ålägga det allmänna principalansvar. I varje fall sjmes enannan bedömning knappast så väl motiverad, att det kan rekommenderasrättstill-lämpningen att göra undantag från det enligt lagtexten till synesklara principalansvaret. Enligt ämbetets mening är det vidare tydligt att denföreslagna lagtexten föranleder direkt tillämpning, när person- eller sakskadavållats av anställd i verksamhet som bedrives av universitet, högskola, akademi,skogsvårdsstyrelse, hushållningssällskap, sjömanshus och annan dylik offentliginrättning. Icke heller i dessa fall synes det som kommittén antagit varafråga om någon analog tillämpning, vars lämplighet domstolarna får bedöma.Däremot blir principalansvaret självfaUet icke tillämpligt på sådan allmänförmögenhetsskada utan samband med fysisk skada, som kan vållas i det allmännasverksamhet. Beträffande det allmännas ansvar förefaller det sålundasom om önskvärd samstämmighet knappast uppnåtts mellan den föreslagna lagtextenoch kommitténs motiv. Ämbetet anser för sin del att den föreslagna lagtexten urnu aktuella sjmpunkter kan godtagas, men att detta innebär, att detallmänna ålägges principalansvar för person- eller sakskador jämväl påmjmdighetsutövningens område, om ej fråga är om undantagssituationer, där ettavsteg från lagtexten framstår som klart motiverat. anser det inte föreligga skäl att i fråga omperson- och sakskada ställa stat och kommun i särställning beträffandeprincipalansvaret. anser det otillfredsstäUande att genomföra enlagstiftning som i avsevärd utsträckning skall gälla även allmän verksamhet mensom genomgående förutsätter analogisk tillämpning och föranleder svåra gränsdragningsproblem.Också föreningen och Svenska försäkringsbolags riksförbundanser skadeståndskommitténs uttalanden om analogisk tillämpningotillfredsstäUande. I samma riktning uttalar sig hovrätten för Nedre Norrland.Stadsjuristen i finner att en analogisk tillämpning avskadeståndskommitténs förslag i offentlig verksamhet skulle medföra attallmänna skadeståndsregler kom att tiUämpas inom en mycket vid sektor avkommunal myndighetsutövning. Stadsjuristen anför i detta sammanhang. Redan med hänsjm tiU svårigheten att uppdraga gränser förvad som skall avses med verksamhet jämställd med enskild aktivitet åena sidan samt egentlig myndighetsutövning å andra sidan blir gränsdragningenav den nya lagens tillämpning icke lätt. Än mer försvåras dess tolkning omanalogier skola göras på sätt kommittén angivit. Omdömet gäller, även om mantager hänsjm tiU att genom poUs- och exekutionsväsendets förstatUgan-dekommunerna undgår vissa av de vanskligheter som analogisk tillämpning av lagenskulle medföra. Såsom exempel på ett fall där kommunen skulle svara för »myndighetsutövninggenom handgripliga åtgärder» må nämnas fel av vårdare, som av nykterhetsnämndutsetts att medfölja vid intagning av alkoholmissbrukare på anstalt. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Stadsjuristen finner kommitténs uttalanden om analogisktillämpning i offentlig verksamhet kunna tolkas så, att inte bara positiva,»handgripliga åtgärder» från tjänstemans sida skall kunna ådra kommunenskadeståndsansvar ulan att också ett culpöst uteblivet handlande kan leda tilldetta resultat, om underlåtenheten medför person- eller sakskada och t. ex.viss vårduppgift åligger tjänstemannen. Enligt ()är det riktigast att enhetliga regler gäller beträffande skador inomsjukvården och att samtliga skador inordnas under den lagstiftning somskadeståndskommittén har föreslagit. Reglerna om skadestånd i offentligverksamhet har till största delen utbUdats i rättstillämpningen. Endast förvissa speciella skadesituationer har en reglering skett genom lagstiftning.Enligt lag om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömdam. utgår under vissa omständigheter och på grundval av enskälighetsbedömning ersättning av statsmedel med anledning av felaktiga beslutom frihetsberövande eller vissa andra ingripanden inom straffrättskipningen. I1899 års lag om ersättning av allmänna medel i vissa fall för skada somförorsakats av ämbets- eller tjänstemän m. fl. ges föreskrifter om ersättningav allmänna medel för skada med anledning av att ämbets- eller tjänsteman somhar att ta befattning med utsökningsmål bar tiUgripit eller förskingrat medelsom han har fått om hand. Jordabalken innehåller vissa bestämmelser om rätttill skadeersättning av staten (se 18 kap. 4 § och 19 kap. 19 §). Det bör ocksåerinras om att den skadeståndsrättsliga speciallagstiftning som finns för vissaverksamhetsområden, bl. a. inom kommunikationsväsendet och påenergiförsörjningens område t. ex. bil ansvarighetslagen, luftfartsansvarighetslagen,el-anläggningslagen, atomansvarighetslagen är generellt tilllämpliga ochsålunda gäller för offentligrättsliga subjekt lika väl som för enskUda. Den rättspraxis som finns rörande det allmännasskadeståndsansvar i andra fall är inte särskUt rikhaltig, och några medsäkerhet allmängUtiga principer kan knappast härledas ur rättsfallen.Skyldighet att ersätta person- eller sakskada har i ett flertal fall ålagtsstaten eller kommun, av allt att döma med tiUämpning av allmännaskadeståndsregler. Skadeståndsansvar har sålunda ansetts åvila det allmänna förutom givetvis i fall då t. ex. staten eller en kommun uppträtt somprivaträttsUgt subjekt under exakt samma betingelser som enskilda, t. ex. ibyggnadsverksamhet för bl. a. skador som våUats inom vägväsendet ochhamnväsendet eller som uppkommit till följd av felaktig sjömärkning och förskador uppkomna i sjukhusvården. Ansvaret har i dessa fall regelmässigtgrundats på vållande hos någon befattningshavare i det allmännas tjänst. Dettaansvar har i allmänhet Kungl.Maj:ts proposition nr 1972 uppfattats som uttryck för att det aUmänna bärskadeståndsansvar enligt allmänna skadeståndsregler i sådan verksamhet som kananses jämstäUd med ensldld. Staten har också ålagts ersättningsskyldighet meddirekt eller analogisk tiUämpning av allmänna skadeståndsregler närperson-eller sakskada har vållats i militär verksamhet. I ett par fall från senare tid har kommun ålagtsskadeståndsansvar med anledning av fel eUer försummelse i tjänsten av åklagareresp. polisman under fullgörande av sådana rent offentligrättsliga uppgiftersom innefattai makt- eUer mjmdighetsutövning. Synbarligen har allmännaskadeståndsregler tUlämpats också i dessa faU, men domsmotiveringarna tUlåterinte några säkra slutsatser beträffande ansvarsgrunden eUer vilka principer iövrigt som har varit vägledande för domstolarna. I några faU har anspråk riktats mot det allmänna med kravpå ersättning för ren förmögenhetsskada som uppkonunit tiU följd av felaktigtmjmdig-hetsbeslut eUer annat felaktigt förtärande vid myndighetsutövning. Talanhar i dessa faU undantagslöst ogiUats, även når det varit uppenbart att feleUer försummelse har förelegat. Det sjmes inte finnas något auktoritativt avgörande,varigenom det allmänna har ålagts att ersätta ren förmögenhetsskada iutomobligatoriska förhållanden. Den rättspraxis som sålunda föreligger har iallmänhet tagits tiU intäkt för att det aUmänna åtnjuter total ansvarsfrihetvid ren förmögenhetsskada genom fel eUer försummelse vid mjmdighetsutövning. Jag kommer i det följande (avsnitt 2.3.6.3.) attytterligare beröra frågan om innehåUet i gäUande rätt på detta område. Kommittéförslaget och remissyttrandena. angående det alhnännas skadeståndsansvar förslag till lag omskadestånd i offentUg verksamhet skaU staten eUer kommun i princip svara förskada som vållas genom fel eUer försummelse i den offentUga verksamheten (1och 2 §§). Det förutsätts enligt förslaget, att culpa ligger befattningshavarei det aUmännas tjänst till last. Förslaget gör i princip inte någon skillnadmeUan å ena sidan person- eller sakskada och å andra sidan renförmögenhetsskada. Ersättningsskyldigheten inskränks emellertid enligtförslaget på olika sätt. Kravet på oaktsamhet har fått en speciell utformninggenom att ansvar skaU inträda endast under förutsättning att de krav som iförhåUande tiU den skadeUdande skäligen kan ställas på verksamhetens utövninghar bUvit åsidosatta (4 §). Förslaget innehåller också specieUa regler somavsevärt begränsar skadeståndsansvaret vid fel eller försummelse i detallmännna kontroU-, upplysnings- och serviceverksamhet (5, 6 och 7 §§). I frågaom rätten tUl ersättning med anledning av innehåUet i domstols eller domaresbeslut föreslås vittgående inskränkningar (8 §). Genom särskUda regler omberäkning av skadeståndet i olika faU begränsas den ekonomiska omfattningen avdet allmannas skadeståndsansvar i förhållande tUl vad som skulle 20 Bihang till protokoll 1972. 306 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 följa av allmänna skadeståndsregler (1315 §§). Ansvaretinskränks vidare genom en föreskrift att en skadelidande, som inte sökerändring i felaktigt beslut eller begär rättelse av oriktig åtgärd eller eljestgör erinran mot beslutet eller åtgärden i princip går miste om ersättning förskada som kunnat undvikas på detta sätt (16 §). Enligt eu särsldld bestämmelse skall det allmännasansvarighet för skada på omhändertagen egendom t. ex. vid tullbehandUng bedömas enligt de regler som gäller om enskilt förvar (12 §). Det allmännas ansvar mot egna anställda, mot vämpliktigaoch mot andra som är sysselsatta i den offentliga verksamheten skall enligtförslaget inskränkas tUl fall då vållande Ugger överordnad, förman eUer därmedjämställd befattningshavare tUl last (18 §). EnUgt en särsldld bestämmelse i förslaget skall Kungl. Maj:t kunna föreskriva, att ersättning för skada på utländskt fartyg ellerluftfartyg eller på egendom ombord skall utgå bara under förutsättning avömsesidighet (21 §). Slutligen innehåller förslaget vissa regler om rentobjektivt ansvar för staten i fråga om vissa skador till följd av oriktigafrihetsberövanden, skador som orsakas genom att poUsen brukar vapen eller annatvåld samt vissa skador som uppkommer vid särskilt farliga militärövningar e. (911 §§). De regler som jag här har redogjort för i största korthetskaU enUgt förslaget tillämpas inte bara i statUg och verksamhet utanockså i verksamhet som utövas av universitet, högskola och akademi eller avskogsvårdsstyrelse, hushållningssällskap, sjömanshus eller annan sådanoffentiig mråttnmg (3 §). I den mån den offentliga verksamheten tUl sin art eUer medhänsyn tiU ingående arbetsuppgifter är att jämstäUa med ensldld verksamhet,skall de av kommittén föreslagna särskilda reglerna inte gäUa utan skall istället allmän lag tiUämpas. För skada genom brist i väg- och gatuunderhåUskaU dock oinskränkt principalansvar åvila det allmänna (20 §). I fråga om förfarandet för prövning av skadeståndsanspråkintog kommittén den ståndpimkten att krav på ersättning enligt den föreslagnalagen skaU avgöras av aUmän domstol i den ordning som gäUer för andraskadeståndsmål. Remissinstanserna har i allmänhet tUlstyrkt, att detallmännas skadeståndsansvar utvidgas tiU att omfatta skador som våUas genomfel eller försummelse i den offentliga verksamheten även såvitt angår den delav denna som avser myndighetsutövning från det allmännas sida. Det har därvidunderstrukits bl. a., att det säkerligen stämmer med allmänhetens rättsuppfattning,att i första hand det allmänna och inte de enskUda befattningshavarna skaUsvara för skador av detta slag. Åtskilliga av de betänklieter som fördes frammot den föreslagna reformen sammanhängde med att förslaget vid denna tidtänktes bli genomfört isolerat och inte i ett större sammanhang. Maj:ts proposition nr 1972 307 Vissa remissorgan reste emeUertid också sakligainvändningar mot huvudtankarna i kommitténs förslag; I ett par yttrandenhävdades, att förslaget tillåter skadeståndstalan mot det allmänna på grund avfelaktiga förvaltningsbeslut i aUtför stor omfattning. a. justitiekanslemanmärkte, att förslaget leder tUl en vidsträckt domstolskontroU överförvaltningen. Han erinrade om att statsmakterna har stäUt sigavvisande tUl reformer i denna riktning och ansåg det inte böra komma i frågaatt nu införa en sådan överprövning genom aUmän domstol som kommittén föreslog.Enligt justitiekanslem borde sådana inskränkningar i talerätten som kommitténförordat i fråga om beslut av domstol införas också i fråga om administrativabeslut.