prop · FV0369 · 1972-12-31 00:00:00 — Genom att samtliga vid lagens ikraftträdande registreradeunderstödsföreningar förs in under den nya lagen behövs möjlighet tillkontroll av att sådana föreningar därefter inte ändrar eller vidgar sinverksamhet på sätt som inte var avsett när de registrerades. Detta gällernaturligtvis i första hand de öppna föreningarna men kan även tänkas fåbetydelse i fråga om slutna föreningar, t. ex. beträffande karaktären av attvara sluten. Idet föregående har erinrats om att den s. k. skälighetsprincipen genom FLinfördes för den affärsmässiga försäkringsverksamheten. Enligt 263 § FL skallde för ett försäkringsbolag upprättade försäkringstekniska grunderna avse atttrygga bolagets förmåga att fuUgöra sina förpliktelser enligt ingångnaförsäkringsavtal ett uttryck för soliditetsprincipen och att beredaförsäkring till en med hänsyn till försäkringens art skälig kostnad. Densakkunnige anlägger följande synpunkter på frågan om en skälighetsprincip börinföras också för understödsföreningarna. 1972: 69 42 syntill understödsföreningsrörelsens bakgrund, där de ideella inslagen och viljanatt bereda ömsesidigt bistånd varit de avgörande drivkrafterna, har behovet avyttre regleringar och lagföreskrifter till skydd för medlemmarnas intressentidigare inte framträtt med samma styrka som i fråga om den affärsmässigaförsäkringsrörelsen. Utvecklingen inom understödsföreningsverksamheten motstörre enheter, av vilka en del är öppna för medlemmar med i övrigt ringaintressegemenskap, har väsentligt ändrat dessa grundförutsättningar. Samtidigtsom det ideella inslaget i en del av föreningarnas verksamhet av olika skältunnats ut, har förvaltningsarbetet ofta blivit mer omfattande och kompliceratän tidigare. Föreningarna har därför i allt större utsträckning varithänvisade att ersätta frivillig arbetskraft med avlönad personal. Också i andraavseenden har skillnaden mellan vissa understödsföreningars verksamhet och denaffärsmässiga försäkringsrörelsen blivit allt mindre påtaglig. En reform av UFLbör mot denna bakgrund rimligtvis syfta tiU att medlemsintresset inomunderstödsföreningarna tillgodoses på liknande sätt som FL skyddarförsäkringstagarna inom försäkringsbolagen. Densakkunnige har övervägt om inte nämnda syfte bäst kan realiseras genom att iden nya lagen tas in bestämmelser som svarar mot dem som finns i 263 § FL.Påtagliga skUlnader kvarstår emellertid meUan å ena sidan försäkringsbolag ochå andra sidan understödsföreningar i allmänhet. DärtUl kommer att enjämförelse mellan olika understödsföreningar eller gmpper av sådana även visarbetydande olikheter beträffande bl. a. verksamhetens art och omfattning,medlemmarnas inbördes gemenskap, det ideeUa syftet samt föreningarnas storlekoch administration. Det finns därför en betydande risk för att om ett stadgandei UFL ges samma uttryck åt skähghetsprincipen som i FL, detta kan få mindretillfredsställande konsekvenser för vissa understödsföreningar. Det kansåledes befaras, att en strikt tillämpning av skälighetsprincipen, med detinnehåll den fått i fråga om affärsmässig försäkringsrörelse, skulle kunnamedföra sådana krav av både administrativ och ekonomisk art att mångaunderstödsföreningars fortsatta verksamhet allvarligt och i onödan äventyras.I de fall där det ideella inslaget i verksamheten är levande ochdär större delen av uppkomna överskott används mer efter sociala hänsyn änenligt matematiskt rättvisa fördelningsgrunder skuUe en sålunda tUlämpadskälighetsprincip kunna tvinga fram ej önskvärda ändringar. Densakkunnige överger därför tanken på en lagteknisk lösning som innebär att denalltför nära kopplas samman med skälighetsprincipen enligt FL. I ställeteftersträvar den sakkunnige en reglering som främst garanterar att medlemmarnasekonomiska intressen inte otillbörligt eftersatts i förhållande till andraomständigheter som bör beaktas i sammanhanget. Hit hör inte bara avvägningenmellan skilda medlemsgruppers intressen utan även ett hänsynstagande tillföreningens traditioner 1972: 69 43 ochallmänna syfte, medlemmarnas inbördes samhörighet och relationer liksomföreningens storlek, utveckling och ekonomiska ställning m. m. Den sakkunnigeförordar i enlighet härmed en modifierad skälighetsprincip, som är såavpassad, att den ger utrymme för en mer nyanserad tillämpning än motsvarandebestämmelser i . Skälighetssynpunkter är avbetydelse för understödsföreningarnas medlemmar främst när det gäUermedlemsavgifternas storlek och relation tiU de av föreningen utfästaförsäkringsförmånerna. Vid bedömningen av avgifternas storlek, dvs. om prisetför en försäkring är skäligt, har naturHgtvis också de villkor under vilkaföreningen åtagit sig att fullgöra sina utbetalningar en central betydelse. Avintresse är vidare hur överskott, som uppkommer till följd av de i avgifternainlagda säkerhetsmarginalerna eller av annan anledning, skall disponeras ochhur bestämmelserna om återbäring av sådant överskott är utformade. Medlemsrätt vid avgång ur förening samt de närmare villkoren för rätt tUl fribreveller återköp är andra viktiga faktorer som i varje fall indirekt har ett klartsamband med priset för försäkringen. Därutöver bör beaktas om föreningen iövrigt bjuder sina medlemmar några speciella förmåner i form av behovsprövadeunderstöd eUer särskilt ändamålsenlig medlemsservice, upplysnings- ochrådgivningsverksamhet o. d. Över huvud taget synes avgifterna och därmedskälighetsprincipen aUtid kunna sättas i någon relation till vad som genomstadgarnas föreskrifter, föreningssammanträdesbeslut eller tillämpad praxisgäller beträffande det mesta av en medlems mdlanhavanden med sin förening.Detta gäller i varje fall de prestationer eller förhållanden som på ett ellerannat sätt kan tillmätas något ekonomiskt värde för medlemmarna. Den sakkunnige har vidareden uppfattningen att skälighetssynpunkter i vissa fall med fog även bör kunnaläggas på frågor, som inte har ett direkt samband med storleken på avgifternaoch förmånerna som svarar mot dessa. Hit hör bl. a. regler om när medlemskapupphör, om föreningens tUlgångar vid dess upplösning samt andra bestämmelsersom rör medlemmarnas befogenheter och möjligheter tUl insyn och delaktighet iföreningens verksamhet. Andra stadgebestämmelser, t. ex. beträffande villkorenför stadgeändringar, kan ibland vara utformade på ett sätt som i onödanförsvårar en från medlemmarnas synpunkt önskvärd ändring av föreningensverksamhet. Det kan inte heller uteslutas att utvecklingen såväl inomunderstödsföreningsväsendet som beträffande andra närliggandeassociationsrättsliga sammanhang aktualiserar nya frågor elleraspekter som rör behovet av en skälighetsprövning. Vadsom sagts om skälighetsprincipens räckvidd utöver de med avgifterna direkteller indirekt sammanhängande förhållandena gäller enligt den sakkunnige iminst samma utsträckning om soliditetsprincipen. 1972: 69 44 sakkunnigehänvisar därvid till bestämmelserna om fondbUdning, om placering av medel, omförvaring av värdehandlingar, om den interna kontrollen och om tillsynen överföreningarnas verksamhet. Motbakgrund av övervägandena angående de båda principernas räckvidd är det enligtden sakkunnige inte lämpligt att, som skett i FL, knyta an dem enbart tillbestämmelserna om avgifterna. Båda principerna har sådan vital betydelse attdet finns skäl att i lagen ge dem en så framskjuten placering att det inte kanråda någon tvekan om att de verkligen skall utgöra de yttre riktlinjerna förföreningarnas hela verksamhet och organisation. Den sakkunnige föreslår därföratt skälighets-och soliditetsprinciperna i lagen anges i en allmän inledningtill bestämmelserna om stadgarnas innehåll. Den sakkunnige framhåller attdetta vid en jämförelse med FL innebär även den skillnaden, att skähghetsprincipenför understödsföreningarnas del får en vidare innebörd än motsvarande principhar vid annan försäkringsverksamhet. Densakkunnige föreslår sålunda, att i den bestämmelse som reglerar vad stadgarnaskall innehålla anges, att stadgarna skall dels tillgodose medlems intresse avatt föreningen bereder försäkring till kostnad och villkor som är skäliga medhänsyn såväl till förmånernas art och omfattning som till föreningens storlekoch övriga förhållanden, dels vara ägnade att trygga föreningens förmåga attfullgöra sina utfästelser till medlemmar och övriga förmånsberättigade. Densakkunnige är medveten om att de föreslagna bestämmelserna kan komma att vållaen del tolkningssvårigheter och gränsdragningsproblem. Problem av detta slagbetecknas emellertid som ofrånkomliga om utvecklingen inte skall låsas fastinom ramar som hindrar en mer flexibel och nyanserad tillämpning avskälighetsprincipen. Den sakkunnige pekar vidare på attförsäkringsinspektionens anvisningar och rekommendationer liksom f. n. kommeratt bli till god vägledning i det praktiska föreningsarbetet. Densakkunniges synpunkter och förslag i fråga om den närmare innebörden av denföreslagna skälighetsprincipen redovisas i ett följande avsnitt (4) och ispecialmotiveringen. Densakkunnige behandlar utförligt frågan om den föreslagna lagens räckvidd i frågaom tjänstepensionskassorna. En understödsförening är uttryckligen en föreningför inbördes bistånd, vilket ansetts innebära bl. a. att avgifterna skallbetalas av de försäkrade medlemmarna. Avgiftema för de kompletterandepensionsförmåner som lämnas av de s. k. ITP-kassoma betalas emellertid avarbetsgivaren i enlighet med träffade uppgörelser på arbetsmarknaden. Medhänsyn härtill kan det hävdas att dessa inte går in under definitionen på enunderstödsförening. Valet av form för tryggande av pensionsutfästelser röremellertid ytterst och 1972: 69 45 Vid en jämförelse meUan tjänstepensionering iunderstödsförening och andra tänkbara alternativ utan samband med försäkring antingen särskild redovisning av pensionsskuld eller pensionsstiftelse enhgtlagen (1967: 531) om tryggande av pensionsutfästelse m. m. kan det vidareåberopas skäl för att behålla den form för tjänstepensionering som sker genomförsäkring i understödsförening. För arbetsgivaren kan denna utväg framstå somdet mest ändamålsenliga och lämpliga sätt på vilket han kan tillgodose såväl arbetstagarnassynpunkter som sina egna intressen både av en smidigt fungerande kontakt ochsamverkan mellan berörda parter och av visst inflytande över pensionsmedlensplacering. För arbetstagarnas del kan understödsföreningslagens långtgående ochpå försäkringsteknik grundade krav på soliditet liksom tillsynsverksamhetensutformning tänkas bli av avgörande betydelse från trygghetssynpunkt. Motbakgrund av att den sakkunnige avvisar en radikal ändring av den nya lagensräckvidd i förhållande till UFL bör redan bildade tjänstepensionskassor omfattasav den nya lagen. Det är vidare inte uteslutet att det också kanuppkomma ett berättigat intresse för nybildning av sådana kassor. Densakkunnige föreslår därför att begreppet understödsförening definieras påsådant sätt, att det inte kan råda någon tvekan om att därmed avses ocksåförening, som försäkrar pensioner i enlighet med anställningsavtal. Förslagetinnebär att kravet på att förening skall vara för inbördes bistånd inte skallgälla i fråga om tjänstepensionskassa. Den sakkunnige berör isammanhanget också frågan om tjänstepensionskassorna bör få möjlighet attkomplettera den nuvarande verksamheten med grupplivförsäkring enligt träffadeavtal mellan arbetsmarknadens parter, s. k. tjänstegrupplivförsäkring. Dennaförsäkring avser väsentiigt högre belopp än vad som generellt är tillåtet förkapitalförsäkring enligt UFL. Som motiv för att tjänstepensionskassorna skullefå hand om denna försäkring har åberopats främst, att det skulle vara en fördelför arbetsgivare och arbetstagare om de hade endast en pensionsförvaltare attvända sig till i olika pensionsangelägenheter.Tjänste-gmpplivförsäkringsverksamheten är f. n. koncentrerad till sex försäkringsbolagmed enhetHga försäkringsvillkor och . Eftersom denna ordning visat sigändamålsenlig från såväl enskUd som allmän synpunkt, finns enligt densakkunniges mening emellertid inte tillräckliga skäl att nu vidga möjlighetenatt ge tjänstegrupplivförsäkring till understödsföreningsområdet. 1betänkandet erinras inledningsvis om att i samband med lagstiftning omden frivilliga statsunderstödda arbetslöshetsförsäkringen den ändringen gjordesi lag om understödsföreningar, att också Prop.1972: 69 46 föreningarsom meddelade understöd vid arbetslöshet skulle omfattas av lagen och sålundaassociationsräftsligt vara organiserade som understödsföreningar.Understödsföreningslagens bestämmelser i olika hänseenden skulle emellertidinte gälla för de erkända arbetslöshetskassor som drev verksamhet enligtlagstiftningen om den statsunderstödda arbetslöshetsförsäkringen. För dessakassor gavs i stället detaljerade bestämmelser i en särskild förordning. Detlagtekniska sambandet mellan de erkända arbetslöshetskassorna ochlagstiftningen om understödsföreningar står kvar också efter tiUkomsten 1938av UFL och av AKF. Formellt sett gäller således UFL också för deerkända arbetslöshetskassorna om annat inte följer av de särskildabestämmelser om dessa kassor som är intagna i AKF. Den sakkunnige finner efteren genomgång av reglerna i AKF, att det i praktiken endast är en del av UFL:sföreningsrättsliga regler av mera allmän natur bl. a. reglerna om styrelse,firmateckning, revision, föreningssammanträde, stadgeändring och om likvidationoch upplösning som har någon direkt betydelse för de erkändaarbetslöshetskassorna. Den sakkunnige erinrarockså om att arbetslöshetsförsäkringsutredning i sitt betänkande (SOU1963: 40 s. 218) tog upp frågan om de erkända arbetslöshetskassonia bordeupphöra att formellt vara organiserade som understödsföreningar. Dennautredning fann att UFL för dessa kassors del var så oöverskådlig att det redanav detta skäl var motiverat att bryta ut dem ur UFL:s tiUämpningsområde.Utredningen menade vidare att de erkända arbetslöshetskassorna genom sin uppbyggnadoch verksamhetens art utgör en klart avgränsad grupp föreningar som skUjer sigfrån övriga understödsföreningar i många väsentliga hänseenden. a.påpekades att arbetslöshetskassorna står under tillsyn av en särskildtillsynsmyndighet, , och att tillsynen är av en heltannan omfattning och beskaffenhet än beträffande övriga understödsföreningar.Utredningen fann att en särreglering för arbetslöshetskassorna var motiveradmen avstod från att lägga fram något förslag härom med hänvisning till attfrågan i stäUet borde tas upp till förnyad prövning i samband med den kommandeöversynen av UFL. Den sakkunnige framhålleratt de erkända arbetslöshetskassornas starka fackliga anknytning är ett av desärdrag som kännetecknar dessa kassor. Men i likhet med 1960 årsarbetslöshetsförsäkringsutredning pekar den sakkunnige också på andragrundläggande och betydelsefulla skillnader mellan dessa kassor och övrigaunderstödsföreningar. Medan de sistnämnda föreningarna i princip baserar helasin verksamhet på medlemsavgifter utgår stora statsbidrag till de erkändaarbetslöshetskassorna. Den sakkunnige anför att statsbidraget /66 uppgick till drygt 50 "/o av de 44 erkändaarbetslöshetskassornas samlade inkomster. Mot bakgrund av statsbidragensbetydelse för de er- Prop.1972: 69 47 kändaarbetslöshetskassornas verksamhet är det naturligt att AKF innehåller en raddetaljerade bestämmelser om medlemskap, avgifter, ersättningar och andraförhållanden som har betydelse för att syftet med ifrågavarande försäkringsformskall uppfyllas på ett från framför allt social synpunkt tillfredsställandesätt. Mot samma bakgrund är det också naturligt, att AKF ställer upp strängareregler angående annan verksamhet och användning av kassans medel än vad somgäller för övriga understödsföreningar och att de särskilda reglerna om tillsynger tUlsynsmyndigheten större befogenheter än somtillkommer försäkringsinspektionen. I fråga om tUlsynen bör även uppmärksammasatt sanktionsmöjligheter återkaUande av antagandeoch förlust av statsbidrag innebär ett mera direkt och påtaghgtpåtryckningsmedel än ett hot om ansökan tiU domstol om åläggande för föreningatt träda i likvidation. Slutligen finns också den principieUa skillnaden attde föreningar som står under försäkringsinspektionens tillsyn skall bidragatUl kostnaderna för tillsynsverksamheten, under det att arbetsmarknadsstyrelsensmotsvarande utgifter i sin helhet betalas av statsmedel. Denföreslagna reformen av UFL understryker ytterligare de grundläggandeskillnaderna mellan arbetslöshetskassorna och övriga understödsföreningar.Många av de regler som den sakkunnige föreslår avser förhållanden som saknarbetydelse för de erkända arbetslöshetskassornas verksamhet och organisation. mån det inte direkt framgår av en bestämmelses avfattning att den inteavser de erkända arbetslöshetskassoma, finns här risk för missförstånd.Svårigheterna att överblicka lagstiftningens exakta innehåll i fråga omarbetslöshetskassorna kommer att bli ännu mer påtagliga än f. n. Också frånlagteknisk synpunkt är det mindre tilltalande att genom ofta återkommandeundantag i olika paragrafer eller på annat sätt söka eliminera de svårighetersom uppstår om UFL och AKF också fortsättningsvis skall tillämpas jämsides. Den sakkunnige erinrar omatt frågan om arbetslöshetsförsäkringens framtida utformning har fått förnyadaktualitet. En inom tiUkaUad utredning arbetar sedan år1966 med att utreda frågor om kontant stöd vid arbetslöshet (),anför den sakkunnige. Oavsett hur en framtida reform på detta område kommer attgestalta sig och även om den således endast får formen av en utbyggnad ellerändring av nuvarande rikthnjer för den statsunderstöddaarbetslöshetsförsäkringsverksamhetens organisation, lär behovet av en fortsattlagteknisk samordning med UFL inte komma att öka. Det kommer då att framståsom uppenbart och nödvändigt att de organ som handhar denna speciella form avförsäkring även i associationsrättsligt hänseende blir helt skilda frånunderstödsföreningarna. Vidutarbetandet av förslag tUl en ny UFL utgår den sakkunnige 1972: 69 48 därförfrån att denna lag inte bör göras direkt tillämplig på de erkändaarbetslöshetskassorna. I varje fall under en övergångstid, eventuellt i väntanpå ett större och mera genomgripande reformarbete, kan en tillfredsställandeordning nås genom vissa, ej alltför omfattande ändringar i AKF. Sådanaändringar kan i viss utsträckning säkerligen ges formen av hänvisningar tillstadganden i UFL. Enligt vad den sakkunnige inhämtat skuUe haatt beakta denna fråga. På grund härav föreslår den sakkunnige ingen ändring avAKF. Enligtlagförslaget undantas alla föreningar som lämnar försäkring vid arbetslöshet,således inte endast de som antagits såsom erkända, från den nya lagenstillämpningsområde. Med hänsyn till att det f. n. finns en kassa som inte ärantagen som erkänd arbetslöshetskassa innehåller sakkunnigförslaget därför enövergångsbestämmelse av innehåll att nu gällande UFL fortfarande skall gällaför sådan förening som vid den nya lagens ikraftträdande meddelar försäkringvid arbetslöshet och inte antagits som erkänd arbetslöshetskassa. KSA-utredningenhar lagt fram betänkandet (SOU 1971:42) Försäkring och annat kontantunderstöd vid arbetslöshet. EnHgt utredningens förslag skall denstatsunderstödda arbetslöshetsförsäkringen också i fortsättningen handhas av deerkända arbetslöshetskassorna. De föreslagna ändringarna avarbetslöshetsförsäkringens regler innebär en högst betydande vidgning avförsäkringsskyddet. Försäkringen skall liksom f. n. finansieras av statligaanslag, avgifter från de försäkrade och avkastningen från kassornas fonder menockså av en särskild arbetsgivareavgift. I ett särskilt avsnitt behandlarutredningen arbetslöshetskassornas förhållande tiU UFL (s. 114119). KSA-utredningenansluter sig tiU den principiella uppfattning som intogs av utredningoch som innebär att de erkända arbetslöshetskassorna inte längre skallomfattas av UFL. Utredningen stöder sig därvid på i huvudsak samma skäl somanförts av nämnda utredning och av den sakkunnige. mening finns det i praktiken inte något utrymme för särskildaföreningar som driver verksamhet med ändamål att lämna ersättning vidarbetslöshet utanför arbetslöshetskasseförordningens ram. Samtliga de kassorsom har nybildats har valt att söka bli antagna som erkändarbetslöshetskassa. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att det ifortsättningen inte skall få bUdas arbetslöshetskassor vid sidan av de kassorsom har till ändamål att utge ersättning enligt den särskilda lagstiftningen omersättning vid arbetslöshet. Utredningen, som erinrar om att det f. n. finnsendast en icke erkänd arbetslöshetskassa, ansluter sig till den sakkunniges förslagatt kassa som vid de nya bestämmelsernas ikraftträdande är regist- 1972: 69 49 reradsom understödsförening skall få fortsätta sin verksamhet tills vidare därvidnu gällande UFL skall tUlämpas. Utredningenföreslår att de bestämmelser av föreningsrättslig natur som fordras angåendearbetslöshetskassorna samlas i en särskild del av den föreslagna lagen omarbetslöshetsförsäkring. Denna lagdel bör i princip innehåUa en fristående,fullständig reglering för kassorna. I syfte att få ned författningsmaterialetsomfång har utredningen funnit det motiverat att i fråga om vissa bestämmelserav allmänt föreningsrättslig natur i sitt lagförslag hänvisa till UFL. I dessafrågor saknas enhgt utredningen skäl att ha skilda bestämmelser förarbetslöshetskassorna och understödsföreningarna. 3.2.1Behovet av ny lagstiftning Sakkunnigförslageti stort till reformering av lagstiftningen för understödsföreningarna har vidremissbehandlingen så gott som genomgående fått ett positivt mottagande ellerlämnats utan erinran. Från många håll framhålls att förslaget innebär envälbehövlig reformering av understödsföreningslagstiftningen. Blandremissinstanser med en klart uttalad positiv inställning kan nämnasförsäkringsinspektionen, . , , De fria sjukkassornas förbund.Sjöbefälets pensionskassa. , , , , och . Försäkringsinspektionenkonstaterar med tiUfredsställelse att de önskemål som inspektionen framfört isin promemoria i allt väsentiigt tillgodosetts. Förverkligas förslagetundanröjs bristerna i den nuvarande lagen och skapas goda möjHgheter atttUlgodose medlemsintresset i tillfredsställande utsträckning. Inspektionentillstyrker därför i princip att förslaget läggs till grund för lagstiftning. Folksamframhåller att väsentliga oHkheter i förutsättningarna förunderstödsföreningarna å ena och försäkringsbolagen å andra sidan motiveraroHkheter i lagstiftningen för dessa båda företagsformer. Den inbördes solidaritetenär sannolikt större mellan understödsföreningens medlemmar än mellanförsäkringsbolagets kunder. Understödsföreningarna är vanligtvis mindre ochhar mera begränsade resurser i fråga om tiUgång till expertis och administrativstordrift. Kraven på föreningarnas funktion och förvaltning kan därför inteställas så höga som för bolagen. Det måste därför strykas under, attunderstödsföreningarna inte skall driva sin verksamhet lika aktivt somförsäkringsbolagen. Mycket för de två verksamhetsformerna är dock gemensamteller likartat. En likalydande eller likartad lagutformning på enskUda punkterär därför naturlig. 1972: 69 50 Några remissinstanser berör den sakkunniges resonemang ifråga om avveckling eller ombildning av understödsföreningar. De fria sjukkassornasförbund delar den sakkunniges syn på understödsföreningarnas framtid ochavvisar i Hkhet med denne tanken på att ombilda vissa större föreningar tUlförsäkringsbolag. Det finns fortfarande skillnader mellan den affärsmässigtdrivna verksamheten och understödsföreningarnas verksamhet. Även om det integått att undvika att engagera anställda medarbetare inom de större öppnaföreningarna, görs fortfarande betydande ideella insatser inomunderstödsföreningarna. Försäkringsinspektioneninstämmer i uppfattningen att en tvångsvis avveckling av flertalet mindrebegravningskassor och sjukkassor är mindre tilltalande, inte minst med hänsyntill föreningarnas ideella bakgrund. Redan ett genomförande av den sakkunnigesförslag torde medföra att antalet likvidationer ökar.