prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Hovrätten anser dettveksamt om bestämmelsen får denna verkan, eftersom den knappast begränsar domstolsprövningenav ett felaktigt besluts laglighet. Hovrätten tror att domstolen i normalafall först bedömer om det föreligger ett felaktigt beslut som ärskadeståndsgrundande och sedan prövar vilken inverkan på ersätt-ningsrätten enförsummelse att klaga skaU få. Hovrätten anser att det även frånprocessekonomisk sjmpunkt skulle vara en fördel om sistnämnda fråga avgörsförst. Skada på omhändertagen egendom. I sitt jrttrandeöver 12 § kommittéförslaget erinrar generaltullstyrelsen till en början om attsärskilda ansvarsbestämmelser om ansvarighet gentemot varuhavareför gods, som befinner sig i förvar, inte har utformats, faständetta har förutsatts enligt 16 § i tullstadgan (nr 391). (ieneral-tullstyrelsen fortsätter: Maj:ts proposition nr 1972 291 Vad angår frågan om ansvarighet föromhänderhaft gods koncentrerar sig intresset huvudsakligen på det sjöledesinkommande godset. I rättspraxis har visserligen förekommit fall, dåuppläggning av gods i förvar ansetts medföra med enskilt förvaranaloga förpliktelser för . Härav följer emellertid ej, att detoffentligrättsliga depositaiie-ansvaret för skulle vara i fullutsträckning jämförligt med privaträttsUgt depositarieansvar. Detta sjmesockså vara kommitténs ståndpunkt, att döma av uttalanden i betänkandet.Kommittén utgår sålunda från att vårdnadsplikten skall vara avgörande förtullverkets ansvarighet samt att omfattningen av vårdnadsplikten bör bedömasmed ledning av de för tullmyndighetema utfärdade instruktionerna om tullgodsetsbehandling. På grund härav skulle förslaget enligt kommitténs förmenande ickekomma att innebära någon praktisk förändring i förhållande tUl vad som nugäller om ansvarighet. Kommitténs uttalanden i nu förevarande hänseendeäro emellertid knappast förenliga med vad som i betänkandet förklarats skolagälla om friskrivming från skadeståndsansvar, även om denna fått formen av enförfattning, såframt denna icke har karaktären av civillag. De förtullmyndigheterna gällande instruktionella föreskrifterna rörande tullgodsetsbehandling ansluta sig till tullstadgans bestämmelser. Av dessa bestämmelserframgår, att vårdnadsplikt sammanhänger med frågan, i vad måntullverket har att taga befattning med godsets vård. Där denna befattninginskränker sig till godsets bevakning, föreligger uppenbarligen ej utrymme fören mera vidsträckt vårdnadsplikt. I jämförelse med vad som gäller om enskUtförvar, där ej annat avtalats, kunna tullstadgans bestämmelser därför ansesinnefatta friskrivmingsklausuler. Så är exempelvis fallet med bestämmelsema i44, 79 och 97 §§ tullstadgan. Innebörden av dessa bestämmelser måste ansesvara, att vårdnad av gods, som upplagts i det fria eller ivaruskjul, som ej administreras av , allenast omfattar godsetsbevakning eller tillsyn mot fara för stöld och åverkan men däremot ej annanvårdnad såsom exempelvis godsets skyddande mot väderlekens inverkan. En längregående vårdnadsplikt skulle kräva, att fartygsgods redan vid lossningen ochuppläggningen i betydande utsträckning underkastas närmare undersökning än somnu kan ske, varjämte måste utrustas med befogenhet att på vamhavaresbekostnad ombesörja godsets intagning i packhus, kylhus och dylikt. Härigenomskulle lossningsarbetet fördröjas och liggetiden för fartygen förlängas. Detkan ej antagas, att sjöfartsnäringen skulle åtnöjas därmed. För skulleden oundvikliga följden bli ett ökat personalbehov. En fullt tillfredsställandeomvårdnad av fartygsgods kan ej uppnås, med mindre antingen tullverketorganiseras för upplagsrörelse eller att godsets mottagande och förvaring heltombesörjes av en fristående företagare såsom förhållandet är i vissa främmandeländer. Enligt bestämmelsen i 155 § sista stycket tullstadganskall tillsjm å gods anses ha upphört, där godset kvitterats hostullverket. Stadgandet gäller oavsett om godset avhämtas vid kvitteringeneller icke. Kvitteringen medför bland annat, att vamhavaren därefter undgår depåföljder, som enligt 158 § och följande äro förenade med försenad avhämtning.Stadgandet har därjämte betydelse ur ansvarssynpunkt. Där godset Ugger avskilti det fria och sålunda är tillgängligt för bortförande, kan ejrimligtvis krävas, att godset skall bevakas av till dess vamhavarenfinner gott avhämta detsamma. Här kan även anses föreligga ett mera Maj:ts proposition nr 5 år1972 inskränkt ansvar, än som gäller om enskilt förvar. En vissfriskrivning från ansvar kan även förekomma, därest tullmyndighet underexceptionella förhållanden anser sig böra föreskriva villkor för meddelande avlossnings-tiUstånd (jämför NJA 1920 s, 139). Under enahanda förhållanden kandet vara ur allmän synpunkt nödvändigt att underkasta tullgodsets behandlingsärskild reglering med åtföljande inskränkning av ansvarighet föromhänderhaft gods. Så har också tidigare skett (se exempelvis kungörelsen den10 , nr 460). Vad angår gods, som förvaras i packhus eller därmedjämförlig lokal, saknar det betydelse, att ansvarighet fÖr godsetregleras efter vad som gäller om enskilt förvar. I sådant fall föreUggernämligen redan enligt rättspraxis ett analogt ansvar för . Det kan idetta sammanhang bortses från gods, som förvaras å tullager ellerprovianteringsfrUager. I sådant fall är nämligen ansvarighetberoende av frågan, huruvida godset finnes i förvar eller ej. Förbedömande av frågan, huruvida gods i ett givet fall skall anses omhändertagetav , och av frågan om godsets skick vid omhändertagande saknar detäven betydelse, om ansvar regleras såsom depositarieansvar ellerej. I detta hänseende gälla under alla förhållanden vanliga bevisregler. Av vad ovan anförts torde framgå, att tullverketsbefattning med tullgods i väsentliga avseenden icke är förenad med likaomfattande vårdnadsplikt som kan anses karakterisera enskilt försvar. Denomkastade bevisbördan vid enskilt förvar gäller endast frihet från culpa men ejden principiella räckvidden av depositarieansvaret. befattning medtuUgods kan givetvis ej regleras avtalsmässigt. Därest skulle ståsamma ansvar som privaträttslig depositarie, skulle ansvaret bU i princip meraomfattande, än som gäller. Med hänsyn till de särpräglade och olikartadeformerna för befattning med tullgods bör ansvarighet ejregleras annorlunda än genom ett stadgande med omkastad bevisbörda, på sättskett i ovannämnda förslag till lag om ansvarighet för gods i dessvård. Ett sådant stadgande, som bör kunna utan olägenhet helt ersätta stadgandeti förslagets 12 §, bör förslagsvis kunna givas följande avfattning. »Skadas eller förkommer egendom, som för exekutiv åtgärdeller tullklarering eller av annan orsak tagits om händer å det allmännasvägnar, skall skadeståndsansvar varom ovan sägs föreligga, där ej antagas må, attskadan eller förlusten orsakats av omständighet, som ej kan såsom fel ellerförsummelse tillräknas det allmänna.» Stadgandet bör, med ändring av paragrafföljden, lämpligenintagas såsom en 9 § i förslaget. Härigenom anknjrtes stadgandet även till det föreslagnastandardkravet, vilket sjmes böra gälla över hela linjen inom den offentligaverksamheten. Där tuUverkets befattning med gods inskränker sig till renundersökning såsom exempelvis vid awisitering av resandes effekter eller vidutförsel av gods, föreUgger från tuUverkets sida ej något egentUgtomhändertagande av godset. I sådant fall torde ansvar för eventuellskadegörelse å godset ej kunna åläggas annorledes än medtillämpning av förslagets huvudregel om det allmännas culpaansvar. ansvarighet för tullkontrollen enligtbestämmelsen i 16 § första stycket tullstadgan innebär ej ansvar på objektivgrund. Därest förslaget skulle upphöjas till lag, bör sagda bestämmelselämpligen upphävas, Kungl Maj.-ts propositioii hr 1972 293 har inte något att invända mot denföreslagna regeln, när fråga är om frivilligt överlämnande. Vidoimhändertagande som sker tvångsvis bör däremot enligt samfundet ansvarighetenvara objektiv, ger uttryck åt samma mening. Skadeståndsansvaret mot egna arbetstagare.I flera remissyttran den ifrågasätts om den specialreglering för de anställda som 18 § kommitté förslaget innehåller är motiverad. Tveksamhet på denna punkt har uttalats av bl, a, hovrätten för Nedre , försvarets civilförvaltning, medicinal styrelsen, , LO och SR. Som skäl för att paragrafen bör utgå åberopas bl, a,, att de anställda genom förslagets regler på ett omoti verat sätt försätts i sämre ställning än utomstående, vilket särsldlt när fråga är om skada som drabbar värnpliktiga är svårt att godta. Vidare åberopas, att större anspråk synes böra kunna ställas på det allmänna än på enskilda arbetsgivare. vid finner att para grafen blir överflödig, om fakultetens förslag att göra allmän skadestånds rätt tillämplig på statens och kommunemas ansvarighet vinner bifall. 5i;ea hovrätt ifrågasätter, om inte från paragrafens tillämpningsområde undan tag i varje fall bör göras för värnpliktiga, vilka alltså alltid skullebehandlas som utomstående. Detta kunde vara motiverat av att de inte frivilligt under kastar sig militärtjänstens risker. Anmärkningar mot att principalansvaret inskränks att gällaendast vållande av överordnad m, fl. har vidare framförts av bl. a.medicinalstyrelsen, lantmäteristyrelsen, magistraten i , juridiskafakulteten vid och . Det anförs bl, a,, att det för denskadelidande är likgiltigt, om skadan vållats av en överordnad eller av annan,och att likartade situationer enligt förslaget kommer att behandlas olika.Vidare hävdas, att förmansbegreppet är särskilt svårt att fastställa inom denoffentliga verksamheten. Fakulteten framhåller särskilt som önskvärt attersättning utgår för skada som drabbar en studerande genom vållande av annanstuderande i samband med undervisning, t, ex, laborationer. Däremot förklarar rektorsämbetet vid ,att det med hänsyn till det stora antalet studerande vid våra universitet ochden principiella rätten för envar att studera inte kan vara rimligt att detallmänna skall svara för skador som studenter tillfogar varandra vidlaborationer o, dyl, Skada på utländskt intresse. Bestämmelsen i21 § kommittéförsla get om skada på utländskt fartyg m. m. bar i stort sett lämnats utan erinran. ifrågasätter dock om inte den önskvärda materiella reg leringen bör ske i lagtexten. föreslår, att Kungl, Maj:t meddelar här avsett förordnande redan i samband med lagens ikraftträdan de. Skadefall som kan beröras av paragrafen kommer visserligen enligt vad Maj:ts proposition nr 5 år1972 stjrrelsen antar att bli sällsynta, men å andra sidan kanskadorna befaras bli mycket stora. vid har intenågot att erinra mot förslaget men framhåller, att det i folkrätten kan spårasen tilltagande benägenhet att inte bedöma nationaliteten på rent formell grundutan att i stället beakta de reella äganderättsförhållandena. Fakultetenanmärker vi-dai'e, att reciprocitetskravet inte sjmes väl förenligt med art, 13i konvention om de mänskliga rättigheterna. Handelskammaren iGävle och framhåller, att man måste beakta att fartygkan föra s, k, bekvämlighetsflagg, vilket inträffar när ett fartyg, oberoendeav ägarens hemvist, inregistreras i ett land där små fordringar ställs påredaren i fråga om sjösäkerhet, arbetarskydd m, m. Föreningen föreslår, att lageninte skall vara tillämplig beträffande skada på fartyg som harproformaregistrerats på det sätt som anges i art, 5 i den internationella konventionenden angående öppna havet. Skada under krigs- eller beredskapsförhållanden.Utlännings kommissionen ansluter sig till kommitténs uttalande att utlänningar bör ha samma rätt till skadestånd som svenska medborgare. finner kommissionen att frågan emellertid kommer i annat läge vid krig eller under beredskapstillstånd. I lagen bör ingå ett uttryckligt stadgande som under sådana förhållanden möjliggör för Kungl. Maj :t att undanta ut länning från lagens tillämpning. Kommittéförslagetsprincipiella upplägg ning i fråga om skadeståndsberäkningen tiUstyrks av bl. a. , järnvägsstyrelsen, , i , stadsfullmäktige i samt landsfogden i . Härvid åbero pas i huvudsak de av utredningen anförda skälen. Handelskammaren i ansluter sig också i princip till de föreslagna begränsningsreglerna men anser att liknande bestämmelser också bör införas i den allmänna ska deståndsrätten. Liknande synpunkter anförs av handelskammaren i Norr . Kommitténs ståndpunkt kritiseras emellertid av åtskilligaremissinstanser. anser en sådan reglering som kommittén harföreslagit förutsätta att mycket väsentliga och genomgående skUjaktigheter kanvisas föreligga mellan skadefall som inträffar i den offentUga verksamheten ochandra skadefall. Kollegium kan inte finna att en sådan gränsdragning är möjligf. som motiv åberopar att av kommittén åsyftad verksamhet drivstill allas bästa och utan vinstsyfte och att den på detta sätt har en särskildkaraktär som skiljer den från privat verksamhet, bortser kommittén från attenskilda ofta ådrar sig skadeståndsskyldighet under omständigheter som saknarsamband med yrkesverksamhet. Kungl Maj:ts proposition nr 1972 295 tén framhåller att åtminstone staten är solvent för destörsta skadeståndsbeloppen avser den tydligen att markera en motsättning iförhållande till enskilda rättssubjekt. För vissa ensldlda skadevållare somtvingats utge mycket höga ersättningsbelopp lär emellertid även detta argumentframstå som en förenkling av verkligheten. Enligt kollegiets mening bör fråganom lagstiftning angående skadeståndsberäkningen närmare övervägas först isamband med en kodifiering av den aUmänna skadeståndsrätten. Tveksamma eller avvisande till förslaget i denna delställer sig också bl. a. justitiekanslem, hovrätten för Nedre ,kommerskollegium, magistraten i , juridiska fakulteten vid Uppsalauniversitet, besvärssakkunniga, , handelskamrarna iStockholm, , och , , FöreningenSveriges häradshövdingar. Föreningen , , , och . Dessa instanser åberopar iallmänhet synpunkter liknande dem som kammarkollegium har anfört. Hovrätten förNedre framhåller, att det ligger närmare till hands att betrakta detallmännas ansvarighet som ett principalansvar än som ett slagsförsäkringsansvar. Detta principalansvar är motiverat från reparationssynpunktoch i regel lika beaktansvärt när skadan har vållats i offentlig verksamhetsom i andra fall. Ofta har också den skadelidande inte av fri vilja utan avtvång kommit i beröring med den offentliga verksamheten. Tvångssynpunktenunderstryks också i åtskilliga andra ji;tranden. vid konstaterar,att sedan man tvingats överge åskådningen om statens principiella ansvarsfrihetför befattningshavarnas fel och försummelser, det synes vara naturligast attgöra de för enskilda rättssubjekt erkända skadeståndsreglerna i 6 kap. SLgenereUt tUlämpliga också på staten. Kommittén har inte kunnat frigöra sig frånden äldre åskådningen om det allmännas principiella ansvarsfrihet. Fakultetenkan emeUertid inte finna att kommitténs skäl för de föreslagna begränsningarnaär hållbara. Snarare finns det enligt fakulteten vissa förhållanden i denoffentUga verksamheten som talar för en längre gående ansvarighet än i enskildverksamhet. Rörande de ensldlda bestämmelser om skadeståndsberäkningenvid olika skadetyper som kommittén föreslagit har åtskilliga remissinstanseruttalat sig. Justitiekanslem, och LO påtalarden vaga avfattningen av bestämmelsen i 13 § om begränsning av skadeståndetför mistad inkomst med anledning av kroppsskada, vilken anses lämna alltförfritt spelrum för olika uppfattning. LO anser vidare att samma regel inte gernågon möjlighet att tillfredsställande avgränsa de extraordinärt högainkomsterna. framhåUer att regeln i vissa fall kommer att ledatill helt otillfredsställande resultat. Förslaget kommer enUgt samfundet attverka stötande vid t. ex. fall av grov misshandel och kommer att Maj:ts proposition nr 5 år1972 medföra en omotiverad försämring av rättsställningen förpatienter på de allmänna sjukhusen. Denna sistnämnda konsekvens påvisas ocksåav hovrätten för Nedre . Även handelsktunrarna i och Gävleuttalar sig i samma riktning. uttalar vidare att normaliseringen avpersonskadeersättningar inte är något självändamål. Samfundet motsätter sigäven för den allmänna skadeståndsrättens vidkommande att regler härom införs.Principen att den som lidit skada genom annans vållande skall erhåUa full ersättningför den skada han kan visa sig ha lidit är fast förankrad i det allmännarättsmedvetandet, och samfundet kan inte vitsorda, att något behov av att ivissa fall kunna sätta ned utgående ersättningsbelopp skulle ha gett sig tUlkänna i praktiken. Justitiekanslem uttalar liknande synpunkter. Försvarets civilförvaltning framhåller, att det iförvaltningens skadereglerande verksamhet har visat sig att extremt högaersättningar för mistad arbetsförtjänst förekommer ji;terst sällan. Medutgångspunkt från denna erfarenhet finner förvaltningen att den föreslagnaregeln om begränsning av personskadeersättningar knappast är motiverad.Förvaltningen har dessutom svårt att föreställa sig att frekvensen avkroppsskador inom den del av den offentliga verksamheten som avses falla underden speciella regleringen i förevarande lagstiftning skall bli så stor, attbegränsningen kommer att få nämnvärd betydelse. I anslutning till regeln i 13 § andra stycketkommittéförslaget om psykiskt lidande har försvarets civilförvaltning anmärktatt det bör övervägas, om inte ersättning för sveda och värk skall maximeras.Sveriges advokatsamfund anser att den föreslagna regeln inte kan accepteras närdet gäller frihetsberövanden. Obefogat berövande av friheten är en av destörsta oförrätter samhället kan tillfoga en medborgare. Det saknas anledningatt i sådana fall inskränka rätten till ersättning för lidande till situationerdå synnerliga skäl till ersättning är för handen. Det är visserligen riktigt,att lag om ersättning åt oskyldigt häktade eller dömda m. fl,innehåller motsvarande begränsning, men enligt samfundets åsikt bör 1945 årslag ändras på denna punkt. Bestämmelsen i 14 § kommittéförslaget om egendomsskadatillstyrks av försvarets civilförvaltning och i län.Länsstyrelsen framhåller, att om stadgandet visar sig vara försträngt mot de skadelidande, jämkning av avfattningen kan ske med ledning avdå föreliggande erfarenheter. Flera remissinstanser bland dem justitiekanslem,, stadsfullmäktige i och anser emellertid att den föreslagna bestämmelsen är vagt avfattad och integer tillräcklig ledning för tillämpningen. vill förorda attbestämmelsen utgår. De adekvanssyn-punkter som anläggs i skadeståndsrätten iallmänhet torde vara tillräckliga också i detta hänseende. Kungl.Maj:ts proposition nr 1972 297 lar,att den oförvitlige medborgaren har ringa tröst av att bestämmelsen motiveratsav hänsjm till faran för bedrägeri, och framhåller vidare att en begränsning avskadeståndet är särskilt omotiverad när skada har vållats genom tvångsåtgärdfrån det allmännas sida. i anser att några bärandeskäl för denna bestämmelse inte har anförts, Justitiekanslemifrågasätter om inte den föreslagna bestämmelsen om begränsning av rätten tillersättning för utebliven vinst (15§)är för omfattande och orättvis mot deskadelidande. Även handelskammaren i anser att bestämmelsen är försträng mot dem som lidit skada. Om ett stadgande av detta slag över huvud tagetskall ingå i lagen, bör det enligt handelskammarens mening ha karaktären av enundantagsregel för vissa angivna faU. advokatsoanfund förordar attparagrafen utgår. Motiven visar enligt samfundets mening alltför starkbenägenhet att anse medborgarna skyldiga att utan rätt till skadestånd av detallmänna finna sig i olägenheter av fel eller försummelser. Enligt juridiskafakulteten vid finns det i förevarande hänseende inte någotskäl att avvika från den allmänna skadeståndsrättens principer. Den föreslagnaregeln framstår som alltför sträng mot de skadelidande, inte minst i fall då enauktorisation oriktigt har återkallats med därav följande förlust för denenskilde, Verkan av den skadelidandes medvållande. Densärskilda bestämmelse om verkan av den skadeUdandes medvåUande som kommitténföreslagit (17 §) har i allmänhet inte föranlett några erinringar. Tvåremissinstanser hovrätten för Nedre och kammarkollegium anseremeUertid att bestämmelsen är obehövlig, eftersom vad där föreskrivs följer avallmänna skadeståndsregler. Förfarandet för prövning av skadeståndsanspråk. Vissauttalanden, som direkt eller indirekt berör frågan om rättegången, harredovisats i det föregående (avsnitt 2.3.4.5.). Det har därvid framgått, attvissa remissinstanser hyser principiella betänkligheter mot en ordning sominnebär, att man via skadeståndsreglerna inför domstolskontroU överförvaltningen. I enlighet härmed har sympatier uttalats för de förslag om enadministrativ prövning av ersättningsanspråk som kommittéledamoten harfört fram i sin reservation. Bland dessa remissorgan märks justitiekanslem,och överståthållarämbetet. Iövrigt har remissinstanserna överlag anslutit sig till kommitténs ståndpunktatt ersättningsanspråk mot det allmänna skall prövas av allmän domstol. Vissaav dessa remissorgan har utförligt motiverat sitt ställningstagande. Kammarrättenutgår från att risken för motstridiga bedömanden av administrativa beslutslagUghet inte skall utgöra något hinder mot att hithörande 298 Kungl Maj:ts proposition nr 5 årl972 skadeståndsmål hänförs till allmän domstolskompetensområde. Möjlighet att i första hand få anspråket prövat iadministrativ väg bör emellertid föreligga. Besvärssakkunnigafinner att man står inför ett val mellan allmän domstol ochförvaltningsdomstol när det gäller forum för skadeståndstalan med anledning avförvaltningsmjmdighets fel eller försummelse. Annan förvaltningsdomstol änregeringsrätten anser de sakkunniga inte kunna komma i fråga. Till förmån förde allmänna domstolarna talar såväl den omständigheten att de besittersärskild erfarenhet vid bedömande av skadeståndsfrågor som det förhållandetatt rättegången där erbjuder särskilt kvalificerade utredningsmöjligheter. Desakkunniga anser att man inte kan räkna med sådana förbättringar iregeringsrättens utredningsmöjligheter att förfarandet där innebär sammabehandling av målen som vid de allmänna domstolarna. De allmänna domstolarnakommer därför även att erbjuda bättre möjligheter till utredning änregeringsrätten. Till regeringsrätten bör inte hänföras mål som regelmässigtbrukar kräva muntiig handläggning. En annan viktig invändning mot att hänföraskadeståndsmål till regeringsrätten är vidare enligt de sakkunnigas mening attdärigenom risker skapas för att enhetligheten i skadeståndsrättslig praxis gårförlorad. Starka skäl talar för att alla mål där allmänna skadeståndsrättsligabedömningar kommer i fråga hänförs till de allmänna domstolarna. Därigenomtryggas enligt de sakkunniga enhetligheten i praxis. Om de allmänna domstolamaväljs som beslutande i fråga om skadestånd i offentlig verksamhet medför dettaå andra sidan att de i visst avseende ges kompetens att bedöma spörsmål som iförsta hand faller inom förvaltningens område. De får också kompetens attundanröja de ekonomiska verkningarna av förvaltningsavgöranden. Risker skapashärigenom för motstridiga bedömanden av rättsfrågor. Från allmäntorganisatoriska synpunkter är det givetvis av vikt att systemet byggs upp påett sådant sätt att konflikter av detta slag undviks. Men det svenska systemetär så sammansatt att det inte torde vara möjligt att tiUfredsställande lösafrågan om handläggningen av mål om skadestånd i offentlig verksamhet utan attvissa olägenheter av det ena eller andra slaget uppkommer. De sakkunniga anserinte att risken för motstridiga avgöranden bör tillmätas någon avgörande vikt.De antar att den inte kommer att spela någon större roll i praktiken ochpåpekar att den redan finns i mål om tjänstemans straffrättsliga ansvar föråtgärder och underlåtenhet i tjänsten och om tjänstemans skadeståndsansvar förfel och försummelse i tjänsten. Några egentliga ölägenheter har enligt desakkunniga inte föranletts härav.