prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Till frågan om den nu aktuella bestämmelsenstUlämpning på andra än arbetstagare i trängre mening skall jag återkomma i detföljande. Såväl förslag (19 §) som skadeståndskommitténsförslag II(4 §) uppställer kravpå visst samband mellan den skadevållande handlingen och arbetstagarensverksamhet för arbetsgivarens räkning. EnUgt båda förslagen skall detta kommatill uttryck i lagtexten genom en begränsning till vållande »i tjänsten».Uttrycket skall enligt skadeståndskommitténs förslag ha samma innebörd som ibestämmelsen om arbetsgivares principalansvar i 1 § kommittéförslaget (3 kap. 1§ departementsförslaget). Ett par remissinstanser har kritiserat dennabegränsning och har som exempel på att den är för snäv angett fallet att enoffentlig funktionär på ett förhållandevis ursäktligt sätt har överskriditgränsema för sin kompetens. Jag skall inte här ta närmare ställning tillbestämmelsernas tillämpning i sådana situationer som de kritiskaremissinstansema har haft i tankarna och där omständigheterna kan vara mycketvarierande. Det är emellertid uppenbart, att en avgränsning mot de fall dåarbetstagaren handlar som privatperson eller för annans än arbetsgivarensräkning under alla förhållanden måste ske. Väsentligen blh i det hänseendetsamma synpunkter vägledande som när det gäller att dra gränserna förprincipalansvarets till-lämpning. Jag anser det under sådana förhållandenlämpligt att samma uttryckssätt kommer till användning här som i 3 kap. 1 §och biträder därför kommittéförslagen i denna del. I skadeståndskommitténs förslag II (4 §) nämns handlingens beskaffenhet ocharbetstagarens ställning som exempel på omständigheter, som särskilt skallinverka på den föreskrivna skälighetsbedömningen. Såvitt gäller arbetstagarensskadeståndsansvar mot tredje man föreskrivs dessutom i bestämmelsens andrastycke att jämkning kan ske, såvida det finnes förenligt med tillbörlig hänsyntill tredje mans intresse. Remissinstanserna har i allmänhet inte haft någotatt erinra mot förslagets utformning i dessa hänseenden. Enligt departementsförslaget kommer prövningen att avsefrågan om synnerliga skäl föreligger att ålägga arbetstagarenskadeståndsansvar. Som framgår av vad jag har sagt i den allmänna motiveringenskall vid denna prövning hänsyn tas främst tiU sådana omständigheter som angesi kommittéförslaget. Också i den bestämmelse som jag föreslår bör därför dessaomständigheter särskilt nämnas. 556 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 I enlighet med dessa överväganden föreskrivs i förevarandeparagraf av departementsförslaget, att för skada, som arbetstagare vållar genomfel eller försummelse i tjänsten, han är ansvarig endast i den mån synnerligaskäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning,den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. Som framgår av det tidigare anförda gäller paragrafen iförhållande till såväl arbetsgivaren som skadelidande tredje man. Vidare avserden inte bara arbetstagarens direkta skadeståndsansvar mot arbetsgivaren ellertredje man utan också hans regressansvar, när någon i allmänhet arbetsgivaren av honom söker åter ersättningsbelopp som den regressökande har måst utgetill den skadelidande på grund av arbetstagarens vållande i tjänsten. Som nämnt används uttrycken »arbetstagare» och »itjänsten» här i samma betydelse som i 3 kap. 1 § departementsförslaget. I frågaom den närmare innebörden och avgränsningen av dessa begrepp hänvisar jagdärför till vad jag har anfört vid nämnda paragraf (5.1.3.1. Paragrafen är tUlämplig på ansvar för all slags skada,sålunda inte bara person- och sakskada utan också ren förmögenhetsskada ochsådant lidande genom brott mot den personliga integriteten som enligt vad jaghar utvecklat i annat sammanhang (avsnitt 2.1.4.10.) Somjag har berört i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.5,8,) skall paragrafeni princip också kunna tillämpas i fråga om sådan icke-ekonomisk skada som ärersättningsgiU uteslutande i kraft av särskilda föreskrifter i den arbetsrättsligalagstiftningen. Till denna fråga återkommer jag närmare i det följande. Enligt paragrafen förutsätts att sjmnerliga skäl skallföreligga för att arbetstagaren helt eller till någon del skall göras ansvarigför skada som han vållar. Det måste i det särskilda fallet ha förekommitomständigheter som med betydande styrka talar för att arbetstagaren rimligenbör utge ersättning för skadan. Den prövning som här skall ske kan emellertid som jag redan har antytt inte göras helt på samma sätt, när det gällerförhållandet till arbetsgivaren som när tredje man fordrar skadestånd avarbetstagaren. Jag skall i fortsättningen i tur och ordning ta upp de tre olikasituationer som bestämmelsen berör: arbetstagarens regressansvar motarbetsgivaren, hans ersättningsskyldighet för skada som han direkt hartillfogat arbetsgivaren och hans skadeståndsansvar mot tredje man. Vad först gäller arbetstagares regressansvar är som jagtidigare har framhållit utgångspunkten, att ersättning för skada som enarbetstagare i tjänsten vållar tredje man normalt skall slutligt bäras avarbetsgivaren. Avsikten är också att det är mot denne som tredje man i förstahand skall framställa sitt skadeståndskrav. För att regress skall komma ifråga, förutsätts att arbetstagaren är skadeståndsansvarig gentemotarbetsgivaren på grund av att han har varit vållande till den uppkomna skadan.Termen Maj.-ts proposition nr 1972 557 vållande betecknar här som annars även förfarande som kanmedföra skadeståndsansvar enligt 2 kap. 2 eller 3 § departementsförslaget. Förtillämpning av paragrafen är inte nödvändigt att arbetsgivaren svarar förskadan enbart på grund av arbetstagarens vållande enligt 3 kap, 1 eller 2 §skadeståndslagen, utan regeln blir tillämplig också när arbetsgivaren dessutomsvarar mot tredje man på grund av eget vållande, enligt kontraktsrättsligaregler eller enligt särskilda regler om objektivt ansvar. Som jag har nämnt iden aUmänna motiveringen (avsnitt 2.4.5.9.) torde även utan uttryckUg föreskrifthärom gälla att de särskilda regressbestämmelser som finns i vissa speciallagarom objektivt ansvar inte hindrar en tillämpning av nu förevarande bestämmelse. Bestämmelsen kan bli tillämplig också när arbetsgivarensskadeståndsansvar i förhållande till den skadeUdande har grundats enbart päavtalsrätts-liga regler. Det innebär bl. a. att bestämmelsema gäUer närregresskravet avser t, ex. ersättning för ren förmögenhetsskada somarbetstagaren genom försummelse i tjänsten har tillfogat arbetsgivarens avtalskontrahentoch arbetstagaren på grund av tjänsteavtalet är ansvarig mot arbetsgivaren förskadestånd som denne på grund av avtalsförhållandet kan ha betalat till denskadelidande. Paragrafen gäller som tidigare antytts också närregresskravet avser ersättning för icke-ekonomisk skada, dvs. för sådantlidande som avses i 5 kap, 2 § departementsförslaget. En arbetsgivare kanenligt nämnda paragraf bli ersättningsskyldig för sådan skada med anledning avsin arbetstagares vållande, t. ex. när arbetstagaren i tjänsten har ärekränktnågon. Arbetsgivarens regressanspråk mot arbetstagaren skall då bedömas medtill-lämpning av förevarande bestämmelse. Bland deomständigheter som skall beaktas vid prövningen, buravida synnerliga skäl finnsatt göra arbetstagaren ansvarig, nämner lagtexten till en början handlingensbeskaffenhet. Det är tydligt att graden av arbetstagarens vållande här spelaren viktig roll. Preventiva skäl motiverar i allmänhet att en arbetstagarebehandlas strängare vid uppsåtligt eller i övrigt grovrt skadevållande än närendast »vanlig» vårdslöshet Ugger honom till last. Men inte ens vid uppsåtliga handUngareller när arbetstagaren har förfarit grovt vårdslöst är det givet att han börsvara för hela den skada som han har vållat. En nedsättning av skadeståndet kantänkas t, ex, om handlingen har medfört avsevärt mera omfattande skador änarbetstagaren hade kunnat räkna med och full ersättningsskyldighet skulle blioskäligt betungande samt nedsättning kan ske utan att preventionshän-sjm eftersatts,eller när arbetsgivaren själv har medverkat till skadan genom eget vållande, Idet senare fallet torde den slutliga fördelningen av skadeståndsansvaretmellan arbetsgivaren och arbetstagaren regelmässigt böra ske på ett annat sättmed stöd av förévarande bestämmelse än enligt allmänna grundsatser omfördelningen av skadestånd mellan flera skadevållare, 558 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 Vid bedömningen av handlingens beskaffenhet skall hänsyntas också till sådana omständigheter som att arbetstagaren har anförtrotts enspeciell uppgift men har svikit förtroendet. Detta kan leda tUl att vissersättning utgår, även om försummelsen i förhållande till den skadelidande inteframstår som särskilt graverande. Att den skadevållande handlingen är belagd med straffmedför inte i och för sig att arbetstagaren skall åläggasskadeståndsskyldighet. Detta kan få särskild betydelse vid handlingar som kanbestraffas endast som tjänstefel. Med arbetstagarens ställning avses i den nu diskuteradesituationen främst det mått av ansvar som åvilar honom i förhållande tillarbetsgivaren, dvs, om han tillhör dennes drifts- eller arbetsledning eller iövrigt åtnjuter särskilt förtroende. Viss hänsjm bör tas också till det in-fljrtandesom arbetstagaren i realiteten har haft när det gäller arbetets utförande han har kanske i själva verket på grund av sin särskilda sakkunskap e. d.varit bestämmande i förhåUande till arbetsgivaren. Sådana omständigheter kanmotivera att bestämmelsen tillämpas med större stränghet mot honom än motarbetstagare i allmänhet. Bland de övriga omständigheter som skall beaktas bör häräven nämnas arbetsgivarens och arbetstagarens ekonomiska förhållanden.Visserligen ligger det i sakens natur att sådana faktorer inte så ofta kommeratt spela någon självständig roll i detta sammanhang. Det är ju bl. a. justekonomiska överväganden som ligger bakom principen att skador som vållas i enverksamhet bör slutligt bäras av den som utövar verksamheten. Om emellertidandra omständigheter anses innefatta synnerliga skäl för att arbetstagaren fårbära en del av ersättningen, kan man vid bestämmande av regressansvaretsomfattning ta viss hänsyn till arbetstagarens löneförmåner och hans ekonomi iövrigt. I mindre förhållanden, t. ex. inom jord-och skogsbruk, men särskilt närdet gäller icke-ekonomisk verksamhet, kan vidare situationen undantagsvis varasådan att arbetstagaren har en betydligt starkare ekonomisk ställning änarbetsgivaren, åtminstone om man ser till likviditeten, och detta bör dåtillåtas inverka, så att arbetstagaren åläggs att bära en större del avskadeståndet än som under samma förutsättningar i övrigt annars skulle hablivit fallet. När t. ex. en privatperson bara tillfälligt har anlitat arbetskraftgör sig skälen alt låta arbetsgivaren bära skaderiskema i allmänhet inte hellergällande med samma styrka som i vanlig näringsverksamhet, och det bör i sådanafall finnas större utrymme för hänsjm till de privatekonomiska förhållandena. Jag utgår i likhet med kommittén från att det sällan blirfråga om regresskrav mot arbetstagare, när det gäller person- eller sakskada,I regel har arbetsgivaren försäkring och då betalar försäkringsgivarenskadeståndet. Försäkringsgivaren inträder visserligen i princip i försäkringstagaren- Majtts proposition nr 1972 559 arbetsgivarens rätt mot den skadevållande arbetstagaren,men regressrätten är enligt försäkringsvillkoren regelmässigt inskränkt tillfall av uppsåt och vållande i berusat tillstånd. Ä andra sidan framgår av vadjag redan har sagt att det vid sådana skadefall ofta föreligger sjmnerliga skälatt ålägga arbetstagaren skadeståndsansvar. I detta sammanhang bör framhållas,att en försäkringsgivare, som meddelat ansvarsförsäkring för en arbetsgivare,inte lär genom villkoren kunna förbehålla sig rätt till mer långtgående regressmot skadevållande arbetstagare än som följer av förevarande bestämmelse ellerav avtal i vilket arbetstagaren är part. Att rätt till regress enligt nu gängsevillkor föreskrivs vid uppsåt och vållande i berusat tillstånd hindrar sålundainte, att en arbetstagare helt eller delvis befrias från regressansvar med stödav denna bestämmelse, om omständighetema i övrigt är ömmande. I fråga om person- och sakskada torde bestämmelsen fåstörre praktisk betydelse, när arbetsgivaren, t. ex. staten, uppträder som självförsäkrare,eller när han i övrigt saknar ansvarsförsäkring, I de förstnämnda fallen börbestämmelsen i princip tillämpas på samma sätt som om försäkring hadeförelegat. Med den nuvarande utformnmgen av ansvarsförsäkringsvillkoren betyderdetta, att regressansvar blir aktuellt bara i mycket begränsad utsträckning. Principiellt bör bestämmelsen tillämpas på samma sätt ifråga om ren förmögenhetsskada som när regresskravet avser person- ellersakskada. När arbetstagarens ansvarighet grundar sig enbart på tjänsteavtalet,kan emellertid av detta uttryckligen eller underförstått följa, att hansansvarighet är mer eller mindre omfattande än som följer av förevarande bestämmelse.Ofta rör det sig om åsidosättande av centrala avtalsförpliktelser frånarbetstagarens sida, och detta kan som jag har nämnt inverka. Arbetstagaren kan också ådra sig ansvar för renförmögenhetsskada genom brott. Beträffande arbetstagare i enskild tjänst rördet sig i regel om uppsåtliga förfaranden, och då föreligger det vanligensynnerliga skäl att göra honom ansvarig. Liksom vid person- eller sakskada kanen nedsättning av skadeståndet tänkas även vid uppsåtliga handlingar,exempelvis om arbetstagaren handlat under påverkan av någon överordnad eller iarbetsgivarens intresse. Uppsåtliga förmögenhetsbrott o, d, lär emellertidganska sällan kunna anses begångna i tjänsten, I varje fall i utomobligatoriskaförhållanden inträder då inte något principalansvar, och regressansvar motarbetsgivaren blir följaktligen inte heller aktuellt. Med nuvarande ämbetsansvarsregler kan ansvar för renförmögenhetsskada Inträda i betydligt större omfattning för arbetstagare iallmän tjänst med anledning av felaktiga förfaranden i tjänsten. Bestämmelsenblir då som nämnts tillämplig beträffande deras regressansvar mot den somenligt 3 kap, 2 § departementsförslaget har utgett ersättning för skadan.Tillämpningen torde här böra ske i stort sett på samma sätt vare sig det ärfråga om Maj.-ts proposition nr 5 år1972 person- eller sakskada eller om ren förmögenhetsskada, I övrigt förutsätter bestämmelsen att hänsyn tas tillsamtliga föreliggande omständigheter, och jag anser det varken behövligt ellerlämpligt att binda rättstillämpningen genom några mera preciserade anvisningarom vilka andra faktorer än dem jag nu har berört som skall kunna medföra attarbetstagaren görs ansvarig. När det gäller arbetstagares direkta skadeståndsansvar motarbetsgivaren, bör bestämmelsen tillämpas i huvudsak på samma sätt som i frågaom regressansvaret. Emellertid kan preventiva skäl ibland påkalla att skadeståndsregelntillämpas strängare i hithörande fall, särskilt vid bristande redovisning avanförtrodda medel och när arbetstagaren handskas grovt vårdslöst med redskap e,d, som han har fått om hand. Att han genom sitt handlande har åsidosattcentrala förpliktelser i tjänsteavtalet kan också i andra fall motivera att hanåläggs skadeståndsskyldighet. Detsamma gäller i det av skadeståndskommitténsärskilt berörda fallet då en arbetstagare, vilken arbetar tillsammans med sinarbetsgivare under likartade yttre förhållanden t. ex. i skogs- ellerjordbruk vållar denne personskada. Framför aUt vid allvarligt vållande fränarbetstagarens sida kan då sjmnerliga skäl tänkas föreligga att åläggaarbetstagaren visst skadeståndsansvar. Man får emellertid beakta att ban saknarpraktisk möjlighet att försäkra sig mot ansvaret. Om skadan är täckt avobjektsförsäkring bör det endast i undantagsfall förekomma, attförsäkringsgivaren medges rätt till regress mot arbetstagaren för utgivenersättning. Framför allt kan detta bli aktuellt när skadan har vållats uppsåtligeneller av grov oaktsamhet. Saknar arbetsgivaren försäkringsskydd, i strid motvad som är brukUgt, bör hans skadeståndsrätt inte gå längre änskadeförsäkringsgivares regressrätt. Samma sjmpunkter bör bli vägledande närarbetsgivaren uppträder som självförsäkrare. En särskild fråga avser förhållandet mellan förevarandeparagraf och de speciella skadestånds- och jämkningsregler som finns i denarbetsrättsliga lagstiftningen. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen(avsnitt 4.2,3.) rör det sig här om jämkningsregler av speciellt slag vilka äravsedda att tillämpas under särskilt hänsynstagande till arbetsrättsligagrundsatser. Man får därför räkna med att en tillämpning av dessa regler oftaleder till resultat som innebär avvikelse från de principer som ligger tillgrund för den nu förevarande allmänna bestämmelsen om arbetstagares skadeståndsansvar.Det kan t, ex. väl tänkas att en arbetstagare med stöd av 8 § kollektivavtalslagenåläggs skyldighet att ersätta skada till följd av att han har åsidosatt sinaskyldigheter enligt kollektivavtal, även om det inte från de allmänna svmpunktersom bär upp förevarande bestämmelse kan sägas föreligga synnerliga skäl attgöra honom ansvarig för skadan, I all sjrnnerhet gäller detta i fråga om sådanicke-ekonomisk skada som i sådana fall är Kungl Maj:ts proposition nr 1972 561 ersättningsgiU uteslutande i kraft av den särskildaföreskriften härom i nämnda lagrum i kollektivavtalslagen, Å andra sidan lederen tillämpning av den s, k, 200-kronors-regeln i kollektivavtalslagen intesällan till ett förmånligare resultat för arbetstagaren än förevarandeparagraf i skadeståndslagen. Det är emellertid inte möjligt att på förhandgöra några generella uttalanden i vad mån eller på vad sätt en tillämpning avde speciella skadestånds- och jämkningsreglema i den arbelsrättsliga lagstiftningenskall medföra modifikationer i den allmänna bestämmelsen i skadeståndslagen omarbetstagares skadeståndsansvar. Dessa problem får avgöras i rättstillämpningeni varje enskilt fall, med beaktande av de ändamåls-synpunkter som ligger tillgrund för de olika lagreglerna, I fråga om både regressansvaret och det direktaskadeståndsansvaret mot arbetsgivaren bör beaktas att paragrafen är dispositiv.Det torde inte heller vara ovanligt att ansvaret åtminstone för vissa falluttryckligen regleras i kollektivavtal eller i enskilda tjänsteavtal. Sådanaavtalsvillkor tar i och för sig över bestämmelsen, men jag vill erinra om attklausuler som är uppenbart otiUbörliga här som annars kan åsidosättas enligtgrunderna för 8 § skuldebrevslagen. Den grundsyn på frågan om arbetstagarensansvar som kommer till uttryck i förevarande paragraf kan uppenbarligen påverkabedömningen, huruvida tillämpning av en avtalsbestämmelse med avvikandeinnehåll skall anses otillbörlig mot arbetstagaren. Jag övergår härefter till att behandla frågan omarbetstagarens direkta skadeståndsansvar mot tredje man varmed jag i dettasammanhang avser alla andra skadelidande än arbetsgivaren. Med den utformningsom reglerna om arbetsgivares principalansvar har fått i departementsförslagettorde det bara i sällsynta undantagsfall inträffa att en arbetsgivare i enskildverksamhet inte är ansvarig för skada som en arbetstagare har vållat i tjänstenoch för vilken denne själv är ansvarig. Förslaget utgår från att närarbetsgivaren svarar för hela skadan och har ansvarsförsäkring eller i övrigtär solvent för skadeståndet den skadelidande normalt vänder sig motarbetsgivaren och över huvud taget inte kräver arbetstagaren. Gör han trotsallt anspråk gällande mot arbetstagaren, bör dennes ansvarighet i principbedömas på samma sätt som om det varit fråga om ett regressanspråk frånarbetsgivaren men självfallet utan hänsyn till sådana tredje man ovidkommandeförhållanden som uteslutande har avseende på det inbördes förhållandet mellanarbetsgivaren och arbetstagaren, som t. ex. särskilda åtaganden avarbetstagaren i tjänsteavtalet e. d. I praktiken torde emellertid arbetstagares ansvar mottredje man bortsett från vissa fall som avser skada vid mjmdighetsutövningoch som jag strax skall beröra särskilt aktualiseras bara när arbetsgivareninte har ansvarsförsäkring som täcker skadan och är insolvent för skadeståndeteller när detta har jämkats enligt 3 kap. 6 § departementsförslaget. 36 Bihang till protokoll 1972. 1 saml Nr 5 Maj:ts proposition nr 5 år1972 tredje man då inte får full ersättning av arbetsgivarenför sin skada utgör visserligen inte i och för sig ett sådant skäl att åläggaarbetstagaren skadeståndsskyldighet som avses i paragrafen. Men som jag haranfört i den allmänna motiveringen kan sociala skäl tala för att tredje mansintresse särskilt beaktas. Hänsyn tUl tredje man kan leda till att arbetstagarensskadeståndsskyldighet bör bedömas strängare än hans regressansvar mot arbetsgivaren.Allmänt gäller att parternas ekonomiska förhållanden i högre grad än när detgäller arbetstagarens ansvar mot arbetsgivaren skall beaktas i denna situation.Om den skadelidande har eller enligt gängse värderingar bort ha skadeförsäkringbör skadestånd regelmässigt inte utgå. Detsamma gäller i allmänhet när denskadelidande har en god ekonomisk ställning. Hänsyn bör särskilt tas till attarbetstagare i regel inte kan skydda sig genom ansvarsförsäkring. Som jagtidigare har redovisat förekommer dock sådan försäkring för vissa kategorierarbetstagare, och i den mån en skada täcks av arbetstagarens egenansvarsförsäkring kan detta ensamt eller i förening med andra omständigheterutgöra synnerliga skäl att ålägga honom skadeståndsskyldighet. Andra särskilda omständigheter på arbetstagarens sida kanundantagsvis leda till att han bör bära ett fullt eller i endast mindre månreducerat ansvar också i fall då hans vållande inte är av mera allvarligt slag.Som exempel kan framhållas det av skadeståndskommittén berörda fallet, attarbetstagaren har ett betydande intresse i företaget och ett bestämmande infljiandeöver detta, I övrigt torde hans ställning ha mindre betydelse, när det gällerskadeståndsansvaret mot den skadelidande, än när fråga är om hans ansvarighetmot arbetsgivaren. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.5.6. och2.4,5,8.) har jag utförligt behandlat de speciella situationer som kanuppkomma, när skada har vållats tredje man genom en offentlig funktionärs feleller försummelse i tjänsten och det allmänna inte svarar för skadan på grundav de särskilda regler om inskränkningar i statens och kommunemasskadeståndsansvar vid offentlig myndighetsutövning som tas upp i 3 kap. 35 §§.Omständighetema kan här vara mycket skiftande och det torde knappast varamöjligt att ge mera konkreta anvisningar för bestämmelsens tUlämpning i sådanafall. Jag vill bara erinra om att man vid bedömningen av hur långt hänsyn tillden skadelidandes intresse kan tillåtas inverka måste beakta deändamålssynpunkter som ligger till grund för de nämnda bestämmelserna. I mångafall torde dessa överväganden medföra, att den skadelidande åtminstone delvisbör bära skadan själv. Om arbetstagaren har utgett större belopp i skadeståndtill tredje man än vad han skulle ha fått betala om den skadelidande hade krävtarbetsgivaren och denne sedan regressvis vänt sig mot arbetstagaren, har han ienlighet med allmänna grundsatser om skadeståndets fördelning mellan flera skade- Maj:ts proposition nr 1972 563 ståndsskyldiga rätt att rikta återkrav mot arbetsgivarenför det överskjutande beloppet. Som jag har nämnt bör nämligen deninbördes ansvarsfördelningen i ett sådant fall ske efter de normer som gällernär arbetsgivaren för regresstalan mot arbetstagaren. Det bör emellertidobserveras, att arbetstagarens återkravsrätt liksom f, ö, ocksåarbetsgivarens rätt till återkrav mot arbetstagaren har karaktären av en subrogationsrättoch att arbetstagaren således aldrig kan återfå större belopp än denskadelidande skulle ha kunnat få av arbetsgivaren.