prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — huvud taget har föranlett den särskilda standardregelnnormalt inte gäUande vid handlingar av detta slag. I den allmänna motiveringen har jag i stora drag utvecklatmina)synpunkter på standardregelns tUlämpning när det gäller ansvarigheten förfelaktiga upplysningar (avsnitt 2.3.6.4. och 2.3.6,6.). Jag vill härtiU fogaendast följande kommentarer. Hänvisningen till verksamhetens art och ändamåltiUåter att man beaktar bl. a. sådana förhållanden som anges i den särskUdabestämmelsen i ämnet i kommittéförslaget, dvs. om upplysningen har lämnats ivederbörligt bevis eller i övrigt under sådana omständigheter att mottagarenuppenbart ägde förlita sig på upplysningen. Beaktas bör också såsom enligtkommitténs förslag huruvida upplysningen använts för det ändamål som denvarit avsedd för. I det sammanhanget vill jag erinra om vad jag har sagt i denallmänna motiveringen om att ansvarsfrihet för det allmänna när en upplysninghar brukats för annat ändamål kan följa redan av aUmänna grundsatser omskadeståndsansvarets begränsning tUl att gäUa vid skada på de intressen somåtnjuter skydd av hand-Ungsnormema. Om det från sådana sjmpunkter föreliggerförutsättningar för att döma tiU skadestånd, är det emellertid naturligt vid en bedömning av om verksamheten kan anses ha håUit skälig standardfäster avseende vid vad upplysningens mottagare har uppgett om sitt syfte ellervad upplysningen tjrpiskt sett kan begagnas till. En remissinstans har berört det fallet att en lämnadupplysning leder till skada för annan än mottagaren. Med anledning härav viUjag påpeka, att standardregeln i och för sig inte utgör hinder mot attskadestånd döms ut också i ett sådant faU, men jag vUl här återigen erinra omatt inskränkningar i skadeståndsansvaret kan följa av aUmänna grundsatser omtredjemansskador och övriga principer för bestämningen av vUka intressen somskyddas av culpanormerna. Den som har lidit ren förmögenhetsskada på grund avatt en myndighet lämnat en felaktig upplysning, vilken varit nedsättande förhonom torde emellertid i regel få anses ha rätt tiU ersättning för skadanenligt 3 kap. 2 § departementsförslaget. Förevarande paragraf innehåller en regel om verkan av attden som Udit skada genom beslut vid myndighetsutövming underlåtit att föratalan om rättelse, den s. k. passivitetsregeln. Den motsvarar väsentiigen 16 §i förslag, I fråga om grunderna för bestämmelsen och dennashuvudsakUga innehåll hänvisar jag tUl vad jag har anfört i den aUmännamotiveringen (avsnitt 2,3.6,8. och 2,3.6.9. Som framgår av vad jag har sagt där skall enpassivitetsregel ta sikte på fall då skada har uppkommit genom ett formligtjudicieUt eller administra- Maj.-ts proposition nr 1972 523 tivt beslut, I motsats till 16 § kommittéförslaget skallförevarande bestämmelse inte vara tillämplig i fråga om underlåtenremonstration, dvs, när den skadeUdande inte har brytt sig om att formlöstpåkaUa rättelse av en åtgärd eller av ett beslut varemot talan inte kan förasgenom ordinärt rättsmedel och som inte heller kan angripas genom särsldlträttsmedel. I enlighet härmed bör passivitetsregeln begränsas tiU att avseenbart underlåtenhet att föra talan om rättelse av felaktigt beslut. I enlighet med vad jag nu har sagt och med de övervägandenjag har gjort i det föregående föreskrivs i förevarande paragraf avdepartementsförslaget, att om den som Udit skada genom felaktigt beslut vidmyndighetsutövming har utan giltig anledning underlåtit att föra talan omrättelse eller att använda särsldlt rättsmedel, ersättning inte utgår förskada som därigenom kunnat undvikas. Regeln gäller endast i fråga om beslut vid myndighetsutövning.Vad som är att räkna tUl myndighetsutövning har jag berört närmare vid 3 kap.2 §. För paragrafens tillämpning i övrigt räcker det att konstatera attbeslutet kan angripas med ordinärt eller särskilt rättsmedel. Om så inte ärfallet kan passivitetsregeln inte åberopas mot den skadelidande. Däremot kanunderlåten remonstration i ett sådant fall medföra att den skadelidande ansesmedvållande och att skadeståndet jämkas på den grunden. Jag återkommer tUldenna jämkningsfråga vid 5 kap. 6 § departementsförslaget. EnUgtbestämmelsen åUgger det i princip den skadeUdande att föra talan om rättelse idet felaktiga beslutet. Normalt sker detta genom att beslutet överklagas tillhögre instans. Vid beslut som får verkan utan hinder av att det har överklagatsfår kravet på förande av talan om rättelse anses medföra skyldighet för denskadelidande att i den högre instansen begära inhibition, i den mån beslut häromär möjligt. Vissa myndighetsbeslut kan emellertid inte överklagas utan kanangripas endast genom klandertalan vid allmän domstol. Exempel härpå erbjuderreglema i 52 och 53 §§ patenUagen (nr 837) om talanangående hävande av patent. Liknande bestämmelser finns i fråga om inmutning i11 § 2 mom. gruvlagen (nr 314) och i fråga om inskrivning iaktiebolags-, handels- och föreningsregister i den associationsrättsliga lagstiftningen.Underlåtenhet att föra sådan talan är i princip att Ukställa med försummelseatt fullfölja talan mot ett överklagbart beslut. När det gäller sådana beslut under ett judicieUt elleradministrativt förfarande som inte kan överklagas har vederbörande myndighetibland möjlighet att själv vidta rättelse, I sådant fall bör uppenbarligen denskadelidande söka ändring genom att framställa erinran mot beslutet. Detta kani allmänhet ske formlöst genom att han muntligen eller skriftligen påpekar detfel som han anser vara begånget, antingen för den tjänsteman som har Maj:ts proposition nr 5 år1972 fattat beslutet eller för en överordnad befattningshavare.Underlåter han detta, bUr passivitetsregeln inte tUlämplig, men det är somnämnt möjUgt att den skadelidande anses medvållande. Om rättelse inte kanvinnas genom en formlös erinran av detta slag men talan mot beslutet kan förasi samband med talan mot slutiigt beslut i ärendet, är den skadelidande iprincip skyldig att utnjitja denna talemöjlighet. Också i fråga om beslut som är överklagbara kan det iblandvara tUl-räckUgt att den skadelidande mera formlöst påpekar ett begånget felhos den beslutande mjmdigheten, om nämligen felet är sådant att myndigheten kanrätta det själv t. ex. ett skriv- eller räknefel eller en Uknande formellfelaktighet (jfr RB 17:15). Men om mjmdigheten ändå inte vidtar rättelse, måsteden skadelidande överklaga beslutet för att bevara rätten till ersättning. Om den skadelidande inte kan få rättelse genom ordinärträttsmedel eller klandertalan, är han i princip skyldig att utnyttja särskilträttsmedel, dvs. anföra besvär över domviUa, ansöka om resning, anföranuUitetsbesvär eller begära återställande av försutten tid. Till undvikande avmissförstånd beträffande paragrafens innebörd har denna skyldighet särskiltomnämnts i lagtexten, trots att de åtgärder som åsjrftas också kan anses somolika sätt att »föra talan om rättelse». Skyldigheten att utnyttja särskilträttsmedel gäller sålunda också i de fall då den skadelidande haft laga förfalleller annan giltig anledning för sin underlåtenhet att klaga i vanlig ordning.När förfallet upphör eller annan omständighet som utgjort giltig anledning förpassiviteten inte längre föreligger, kan den skadelidande vara skyldig attförsöka utnjrttja särskilt rättsmedel. Möjligheterna att få bifall till ensådan talan är dock begränsade och det blh i praktiken bara i undantagsfaU somen underlåtenhet i detta hänseende kan få någon inverkan på ersättningsrätten. En viktig begränsning av passivitetsregelnstillämpningsområde ligger i att den inte får någon verkan när den skadelidandehaft giltig anledning tiU sin underlåtenhet att söka ändring i det felaktigabeslutet. Bristande kännedom om tiUgängliga rättsmedel kan normalt inteåberopas, vare sig mjmdigheten lämnat fuUföljdshänvisning eller inte. Attbesvärshänvisning inte har lämnats utgör således i allmänhet inte Itiganledning för den skadelidande att förhålla sig passiv. Har den skadelidande haft laga förfaU för sinunderlåtenhet att fullfölja talan, får han i första hand söka återställande avförsutten tid. Även om laga förfall inte föreligger, kan omständigheternalikväl vara så ömmande, att den skadelidande bör anses bevarad vid sin rätttill ersättning, t. ex. när en vadeinlaga har tagits emot inom klagotiden av enobehörig befattningshavare vid domstolen och kommit denna tiU banda förstefter tidens utgång. Att okunnighet om gällande fullföljdsmöjligheter i principinte ursäktar Maj:ts proposition nr 1972 525 den skadelidandes passivitet utesluter inte att man iandra hänseenden får räkna juridisk okunnighet som giltig anledning för enunderlåtenhet att söka ändring. Om det begångna felet består i oriktigrättstillämpning, kan det vara svårt för lekmannen att upptäckadetta. Eftersom man inte kan kräva av den enskUde att han skall anlitajuridiskt biträde eller annan sakkunnig hjälp också i tUl synes okomplicerademål och ärenden, bör hans underlåtenhet att föra talan i ett fall av denna artinte utan vidare betaga honom rätten tUl ersättning. Som exempel kan nämnas atten tilltalad utan försvarare fälls till ansvar enligt en äldre lag, trots attgärningen inte är straffbar enligt ny lag som gällde vid tiden för domen, elleratt någon döms för ett brott som i verkligheten var preskriberat. Påpekas böremellertid att sedan felet uppdagats för den skadelidande han ibland får ansesskyldig att söka angripa avgörandet genom att använda särskilt rättsmedel, omdenna väg är framkomlig. Med anledning av vissa uttalanden under remissbehandlingenvill jag framhålla att situationen kan vara en annan om den skadelidande harhaft juridiskt biträde. Även om ett begånget fel är sådant att den skadelidandesjälv inte bort uppdaga det men man har kunnat kräva av hans biträde ellerombud att han uppmärksammat felet och denne ändå underlåtit att överklagaavgörandet, torde underlåtenheten böra tillräknas den skadelidande. Denne kandå enligt denna paragraf förlora rätten till ersättning av det allmänna men harå andra sidan möjlighet att kräva skadestånd av biträdet eller ombudet. Enligt kommittén var det inte avsikten med dess förslag idenna del att i brottmål begränsa det aUmännas skadeståndsskyldighet mer än somf, n, gäller i fråga om domares personliga ersättningsansvar. Jag kan intereser-vationslöst ansluta mig till denna uppfattning. När det gäller denenskUde tjänstemannens skadeståndsansvar saknar det enligt gällande rätt självständigbetydelse om talan har fullföljts mot det beslut ban har fattat. Endast i denmån en underlåtenhet i det hänseendet kan tillräknas den skadelidande sommedvållande, kan det bli fråga om jämkning av skadeståndet. Förevarandeparagraf i departementsförslaget går längre. Kan den skadelidande inte påvisaatt han haft giltig anledning för sin underlåtenhet, har han i princip ingenrätt tUl skadestånd av det allmänna. Det krävs inte bevisning från detallmännas sida om att underlåtenheten berott av försummelse av denskadelidande. Sannolikt blh dock skillnaden mellan kommitténs ståndpunkt ochmin inte så stor i praktiken. Den som har fått en straffdom emot sig medvetskap eller grundad anledning till misstanke om att den är oriktig lärregelmässigt föra talan mot domen. En passivitet i det hänseendet torde bero påomständigheter som antingen utgör giltig anledning för underlåtenheten iparagrafens mening eller också innefattar sådant medvållande som enligtallmänna grundsatser skuUe föranleda bortfall av rätten tiU skadestånd av denfelande domaren. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Uppenbart är att en ursäktiig villfarelse om faktiskaförhållanden kan utgöra gUtig anledning för den skadelidande att inte sökaändring. Om myndigheten underlåtit att ta hänsjm till en omständighet som denhaft kännedom om och bort beakta ex officio men som den skadelidande inte känteller bort känna tUl, kan passivitetsregeln inte tillämpas. En skadelidandes underlåtenhet att använda särskilträttsmedel bör som jag har nämnt inte bedömas för strängt. Endast ifall då det framstår som uppenbart att förutsättningar att vinna rättelse påden vägen har förelegat bör passivitetsregeln tUlämpas, Det kan tänkas att detfel som har föranlett skadan visserligen inte i och för sig utgör laga grundför att använda särsldlt rättsmedel men att resning e, 1, kan sökas på grundav annan brist i avgörandet t. ex. felaktigt omröstningsförfarande. Om dennabrist har saknat betydelse för resultatet för den skadelidandes del, bör detendast i undantagsfaU krävas av den skadelidande att han söker få avgörandetundanröjt på denna väg. Så länge den skadelidande lever i ursäktlig okunnighetom de omständigheter som kan föranleda ändring genom särskilt rättsmedel harhan givetvis giltig anledning att förhålla sig passiv. I mer rutinmässiga ansökningsärenden o, d, skall denenskilde kunna förlita sig på en korrekt handläggning. Om en sökande i ettsådant fall t, ex. reser bort och inte brjrr sig om att bevaka resultatet avärendets behandling förrän klagotiden har gått ut, kan omständighetema varasådana att han får anses ha haft giltig anledning för sin underlåtenhet attsöka ändring. Subjektiva omständigheter på den skadelidandes sida kanockså vinna beaktande. Hit hör t, ex, det fallet att vederbörande av sjukdomhar varit ur stånd att bevaka sin rätt, I vissa fall bör också hänsjm kunna tastUl den skadelidandes personliga förutsättningar att bedöma om det aktuella beslutetvarit felaktigt eUer inte. Med anledning av vad kommittén i detta sammanhanghar särskilt uttalat om att ersättning inte sällan bör utgå vid oriktigaadministrativa frihetsberövanden, trots att vederbörande har försummat attöverklaga beslutet om omhändertagande, vill jag erinra om att frågan omersättning på objektiv grund vid oriktiga frihetsberövanden är under särsldldutredning och att frågan om skadestånd enligt förevarande lag torde komma attförlora mycket av sin praktiska betydelse i den mån särskild lagstiftning omsådan ersättning genomförs. En särskild fråga är hur man skall bedöma det fallet attden skadeUdande för sin underlåtenhet åberopar att beslutet på annat sättkommit under prövning i överinstans, t, ex, genom att en representant för detallmänna eUer den skadelidandes medpart har överklagat beslutet. Åtminstone idet förra faUet bör den enskUde i regel anses ha haft gUtig anledning att intesjälv föra talan. Så kan däremot inte alltid anses vara fallet när han förlitatsig på enskild parts överklagande, eftersom han i ett sådant faU löper störrerisk att talan återkallas. Bedömningen måste här bli beroende Maj:ts proposition nr 1972 527 på omständigheterna i det särskUda fallet, såsom sakensbeskaffenhet, kostnaderna för ett självständigt överklagande, relationernamellan den skadelidande och hans medpart etc. Speciella problem uppkommer vid sådana kommunala beslutmot vilka talan kan fuUföljas endast genom kommunalbesvär. Besvärsinstansensprövning avser här endast rättstUlämpningen i ärendet, däremot inte den friadiskretionära bedömning som kan ha ägt rum. Om det begångna felet hänför sigtiU den diskretionära prövningen, kan således den skadelidandes underlåtenhetatt anföra besvär inte åberopas mot honom med stöd av förevarande paragraf. Man.torde dock sällan vid en diskrelionär prövning kunna tala om fel ellerförsummelse i skadeståndsrättslig mening. En skadeståndstalan på sådan grundlär därför regelmässigt inte ha framgång. Men om felet består i att beslutvarit olagligt på sätt som anges i 76 § kommunallagen, blh förevarande paragraftUlämplig, I sådana fall då utrymme finns för en tUlämpning av passivitetsregelnbör bedömningen i princip ske enligt samma grunder som gäller i fråga om andrabeslut mot vilka talan kan föras. Passivitetsregeln kan tillämpas bara i fråga om skada somkunnat undvikas genom att den skadelidande sökt ändring i beslutet. Det skallmed andra ord föreligga orsakssammanhang mellan hans underlåtenhet i dethänseendet och skadan för att skadestånd skaU kunna förvägras honom. Skadaeller förlust som inte kunnat undvikas genom ett ändringssökande skall alltsåersättas. Har t. ex, tillstånd att driva viss verksamhet med orätt förvägratsnågon, har han inom de gränser lagen utstakar, bl, a, genom de särskUdareglema i 5 och 7 §§ i förevarande kapitel av departementsförslaget rätt tiUersättning för sina förluster intiU den tidpunkt då det kan antas att han skuUeha kunnat påbörja sin verksamhet i kraft av överinstansens tiUståndsbeslut, omhan utnyttjat sin besvärsrätt. Tänkbart är dock att den skadelidande kan påvisaatt också förluster som uppkommit därefter uteslutande är en direktföljd av det uppskov som i alla händelser varit oundvikligt, I så fall har hanrätt att kräva ersättning även för dessa förluster, över huvud taget gäller attskada som skulle ha uppkommit även om det felaktiga beslutet blivit ändrat efterett ändringssökande medför rätt till ersättning utan hinder avpassivitetsregeln, SärskUt när den skadelidandes passivitet hänför sig tillhans underlåtenhet att använda särskilt rättsmedel måste man göra en bedömningav om det kan anses att han till en början haft giltig anledning att förhåUasig passiv och i så faU omständigheterna bort föranledahonom att t, ex, begära resning. Han förlorar i ett sådant faU rätten tillersättning bara såvitt gäller skada som hade kunnat undvikas genom att han vidden tidpunkten brutit sin passivitet. I många faU av passivitet är det inte lätt att i efterhandavgöra hur saken skulle ha utvecklat sig, om den skadelidande använträttsmedel. Det kan göra det svårt att beräkna den skada som inte kunnat undvikasgenom en Maj:ts proposition nr 5 år1972 Givetvis bör man eftersom det rör sig om feleller försummelser utgå från att ett överklagande skulle ha medfört rättelse.Svårigheten ligger i att avgöra när rättelsen skulle ha fått effekt, dvs.avbrutit de skadegörande verkningama av det felaktiga beslutet. Den fråganmåste emeUertid besvaras för varje enskilt fall, och jag vill här bara påpekaatt domstolen i tveksamma faU kan falla tillhaka på en skälighetsuppskattningenligt 35 kap. 5 § RB. Passivitetsregeln kan åberopas endast när den skadelidandegrundar sin ersättningstalan uteslutande på bestämmelsen i 2 § i förevarandekapitel. a. bör påpekas att rätten till ersättning enligt lag omersättning till oskyldigt häktade eller dömda m. fl. och viss annanspeciallagstiftning om ersättning av allmänna medel inte påverkas avförevarande bestämmelse. Tänkbart är också att ett föreliggandekontraktsförhållande t. ex. ett tjänsteavtal medför att skadeståndslagensansvarsregler och därmed också passivitetsregeln sätts ur spel, men saken bliraktuell endast i de ganska sällsynta fall då det verkligen är fråga ommyndighetsutövning inom ramen för ett avtalsförhållande. Paragrafen innehåller en regel om inskränknmgar i rättentiU ersättning för ren förmögenhetsskada som vållas vid myndighetsutövning. Denmotsvarar i huvudsak 15 § förslag. De överväganden som Ugger tUl grund för bestämmelsen harjag redovisat i den aUmänna motiveringen (avsnitt 2.3.6.14.). Som jag där harutvecklat bör ersättning för ren förmögenhetsskada vid intrång i näringsverksamhetbestämmas på grundval av en skälighetsbedömning, både när det gäller uteblivenvinst och annan förmögenhetsförlust. I 15 § kommittéförslaget talas om intrångi »förvärvsverksamhet». Eftersom jag i likhet med kommittén inte anser attintrång i en persons yrkesverksamhet som arbetstagare bör omfattas avbestämmelsen, anser jag att uttrycket »förvärvsverksamhet» bör ersättas medtermen »näringsverksamhet». I enlighet med vad jag nu har sagt och med de övervägandensom jag har gjort i den allmänna motiveringen föreskrivs i förevarandeparagraf, att ersättning enligt 3 kap. 2 § för ren förmögenhetsskada somuppkommit tiU följd av intrång i näringsverksamhet utgår endast i den mån detär skäligt med hänsjm till intrångets art och varaktighet, felets ellerförsummelsens beskaffenhet och övriga omständigheter. Bestämmelsen är tiUämpUg bara i fråga om ren förmögenhetsskada.Innebörden av detta begrepp har jag behandlat närmare vid 1 kap. 2 §. Maj:ts proposUion nr 1972 529 Med näringsverksamhet avses i bestämmelsen inte bara yrkesmässigverksamhet utan all ekonomisk verksamhet som bedrivs självständigt och ivinstsyfte. Så t, ex, kommer en fastighetsägares förluster i form av uteblivnaarrende- och hyresinkomster att omfattas av bestämmelsen, även om arrende-eller hyresavtalet inte ingår som led i en affärsmässig verksamhet. Däremot ärsom nämnt en arbetstagares verksamhet för arbetsgivarens räkning inte atthänföra tiU näringsverksamhet. Självständiga uppdragstagares verksamhet fallerdäremot i allmänhet under paragrafen. Ofta måste man dock vid självaskälighetsbedömningen ta hänsyn tiU att uppdragstagare ibland står arbetstagaremycket nära. Intrång i bestämmelsens mening föreligger så snart enmyndighetsåtgärd har inverkat menligt på själva näringsutövningen. Det är attmärka att bestämmelsen är tillämplig bara i fråga om utgifter eller förlustersom har direkt samband med den skadelidandes näringsverksamhet. Utgifter avpersonligt slag som han ådrar sig faller utanför. Om t, ex. enverkstadsägare, som bor i verkstadsfastigheten, tvingas fljrtta därför attfastigheten felaktigt utdöms av hälsovårds- eUer byggnadsnämnd, har han rätttill full ersättning för personliga flyttningskostnader o. d. utgifter, underdet att hans krav på ersättning för förluster i själva rörelsen blir föremålför en skälighetsprövning. Bestämmelsen träffar inte heller ersättning försådan rättegångskostnad som den skadelidande ådrar sig i samband med att hanfullföljer talan mot ett felaktigt beslut, vare sig detta har rört hansnäringsverksamhet eller inte. Vid prövningen skall hänsyn tas till intrångets art ochvaraktighet. I första hand ifrågakommer en tillämpning av paragrafen när detgäller utebliven vinst. Från sociala synpunkter är det ofta mindre behjärtansvärtatt förluster av detta slag ersätts fullt ut än när det gäller direkta utgifteroch kostnader som den skadelidande har ådragit sig. Uppenbart är att det finnsanledning att visa särskUd återhållsamhet när det gäller vinster som frånallmänna synpunkter framstår som oskäliga eller över huvud taget kan sägas gåutöver vad som normalt är förknippat med en verksamhet av ifrågavarande slag. Åandra sidan måste beaktas att företagsvinsten för en ensldld näringsidkareofta är att betrakta som ersättning för hans egen arbetsinsats i rörelsen. mån en rörelsevinst på detta sätt är att jämställa med arbetsinkomst börregelmässigt full ersättning utgä. När det gäller ersättning för direkta utlägg och kostnaderbör bestämmelsen tillämpas med större frikostighet. Utgångspunkten bör normaltvara att sådana förluster skall gottgöras till fullo, i den mån denskadelidande kan styrka adekvat kausalitet mellan intrånget och skadan. Enförutsättning är givetvis också att han inte själv har medverkat till förlustengenom att av oaktsamhet dra på sig onödiga kostnader. Som jag har framhållit iden allmänna motiveringen kan det dock även när dessa 34 Bihang till protokoll 1972. 530 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 fömtsättningar är uppfyllda finnas anledning att sätta nedskadeståndet. När det gäller rent affärsmässig verksamhet kan det vara svårtatt slå fast i vad mån de investeringar en näringsidkare har gjort inte skullebli täckta av framtida intäkter eller om det varit oaktsamt av honom att ta påsig en viss utgift. Det är framför allt i sådana gränsfall som paragrafen kanfå betydelse genom att den lämnar utrymme för en allmän skälighetsprövning. Det får i övrigt beaktas om den ifrågavarande åtgärdenfrån det allmännas sida är en typ av ingrepp som näringsidkare i allmänhet fårräkna med som ett normalt inslag i deras verksamhet, t, ex, vägrad importlicens,föreläggande att vidta viss skyddsåtgärd, förbud att saluföra viss produkt e,d,, eller om den framstår som något extraordinärt och oväntat, som t, ex, närett visst område avspärras med påföljd att en butiksägare inte kan nås av sinakunder eller när en hantverkare blir berövad friheten som förmentalkoholmissbrakare eller psykiskt sjuk.