prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — I åtskilUga fall, där något egentUgt avtal visserligeninte har förelegat men situationen har företett en avtalssituations drag, harprincipalansvar ansetts kunna tillämpas också med anledning av underordnadsvållande. En sådan tillämpning av principalansvaret har förekommit t. ex. ifråga om skada som på sjukhusväsendets område har drabbat patient och i frågaom en butiksinnehavares skyldighet att tillse att presumtiva kunder inte skadasunder besök i butiken, men också när det gäUt kronans ansvar för skada pårekvirerad egendom. Kravet på handlande i tjänsten. För attprincipalansvar skall inträda måste den handling som utlöser ansvaret ha visstsamband med skadevåUarens verksamhet för principalens räkning. HandUngen skallmed andra ord ha vidtagits i tjänsten. I några fall, av vilka flertalet harrört principalansvar i kontraktsförhållanden, har frågan om gränsdragningenmellan handUngar i och utom tjänsten provats. Det är dock inte möjligt att medledning av dessa avgöranden ange några allmängiltiga principer för bedömningen.Prövningen har skett med beaktande av omständigheto'-na i det särskilda fallet. Kommitténs uppdragbegränsar, utan några närmare direktiv i övrigt, det aktuella reformarbetettiU partiella refor- Maj:ts proposition nr 1972 185 mer på den nu gällande rätfens grund. Kommittén fiimer sigmed hänsyn till uppdragets art inte ha anledning att gå djupare in pådiskussionen om grundlinjerna för den framtida skadeståndsrätten. Kommittén ärdock övertygad om att en mera omfattande reform inte bör göra alltför radikalaavsteg från vad som gäller. Området för det principalansvar som kommittén diskuteraromfattar all yrkesverksamhet, där någon använder sig av en eUer flera arbetstagare,liksom de fall då en privatperson har någon anställd i sitt hushåll o. 1.Kommittén påpekar, att principalansvaret även möter inom olika slag av statligeller verksamhet, men också inom sådan verksamhet som drivs avsärskilda institutioner och inrättningar med offentiigrättsliga inslag. är rådande rättstillstånd i flerahänseenden otillfredsställande. Den gräns som har dragits mellan arbetstagare,för vilka arbetsgivaren svarar, och övriga arbetstagare är svår att klargöra ochblir i tillämpningen lätt godtyckUg. Klarare Unjer är enUgt kommittén önskvärda,och en för de skadelidande mera betryggande ordning bör eftersträvas. Kommitténanser det inte utan vidare givet, att principalansvaret bör få samma omfattningoch utformning när den skadelidande är en utomstående person och när skadandrabbar en anställd. I betänkandet behandlar kommittén dessa båda typfall vartför sig. Principalansvar mot utomstående. En utvidgning avprincipalansvaret mot utomstående tredje man anser kommittén kunna motiverasav ändamålet att skapa ett effektivt skydd för den skadeUdande. Kommitténfinner det uppenbart, att rätten till ersättning av arbetsgivaren är mest värdför den skadelidande. Rätten till ersättning av arbetstagaren saknar oftaekonomiskt värde, om den inte täcks av ansvarsförsäkring. I den mån man genomskadeståndsreglerna vill skapa ett ekonomiskt effektivt skydd för denskadelidande, bör enligt kommittén ett vidgat ansvar för arbetstagaresvållande läggas pä arbetsgivaren. Kommittén erinrar om att rätten tiUskadestånd aUtjämt är av betydelse eftersom de sociala förmånerna inte ger fullkompensation och de skadeUdande endast har begränsade möjUgheter att genomförsäkring skydda sig mot olika skador av hithörande art. Utvidgningenmotiveras också av önskemålet om en rationeU placering av kostnaderna förskador som uppstår genom vårdslöshet vid driften av ett företag. KommitténframhåUer, att arbetsgivaren vanUgen har möjlighet att överblicka risken föratt sådana skador kan uppstå och har handlingsfrihet vid planeringen avarbetet. Också i förhåUande tiU den skadelidande ar det enUgt kommitténskäligt, att arbetsgivaren bär bördan av de skador som arbetstagaren våUar.Från allmän ekonomisk sjmpunkt synes Maj:ts proposition nr 5 år1972 det riktigt, att kostnaden för de skador som genomvårdslöshet våUas vid driften kommer att belasta denna drift. Det rör sig härabsolut sett inte om kostnader av sådan storlek att det kan vara betänkUgt attlägga dem på företagarna. I motsats till den enskUde arbetstagaren hararbetsgivaren regelmässigt möjlighet att teckna försäkring som täcker skador avdetta slag, och han kan inräkna utgiften för denna försäkring i sina kostnadskalkyler. I fråga om behovet av prevention mot arbetstagaresvållande pekar kommittén på att arbetsgivaren svarar jämte den skadevållandearbetstagaren, när principalansvar gäller enUgt nuvarande regler.Preventionssynpunk-ten borde, om den hade fog för sig, leda till attarbetstagaren inte fick skyddas genom ansvarsförsäkring. Något sådantförsäkringsförbud gäller dock inte. Kommitténs slutsats är, att preventionen,så vitt angår arbetstagare, bör i mån av behov tillgodoses med andra medel,såsom disciplinära åtgärder, straff och regressrätt i grövre fall. uppfattning har ett skadeståndsansvar för arbetsgivaren oberoende aveget vållande större preventiv effekt. Arbetsgivaren stimuleras nämligen attvidta anordningar som motverkar vårdslöshet hos arbetstagarna och begränsar verkningarnadärav. Utvecklingen har även hos oss gått långt i den riktningenatt ersättning för skador som uppkommer genom våUande i närings- eller annanekonomisk verksamhet uppfattas som en kostnad vilken företagarna har att bära.Kostnaderna för olika tjer av ansvarsförsäkringar, som täcker också vållandeav arbetstagare, betalas av arbetsgivarna. Regress från försäkringsgivare motanställd förekommer i praktiken inte. Enligt kommittén förekommer det endastundantagsvis att en arbetsgivare, som inte har ansvarsförsäkring utan självhar fått ersätta en skada vilken vållats av någon som tillhör hans drifts- eUerarbetsledning, utövar regress mot den skadevållande. Även i dessa fall stannarutgiften således regelmässigt på företagaren. Speciallagstiftningen omobjektivt företagaransvar pä särskilda verksamhetsområden utgör också uttryckför den nämnda utvecklingstendensen. En utvidgning av principalansvaret till att omfatta aUaarbetstagares vållande kan enligt kommittén pä ett naturUgt sätt infogas i detaUmänna skadeståndsrättsliga systemet. Skadeståndsrätten skulle bringas inärmare överensstämmelse med vad som pä grund av försäkringsförhållandena redantillämpas inom en stor del av näringslivet. Visserligen har ansvarsförsäkringensutveckling medfört, att behovet av utvidgat principalansvar i avsevärd mån hartillgodosetts på annan väg. Men det kan alltjämt inträffa att skador vållas avanställda i de lägsta graderna utan att dessa skador täcks avansvarsförsäkring. Kommittén pekar här på att försäkringsbeloppet inte alltidräcker för att täcka hela skadan, att ansvarsförsäkring gör undantag för vissapraktiskt viktiga skadefall, samt att villkoren gör Maj:ts proposition nr 1972 187 undantag för skador på egendom som arbetsgivaren ellernågon för hans räkning har omhändertagit, exempelvis för reparation låt varaatt ansvaret i sådana fall oftast följer kontraktsrättsliga regler. Kommitténfinner det vara stötande från den skadelidandes synpunkt, att under likaförutsättningar i övrigt rätten till ersättning är ekonomiskt tryggad, omansvarsförsäkring finns, medan den skadelidande i motsatt fall på grund av denskadevållandes dåliga ekonomi kanske inte har möjUghet att få ut ens en bråkdelav skadeståndet. En utvidgning av principalansvaret skulle i sin mån bidra tillatt ansvarsförsäkring vinner ökad utbredning. 1 sådan statlig verksamhet som är att jämställa medensldld verksamhet bär staten samma principalansvar som en enskild företagare.Staten tecknar emellertid inte försäkring. De skadelidande njuter därför intenågon sådan förmån av ansvarsförsäkring som i vid omfattning föreligger inomenskild verksamhet. Staten svarar m. a. o. inte för skador som vållas av lägrebefattningshavare, vare sig skadeståndsrättsligt eller genom någonförsäkringsmässig reglering, om det inte finns särskilda regler härom, såsomför järnvägstrafiken och sjöfarten. Detsamma gäller en del större kommuner, sominte heller tecknar ansvarsförsäkring. Kommittén finner det stötande, attoffentligrättsliga subjekt på detta sätt intar en undantagsställning. Enligt kommittén når man en bättre ordning, omprincipalansvaret utvidgas till att omfatta samtliga arbetstagare, oavsettvilken ställning de har. Därigenom skulle man inte vinna något väsentligt njrtti de talrika fall då ansvarsförsäkring redan nu finns. Men man skulle uppnå,att det allmänna och envar annan, som inte tecknar ansvarsförsäkring, fårsamma ansvar som de flesta företagare i realiteten åtar sig redan nu genom atthålla sådan försäkring. Vid behandlingen av frågan om jämkning av arbetstagaresskadeståndsansvar har kommittén funnit det synnerligen önskvärt, att dettaansvar begränsas. Möjligheten att realisera detta önskemål utan förfång förden skadelidande blir enligt kommittén större, om den skadelidande kan vändasig mot arbetsgivaren eller dennes försäkringsbolag med sina krav. Det finnsknappast någon annan metod än att utvidga principalansvaret, om man villbegränsa arbetstagarens skadeståndsansvar och tillgodose denskadelidandes reparationsintresse. Kommittén anser inte tillräckliga skäl föreligga att göraskillnad mellan å ena sidan ekonomisk verksamhet och å andra sidanicke-ekonomisk, ideell verksamhet eller privata förhållanden. Även om en ideellorganisation eller en privatperson inte har samma möjligheter som en företagareatt inrymma kostnaden för ett vidgat principalansvar i en ekonomisk kalkyl ochhelt eller delvis övervältra den på andra, kommer en utvidgning av principalansvaretför flertalet inte att medföra några kostnadsstegringar. Också deansvarsförsäkringar som står dessa kategorier av arbetsgivare till buds om- Majtts proposition nr 5 år1972 fattar redan nu skador som vållas av de lägst anställda.Men särskilt för arbetsgivare av detta slag kan det enligt kommittén föreliggabehov av en jämkningsmöjlighet, när ansvarsförsäkring saknas eller ärotillräcklig. Kommittén finner också rättstekniska fördelar varaförenade med en utvidgning av principalansvaret. Ett åtminstone i principoinskränkt principalansvar gäller i inomobligatoriska förhållanden, mengränsen meUan inom-och utomobligatoriska förhållanden är ofta fljrtande. Denskillnad som råder i fråga om principalansvarets omfattning kan därför ledatill otillfredsställande och godtyckUga resultat. Användningen avkvasikontrakts-rättsliga sjmpunkter i utomobligatoriska förhållanden ger enligtkommittén en antydan om att det inte svarar mot det praktiska livets krav att ifråga om principalansvaret göra skillnad mellan inom- och utomobligatoriska förhållanden. Slutligen framhåller kommittén, att principalansvaret iflertalet av de västerländska stater med vilka har ekonomiskaförbindelser går längre än hos oss, och understryker särsldlt att man i våragrannländer och Uksom i erkänner oinskränktprincipalansvar. Om större nordisk rättslikhet skaU vinnas, är det därförofrånkomUgt att vår lagstiftning får motsvarande innehåll. , att det aUmänna principalansvaret i förhåUande tillutomstående tredje man vidgas till att omfatta vållande i tjänsten av samtligaarbetstagare, sålunda även de lägst anställda (1 § i kommitténs förslag). I deömmande fall som kan uppkomma är det enligt kommittén tilhäckUgt att skadeståndsansvaretkan jämkas, när det skulle bli alltför betungande. Kommittén föreslår också atten sådan jämkningsregel införs (3 § i kommittéförslaget). Principalansvar mot egna arbetstagare. Kommitténkonstaterar inledningsvis, att svensk rättspraxis har utvecklats iriktning mot en utvidgning av principalansvaret mot egna arbetstagare. Dettaomfattar nämligen numera också vållande av arbetstagare som har anförtrotts särskiltansvarsfuUä sysslor. Många av de synpunkter som kommittén har anfört till stödför en utvidgning av principalansvaret mot utomstående gör sig enligt kommitténgäUande även i fråga om skador som drabbar arbetstagare i arbetet. En effektivrätt till skadestånd förutsätter, att arbetsgivaren blir ansvarig. Det synesvidare skäUgt att förluster som uppstår genom dessa skador räknas som ehkostnad i verksamheten. har anfört om förhållandet mellanarbetsgivarens och den enskUde arbetstagarens skadeståndsansvar äger giltighetockså här. Om man över huvud anser, att rätt till skadestånd bör finnas vidskada som arbetstagare vållar varandra, är det enligt kommittén rimligt attersättningen bekostas av arbetsgivaren och utgår ur dennes ansvarsförsäkring,när sådan finns. I regel kan den enskilde arbetstagaren lika litet i dessafall som när skadan drabbar utom- 2,2.2.2. Maj:ts proposition nr 1972 189 stående skydda sig genom ansvarsförsäkring mot sittpersonliga skadeståndsansvar. Detfinns emellertid enligt kommittén också skäl som talar mot en utvidgning avprincipalansvaret till att omfatta skador som arbetskamrater vållar varandra.Eftersom personskadorna uppenbarligen är de viktigaste i detta sammanhang ochskadefallen så gott som undantagslöst är att hänföra till yrkesskador, får denskadelidande ersättning från jq'kesskadeförsäk-ringen. Ersättningen utgår iprincip oberoende av om det rör sig om ren olyckshändelse eller om våUandeUgger arbetsgivaren, en arbetskamrat eller en helt utomstående till last. Detkan förefalla väl mycket begärt, att arbetsgivaren, utöver premierna för dennaförsäkring, ocksä skall betala skadestånd med anledning av sådana olycksfall.EmeUertid ger yrkesskadeförsäkringen inte full kompensation för den lidnaskadan. Man måste enligt kommittén också räkna med att stora grupper avarbetstagare kommer att stå utan sådant kompletterandeförsäkringsskydd vid olycksfall eller sjukdom som t. ex. gruppliv- ellergruppolycksfallsförsäkring utgör. Förbättringarna i den aUmänna försäkringenmedför att denna i många fall ger ett nästan lika gott skydd somyrkesskadeförsäkringen. Förmånen att ha rätt till jrrkesskadeersättning kandärför ibland framstå som en otilhäcklig kompensation för att rätt tillskadestånd inte föreligger, anser kommittén. Kommitténtror inte, att ett vidgat principalansvar leder till att arbetstagarna tarmindre hänsyn till de skaderisker som de utsätter arbetskamraterna för. dessutom odiöst att acceptera en ordning, enUgt vilken den somdrabbas av kroppsskada skall stå utan ersättning, därför att en sådan ordningförutsätts i någon mån verka preventivt. I fråga om sakskador kan det däremotlättare tänkas, att aktsamheten slappnar med vetskapen om att en skadelidandearbetskamrat får ersättning av arbetsgivaren för sin förlust. Det blir enligtkommittén dock mest fråga om bagatellskador, eftersom de anställda i allmänhetinte medför någon mera värdefull egendom till arbetsplatsen, och kommitténanser inte att det finns anledning tiU oro för att antalet bagatellartadeskadeståndsanspråk skall bli besvärande. Man har i och ingadåliga erfarenheter av att arbetsgivare bär skadeståndsansvar även föregendomsskador som arbetstagarna vållar varandra. Kommittén räknar visserUgenändå med, att en utvidgning av principalansvaret kan medföra missbruk, när detgäller sakskador. Man bör dock enligt kommittén kunna på oUka sätt komma tillrätta med eventuella otrevliga tendenser hos mindre hederUga element. Dessutomfinns det möjlighet att i kollektivavtal eller individuella tjänsteavtalinrjmuna vissa bestämmelser som motverkar obehöriga försök att få utersättning. I fråga om personskada anser kommittén risken för missbruk varaobetydlig. Vid sidan av risken för straffansvar och disciplinära sank- Maj:ts proposition nr 5 år1972 tioner är den allmänna obenägenheten att påta sig ansvarför vållande till svårare kroppsskada en kraftigt motverkande faktor. Kommittén har övervägt, huruvida frågan om en utvidgningav principalansvaret på detta område är en angelägenhet som inte bör lösasgenom lagstiftning utan i stället bör regleras genom frivilligaöverenskommelser mellan parterna på arbetsmarknaden, eftersom frågan harsamband med tjänsteavtalsförhållandet. En avtalsmässig reglering genomkollektivavtal eller individuella tjänsteavtal har enligt kommittén denfördelen framför lagstiftning att större hänsyn kan tas till skildaförhållanden i olika branscher och till olika typer av skadefall. Kommittén hardock funnit det mera rätlinjigt, att lagstiftning sker. En utvidgning av principalansvaret till de fall dåarbetstagare vållar arbetskamrat skada kan väntas medföra en visskostnadsökning för arbetsgivarna, främst i form av ökade föransvarsförsälfring. Sådan för-sälu-ing täcker f. n. inte arbetstagarenspersonliga skadeståndsansvar i dessa fall. Kommittén har låtit göra enundersökning av begränsad omfattning rörande frekvensen och den ekonomiskabetydelsen av olycksfall i arbete, som har vållats av arbetskamrat till den skadelidande.Trots föreliggande felkällor kan resultatet enligt den försäkringsexpertis somkommittén anlitat läggas till grund för en bedömning av den ungefärligakostnadsökningen. Den för de enskilda företagen beräknade kostnadsstegringenvarierar för olika grupper arbetsgivare och beroende på olikaberäkningsmetoder . Kommittén anser att man försiktigtvis börutgå från det högsta av dessa procenttal. En höjning av premiema föransvarsförsäkring är visserUgen beaktansvärd, om man ser postenisolerad. Men eftersom premiekostnaden som helhet inte är särsldlt betydande,är kostnadsstegringen enligt kommitténs uppfattning föga besvärande. Kostnadernaför ansvarsförsäkring är ganska ringa i förhållande till de belopp somarbetsgivarna utger för jkesskadeförsäkringen. För en i undersökningeningående grupp av arbetsgivare utgjorde premierna för jrrkesskade-försäkringenför sammanlagt ca 12 milj. kr. Vad dessa företag (viaansvarsförsäkringsbolagen) fått utge i skadestånd , ca1,1 milj. kr., utgör av kostnadema för yrkesskadeförsäkringen.Om man till sistnämnda kostnader lägger foretagens utgifter för allmänförsäkring, bUr procentsiffran ännu lägre. På grundval av undersökningsresultaten har kommitténkommit till slutsatsen, att den ökning av företagens och det allmännaskostnader som en utvidgning av principalansvaret skulle medföra inte kantillmätas avgörande betydelse som skäl mot en reform. För rent privataförhåUanden torde frågan om principalansvar i hithörande fall inte spela någonpraktisk roll. Kommittén har på grund av dessa överväganden stannat för attfrågan om ersättning med anledning av skador som arbetstagare vållar varandra Maj:ts proposition nr 1972 191 bör behandlas på samma sätt som skador som arbetstagarevållar utomstående personer. Kommittén förutsätter, att de regler om oinskränktprincipalansvar som sålunda föreslås skall vara direkt tillämpliga i fråga omvållande av arbetstagare. Frågan om den närmare innebörden av begreppetarbetstagare behandlar kommittén i specialmotiveringen till sitt lagförslag.EnUgt kommittén bör emellertid reglerna tillämpas analogiskt på andra änarbetstagare om förhållandena är jämförliga. Även denna fråga berör kommitténnärmare i sin specialmotivering. Jag kommer att redovisa kommitténs ståndpunkti dessa hänseenden vid min behandling av de ensldlda bestämmelserna (avsnitt5.1.3.1.). De uttalanden som kommittén gjort om tUlämpning av dess förslag inomden offentliga sektorn för det fall att lagstiftning om det allmännasskadeståndsansvar inte kommer till stånd kan förbigås här, eftersom sådanlagstiftning enligt vad jag föreslår skall genomföras medlagstiftningen om det allmänna principalansvaret. Uppdragsgivares ansvar för vållande avsjälvständig medhjälpare. Kommittén har i likhet med övriga nordiskakommitterade funnit det påkaUat att överväga en utsträckning avprincipalansvaret till att omfatta också skada vållad av självständigmedhjälpare, när det gäller åsidosättande av speciella förpliktelser somlagstiftningen ålägger rörelseidkare, fastighetsägare m. fl. i syfte attförebygga skada på person eller egendom. Kommittén ger vissa exempel på förpliktelser av denna art,som gäller till skydd för allmänheten. Föreskrifter härom finns bl. a. inomverksamhetsområden som rör handhavande av farliga ämnen, såsom gifter,brandfarliga varor, radioaktivt material och explosiva varor. Hit hör ocksåbestämmelser, som har tillkommit i trafiksäkerhetens intresse, t. ex.föreskrifter om skyldighet för fastighetsägare att sanda trottoarer vid halka.Kommittén erinrar vidare om sådana föreskrifter om skyldighet att vidta skydds-eller säkerhetsåtgärder som brukar förknippas med tillstånd för utövning avviss verksamhet, och om allmänna ordningsstadgans bestämmelser om säkerhetsåtgärdervid offentliga tillställningar, hälsovårds- och livsmedelsstadgornasföreskrifter om renhållning o. 1. samt bestämmelserna i vägtrafikförordningenoch sjölagen jämte därtill anknutna författningar om motorfordons, resp.fartygs utrustning. Föreskrifter har också i vid omfattning meddelats tillskydd för mera begränsade grupper av intressenter. Kommittén hänvisar här tillbestämmelser i arbetarskyddslagen och byggnadsstadgan men också till denoskrivna grannelagsrätten. Mot bakgrund av vad som kan antas vara gällande rätt ifråga om skyldigheten för bäraren av en förpliktelse av detta slag att ersättaskada uppkommen till följd av att förpliktelsen inte fullgörs och som harangetts i det föregående (avsnitt 2.2.1.2.) framför kommittén tanken, att densom har ålagts en sådan förpliktelse inte bör kunna befria sig från ansvaretför dess Maj:ts proposition nr 5 år1972 fullgörande genom att övervältra förpliktelsen på annan.Betydelsen av att föreskrifter av detta slag efterlevs motiverar enligtkommittén ett principalansvar för självständig medhjälpare och dennes folk.Liknande betraktelsesätt är förhärskande i vissa främmande rättssystem, bl. a.i angloamerikansk rätt, där uppdragsgivare i motsvarande fall (vid s. k.»non-delegable duties») åläggs ansvar för anlitad självständig företagaresförsummelser, fastän det subordinationsförhållande som annars är enförutsättning för principalansvar inte föreligger. Många fördelar är enligtkommittén förknippade med en sådan utsträckning av ansvaret. Den som anUtar enekonomiskt svag medhjälpare kan inte slå sig till ro med att ha lämnatuppgiften i andra händer. För en rad praktiskt viktiga fall undgår mangränsdragningen meUan å ena sidan medhjälpare som, ehuru formelltsjälvständiga, är underordnade uppdragsgivaren, samt å andra sidan i verkUgmening självständiga företagare. Från processuell sjmpunkt skulle det varaförmånligt för de skadelidande att alltid kunna vända sig mot den som är bärareav förpliktelsen. Man rör sig här enligt kommittén på områden med ofta storaskaderisker. För de skadelidande är det därför särsldlt angeläget attskadeståndsansvaret täcks genom ansvarsförsäkring. En utvidgning avprincipalansvaret skulle medföra, att ansvarsförsäkringarna i dessa fallkommer att täcka också skador med anledning av försummelser från anlitadesjälvständiga medhjälpares sida. Kommittén ser också en fördel i attutvidgningen skulle bidra till en utjämning av olikheterna mellan inom- ochutomobligatoriskt principalansvar i fråga om ansvar för självständigmedhjälpare. Ienlighet med dessa överväganden förordar kommittén, att en bestämmelse i ämnettas upp i en lagstiftning om arbetsgivares skadeståndsansvar. I 2 §kommittéförslaget föreskrivs sålunda, att den som genom lag eller författningålagts att i särskild egenskap vidta åtgärd till förebyggande av person- ellersakskada och som anlitar annan än arbetstagare för uppgiften skaU svara för densom har anlitats och hans folk på sätt som sågs i 1 § i förslaget. Begränsning till person- och sakskada. Kommitténerinrar om att den allmänna culparegelns tillämpningsområde enUgt gällandesvensk rätt är inskränkt till integritetskränkningarnas område och sålunda inteomfattar ren förmögenhetsskada. En liknande avgränsning av lagstiftningensräckvidd har enligt kommittén särskilda skäl för sig i detta sammanhang, närbara vissa speciella reformönskemål pä skadeståndsområdet tas upp tillbe-behandling. Det är huvudsakligen beträffande sådana skador som ett reformbehovhar framträtt.