prop · FV03132 · 1972-12-31 00:00:00 — Liksom i ärendena enligt PsykLtorde behov av offentligt biträde föreligga främst i sådana fall där defaktiska förhållandena är oklara eller utredningen i ärendet är ofullständigeller tvekan kan råda om den lämpligaste formen för samhäUets ingripande. Vidbedömande av behovet av biträde måste hänsyn också tas till vem som för talanhos nämnden. Är det den psykiskt utvecklingsstörde själv som för talan, tordebehov av biträdeshjälp oftare föreligga än om talan förs av hans vårdnadshavareeller förmyndare. Det bör dock inte vara uteslutet att utse offentligt biträdeäven i fall då vårdnadshavare eller förmyndare för talan. I utskrivningsärendensaknas i många fall anledning att utse biträde. BiträdeenUgt NvL bör förordnas endast om det behövs för att tillvarataalkoholmissbmkarens rätt. Vid avgörandet om sådant behov föreligger måstehänsyn tas till flera olika omständigheter. Om en alkoholmissbmkare hartillfälligt omhändertagits av polismyndigheten eller eljest är berövadfriheten, är hans möjligheter att på egen hand komplettera utredningen starktbeskurna. En sådan person har därför större behov av biträde än den som är påfri fot. Vederbörandes fysiska och psykiska tillstånd och andra förhållandensom inverkar på hans förmåga att sakligt bedöma det föreliggandeutredningsmaterialet är också av betydelse. Hänsyn måste vidare tas till om utredningenframstår som fiUlständig eller bristfäUig. Förordnande av offentligt biträdebör mte komma i fråga i sådana fall där fakta är fuUt klara och det är uppenbartatt intagning på allmän vårdanstalt måste ske. Om däremot de faktiskaförhållandena inte är otvetydiga eller tvekan kan råda om den lämpligastevårdformen, är det i många fall anledning att förordna biträde. På grund av denverkan på vårdtidens längd, som farUghets-rekvisitet har, torde det ofta finnasskäl att förordna offentligt biträde när förhandenvaron av detta rekvisit äroklar, även om det är uppenbart att annan specialindikation för intagningföreligger. Om alkoholmissbmkaren av diskretionsskäl inte kan få del av allväsentlig bevisning i ärendet, kan detta utgöra särskUd anledning att övervägaförordnande av biträde åt honom. Även om biträdet inte har annan rätt änvederbörande själv att ta del av materialet torde han likväl i detta fall kunnagöra en god insats. Har frågan om intagning aktualiserats genom att allmändomstol med stöd av 31 kap. 2 § BrB överlämnat åt nykterhetsnämnd attföranstalta om erforderlig vård och har den enskilde i brottmålet haftförsvarare, kan behovet av biträde i intagningsärendet bU mindre starkt,eftersom de förhåUanden, som är av betydelse enligt NvL, blivit belysta ibrottmålet. Vid avgörande av frågan om offentiigt biträde börförordnas skaU ingen hänsyn tas till alkoholmissbrukarens ekonomiskaförhåUanden. Avgörande bör uteslutande vara om i intagningsärendet hans rättinte anses kunna tillvaratas utan biträde. När det gäller ärenden rörande onUiändertagande församhäUsvård eller för utredning enligt BvL är tanken inte att biträde skallförordnas i alla ärenden rörande omhändertagande för samhällsvård, utan hänsynmåste tas till förhållandena i varje enskilt fall. Det är många olika faktorersom här spelar en roll. Utredningens fullständighet är av betydelse isammanhanget. Förordnande av offentligt biträde bör inte komma i fråga i sådanafall där fakta är fullt klara och det är uppenbart att ett beslut omomhändertagande bör meddelas. Om däremot de faktiska förhåUandena inte ärotvetydiga eller tvekan kan råda om den lämpligaste formen för ett ingripandefrån samhällets sida, är det i många fall anledning att förordna biträde. Medhänsyn till den verkan på den omhändertagnes behandling, som ettomhändertagande på grand av den unges eget beteende har, torde det ofta finnasskäl för att förordna offentligt biträde i de fall då det är oklart huruvidaföratsättningama enligt 25 § b) BvL föreligger, även om det är uppenbart attannan grund för ett omhändertagandebeslut är för handen. Kan av diskretionsskälenskUd berörd part inte få del av all väsentUg bevisning i ärendet, torde dettautgöra särskUd anledning att överväga förordnande av offentligt biträde. Harfrågan om omhändertagande för samhäUsvård aktuahserats genom att allmändomstol med stöd av 31 kap. 1 § BrB överlämnat åt att föranstaltaom erforderlig vård och har den unge haft försvarare i brottmålet, kan behovetav biträde i ärendet angående omhändertagande för samhällsvård bli mindrestarkt därför att de förhållanden, som är av betydelse enligt BvL, blivitbelysta i brottmålet. En annan omständighet som kan ha betydelse för frågan omförordnande av offentiigt biträde är de enskUda parternas förmåga att förståvad som är relevant i ärendet och att bidra till en allsidig belysning därav.Förhållandet meUan barnet och föräldrarna kan också vara en faktor isammanhanget. Är det fråga om omhändertagande för samhällsvård enligt 31 § BvL,torde det regelmässigt inte finnas anledning att förordna offentiigt biträde iandra faU än när underårig, som fyllt , motsätter sig omhändertagandeeller föräldrar eller annan vårdnadshavare bestrider att den minderårigeblivit övergiven. Flertalet ärenden enligt UtiämnL torde vara såotvetydiga och klara att det inte kan anses motiverat att förordna någotbiträde. Vid prövningen av frågan om offentligt biträde i dessa ärenden skallingen hänsyn tas till den dömdes ekonomiska förhållanden. Den skUlnad i fråga om rätt till offentiigt biträdesom i utlänningslagstiftningen görs mellan sådana utiänningar,som inte är på fri fot, och utlänningar på fri fot har en viss motsvarighet iRB:s bestämmelser om offentlig försvarare. Enligt RB skaU en misstänkt, som äranhållen eller häktad, alltid få offentlig försvarare om han begär det, medanannan misstänkt erhåller offentiig försvarare endast omhan saknar privat försvarare och domstolen finner att hans rätt inte kantUlvaratas ulan biträde. Reglerna i utiänningslagstiftningen och i RB är dockinte helt parallella. Det bör observeras dels att offentlig försvarare biträderden misstänkte inte bara vid muntlig förhandling utan även vid skriftväxlingmed domstolen, och dels att den som fått offentiig försvarare åtnjuter biträdeav denne även vid fullföljd av talan tUl högre rätt och detta helt oberoende avom parten är anhållen eller häktad. När det gäller utlänningslagstiftningen kanman ifrågasätta om det finns tUlräcklig anledning att i fråga om rätten tilloffentligt biträde uppställa helt olika regler för dem som inte är på fri fotoch dem som är på fri fot. Givetvis inverkar ett frihetsberövande i viss mån påen utlännings möjligheter att tillvarata sina intressen. Även utlänningar somär på fri fot kan emellertid i realiteten vara isolerade och utan kontakter ochutan större möjligheter att inverka på utredningen. Från biträdesbehovssynpunktgår det inte någon skarp skiljegräns mellan de utiänningar som är berövadefriheten och de utiänningar som är på fri fot. Vid bedömandet av en utlänningsbiträdesbehov måste hänsyn givetvis tas bl. a. tUl om han kan röra sig fritteller ej. Men det finns andra faktorer som är lika betydelsefulla för behovetav biträde, t. ex. utlänningens förmåga att förstå vilka upplysningar som ärbetydelsefulla i sammanhanget och hans förmåga att klargöra relevanta förhållanden.Det från rättssäkerhetssynpunkt ändamålsenliga synes vara att inte någon vissomständighet tUläggs större betydelse än andra när man i lagen bestämmerfömtsättningarna för förordnande av offentligt biträde. VUlkoren för förordnandeav offentiigt biträde synes böra utformas så att för alla fall ensammanvägning kan ske av alla de faktorer som i det enskUda fallet framstår sombetydelsefulla för bedömande av behovet av offentligt biträde. Här föreslåsdärför i överensstämmelse med vad som förordats i samband med tidigarebehandlad lagstiftning att för de typer av utlänningsärenden, beträffandevilka möjlighet skall föreligga att förordna offentligt biträde, den gemensammaregeln uppställs att biträde skall förordnas, om det behövs för att tUlvaratautiänningens rätt. Vid bedömande av frågan om offentligt biträdebehövs för tillvaratagande av utlännings rätt i ett utiänningsärende avförevarande slag, måste som antytts hänsyn tas till ett stort antalfaktorer. I det föregående har nämnts att frågan om utlänningen är på fri foteller ej bör tiUmätas betydelse i sammaiUianget och att hans förmåga attförstå vUka upplysningar som är betydelsefulla och hans förmåga att klargörarelevanta förhållanden likaledes spelar en viktig roll. Lider utlänningen avpsykisk sjukdom, utgör detta givetvis ofta ett starkt skäl för förordnande avbiträde. Utredningens beskaffenhet är också av väsentiig betydelse isammanhanget. Regelmässigt torde något offentligt bUräde inte behövas i sådanafall där alla förhållanden av betydelse synes klarlagda och det är uppenbart vUket beslut som ärdet riktiga. Om däremot beslutsunderlaget är intetsägande eller motsägelsefullteller tvekan eljest kan råda om vilket beslut som bör medÖelas, torde ofta ettbiträde ha en viktig uppgift att fylla. Behovet av offentiigt biträde påverkasockså i viss utsträckning av om det beslut som övervägs grundas på generellaeller individuella utlänningskontrollsynpunkter. Skall en utiänning avlägsnasur landet, torde det oftare föreligga behov att förordna offentligt biträde, omingreppet beror på individueUa förhållanden som kan läggas utlänningen tilllast än om hans avlägsnande utgör ett led i en av exempelvis arbetsmarknadsskälbeslutad åtstramning av utlänningspolitiken. Har en utiänning själv utsett lämplig person till biträdeåt sig, föreligger regelmässigt ej något behov av offentligt biträde. Awisasemellertid det privata biträdet, kan offentligt biträde behöva förordnas. Frånatt utiänningen har privat biträde är att skilja det fallet att han vänt sigtill en person med begäran om bistånd och denne förklarat sig villig attbiträda honom, under förutsättning att han erhåller förordnande som offentligtbUräde. Är läget detta, bör den omständigheten att personen i fråga eventuelltredan påbörjat arbetet inte utgöra hinder för att han förordnas till offentiigtbiträde. Vid bestämmande av om offentligtbiträde bör förordnas skall ingen hänsyn tas till utiänningens ekonomiskaförhållanden. Det avgörande bör uteslutande vara om i det föreliggande ärendetutlänningens rätt inte kan tUlvaratas utan biträde. Den av utredningen föreslagnaallmänna förutsättningen för förordnande av offentligt biträde att sådantbehövs för att tillvarata den enskildes rätt i ärendet om tvångsingripandetillstyrks eller lämnas utan erinran i det stora flertalet remissyttranden.Även utredningens uppfattning att många ärenden på de områden där offentligtbiträde föreslås är av den arten att något behov av offentligt biträde inteföreligger delas av flertalet remissinstanser. Till de remissinstanser somintagit denna ståndpunkt hör , , psykiatriskanämnden, länsstyrelserna i , , och Värmlandslän samt kommuns rättshjälpsanstalt. Några remissinstanser är dockkritiska mot förslaget och mot utredningens uttalanden om behovet avoffentligt biträde på olika områden. Hit hör JK, JO, kammarrätterna, ,länsstyrelserna i och samt . framhåller attbehovet av biträde endast är påkallat i enstaka undantagsfall och att erforderlighänsyn vid fråga om förordnande bör tas tUl klientens uppfattning om behovetav biträde. kommuns rättshjälpsanstalt framhåller att förvaltnings- ärendenai många faU är sådana, att ett biträde ej skulle kunna uträtta något positivtför parten. Utredningen av vederbörande bamavårdsnämnd etc. kan vara så välmotiverad, att utgången av ärendet framstår som självklar. anför att även om desserfarenhet är, att det endast är i undantagsfall som den muntliga förhandlingeni nämnden tUlhörande ärenden rör frågor där ett biträde kan göra någon insatsav värde och även om nämnderna av psykologiska skäl torde komma att finna detsvårt att med erforderlig restriktivitet pröva framställningar om förordnandeav offentligt biträde nämnden inte vill förorda en särställning i fråga om deadministrativa frihetsberövanden som sker med stöd av PsykL. anför ifråga om utskrivning från vårdhem eller specialsjukhus att möjligheten attförordna om offentUgt biträde bör utnyttjas i större omfattning än utredningenförutsatt. Den omständigheten att den intagne haft offentiigt biträde i inskrivningsärendetbör inte förhindra att han får sådant biträde även i utskrivningsärendet. i anför att enalkoholmissbrukares behov av biträde inför länsrätten ofta torde vara mindre änen åtalads behov av försvarare i en straff process. Enligt ärnämligen en åtalads behov av försvarare betingat av angelägenheten av att geden åtalade en i förhållande till åklagaren jämbördig ställning i fråga om denrättsliga argumenteringen. I tvångsintagningsärendet förekommer inte någotUknande tvåpartsförhåUande. Där är vårdaspekten primär och länsstyrelsenserfarenheter är också sådana, att större delen av intagningsärendena är av denart, att behov av biträde ej torde föreligga. Med det av utredningen föreslagna behovskriterietskulle det enligt i sannolikt ytterst sällankomma att utses något offentiigt biträde i de typer av socialmål som handläggsvid länsrätt. Det material och de påståenden som läggs fram inför länsrättennagelfars noga. Den enskUde parten ges tack vare den informella processenmycket goda möjligheter att själv föra sin talan på ett tillfredsstäUandesätt. A andra sidan är det enligt fullt klart att många, kanskeflertalet, parter i ett socialmål känner sig övergivna och försatta i underlägenär de uppträder i en förvaltningsprocess. Det bästa sättet att ge en enskUdpart en känsla av jämställdhet är kanske att alltid erbjuda honom möjlighetenatt få biträde och föreslår därför att offentligt biträde ocksåskall utses om den enskilde parten så önskar. Även en generös tiUämpning av utredningens förslagmedför enligt , att biträde kommer att förordnas i ett begränsat antal falli utlänningsärenden. Verket måste emellertid få fram alla upplysningar ochklargöra alla relevanta förhållanden. Utredningens bestämmelser i för- enmgmed att det i regel inte finns någon besvärsrätt över verkets beslut isakfrågor och inte heller över beslut att vägra biträdeshjälp skulle med störstasannolikhet enligt verket medföra ett gradvis undergrävande av tiUtron bådetUl utlänningsmyndigheten och dess handläggning. Verket kan om det erfordrasge åtskUliga exempel på mycket omskrivna avlägsnandeärenden där sakfrågan mednuvarande praxis är förhållandevis enkel men där vägrad biträdeshjälp skulleför en slor allmänhet framstå som en bekräftelse på att handläggningen ärensidig. TUl det anförda kommer enligt verket att en allmän klausul som denföreslagna medför betydande tUlämpningsproblem och härigenom ökade krav påpersonalen i ett läge där handläggningstiderna redan nu är aUtför långa. mening bör gälla att biträde skall kunna förordnas om utiänningenönskar det. En sådan regel har fördelen av att vara både enkel att tiUämpa ochge största möjlighet till allmän insyn. En ovUlkorlig rätt att på begäran få offentligtbiträde föreslås även av i för fall enligt NvLoch UtlL där parten är berövad friheten. Partens inställning till frågan om förordnande tasupp även av JO, som påpekar att det inte framgår av förslaget vilken betydelsepartens egen inställning till frågan om offentligt biträde skall ha. Även utansärskilt stadgande bör det dock vara tydligt, att sådant biträde skall förordnasnär parten begär det och särskilda skäl ej talar emot ett förordnande. Denenskildes rättsskyddsintresse på nu förevarande förvaltningsområde är enligtkammarrätten i så starkt, att bestämmelsema bör utformas så attdärav framgår, att sådant biträde skall utgå i de av JO angivna faUen. JK är tveksam tUl om man skall nöja sig med ensådan allmän regel som ulredningen föreslagit. Det synes JK vara möjligt attefter ytterUgare överväganden inom vart och ett av de av reformen berördaområdena ange mer specificerade rekvisit för utseende av biträde. a. tordedef vara av intresse att belysa betydelsen av alt vederbörande part är berövadfriheten vid ärendets handläggning. Här torde åtminstone för några områden, bl.a. nykterhetsvården, kunna ifrågasättas om inte offentiigt biträde skall utsesså snart begäran därom framställts i analogi med vad som gäller i brottmål, därden misstänkte är anhållen eller häktad (jfr 21 kap. 3 § sista stycket RB).Även för part som är underårig torde enligt JK finnas anledning att övervägarätt till offentligt biträde efter begäran därom. En omarbetning av reglerna iden föreslagna riktningen synes JK vara ägnad att ytterligare stärkarättssäkerheten ävensom vara till gagn för de berördaförvaltningsmyndigheternas arbete. En jämförelse med förhållandena ibrottmålsprocessen görs även av kammarrätten i som anför, att behovetav offentligt biträde liksomav offentlig försvarare är särskilt framträdande när det är fråga om enlångtgående frihetsinskränkning eller när risken är stor för att den mot vUkenåtgärd övervägs inte själv kan bevaka sina intressen. I sistnämnda hänseendevill kammarrätten särskilt peka på 11 § lagen med särskUda bestämmelser om ungalagöverträdare, där det föreskrivs, att den som är normalt skall haoffentiig försvarare, om det finns anledning att döma tUl annan påföljd änböter. Mål om omhändertagande enligt BvL berör ofta personer, som kan antassakna förutsättningar att effektivt bevaka sin rätt. En mer frekventanvändning av offentligt biträde i barnavårdsmålen än vad utredningen synes hatänkt sig kan därför vara önskvärd. De nu anförda synpunkterna torde i varierandeutsträckning äga tillämpning även på de andra grupperna av förvaltningsmål,beträffande vilka utredningen har föreslagit att offentiigt biträde skall kunnaförordnas. Kammarrätten vill dessutom framhålla att de administrativafrihetsberövandena i många fall innebär mer djupgående ingrepp i den enskildesliv än frihetsstraff som utdöms av allmän domstol. F. n. gäller beträffanderätten att erhålla offentiig försvarare att sådan skall utses, om denmisstänktes rätt inte kan tas till vara ulan biträde. Är den misstänkteanhållen eUer häktad, har han ovillkorlig rätt att få offentlig försvarare.Även eljest när han är berövad friheten på grund av dom har den misstänktesådan rätt (19 § RP). Enligt kammarrättens mening är det svårt att finna skälför restriktivare regler för utseende av offentligt biträde iförvaltningsärenden än för offentlig försvarare i brottmålsprocessen. Denomständigheten att förvaltningsprocessen inte i lika slor utsträckningutspelar sig i muntliga former som brottmålsprocessen är enligt kammarrättensmening inte något skäl för att institutet offentligt biträde skall komma tillanvändning i mindre utsträckning än institutet offentlig försvarare. Tvärtomtorde i många fall behovet av offentligt biträde vara större i en skriftligprocess än i en muntlig. i anser att reglernaom förutsättningarna för förordnande bör vara klara och lätta att tUlämpa. Detkan därför enligt ifrågasättas om den föreslagna texten inte börkompletteras med tilläggsbestämmelser som något mera ingående anger när bUrädeskall utses. Utredningen föreslår att fråga om förordnande avoffentiigt biträde bör prövas av den i det bakomliggande ärendet beslutandemyndigheten eUer domstolen inte bara om framställning rörande sådant bUrädegjorts hos myndigheten respektive domstolen utan också om det eljest finnsanlednmg överväga frågan. Vid avslag på begäran om offentiigt biträde. får enligt utredningens förslag talan mot beslutet iprincip föras i samma ordning som gäller för talan mot beslut varigenommyndigheten avgör det ärende vari biträde begärs. Såsom tidigare utvecklats innebär utredningens förslag attoffentiigt biträde inte skall kunna förordnas för ärendes prövning i bl. I detta sammanhang anför utredningen att det skulle föreliggastor risk för att praxis beträffande förordnande av offentligt biträde skullebli mycket skiftande, om beslutanderätten i detta ämne lades i händerna påbarnavårdsnämnderna. Av praktiska skäl torde det vara olämpligt att överlämnaåt högre myndighet, exempelvis länsrätten, att avgöra huruvida under pågåendehandläggning hos offentligt bilräde skall förordnas. När detgäller ärenden rörande omhändertagande för samhällsvård tUlkommer denytterligare omständigheten, att det ofta inte förrän på ett sent stadium blirklart att nämnden inte kan begränsa sig till förebyggande åtgärder. Remissinstanserna har allmänttillstyrkt eller lämnat utan erinran förslaget att offentligt biträde skallutses av den myndighet som handlägger och beslutar i ärendet om ingripande motden enskUde. TUl dessa remissinstanser hör ,, länsstyrelserna i , , ochVärmlands län samt kommuns rättshjälpsanstalt. Ett par remissinstanser förordar dock en annan ordning.Kammar rätten i förordar sålunda att de offentiiga biträdena skallförordnas av rättshjälpsnämnd. Kammarrätten, som fmner mycket tala för en sådanlösning, pekar på att rättshjälpsnämnden förordnar biträde enligträttshjälpslagen inom förvaltningsområdet och att det därför ur såväl praktisksom principiell synpunkt samt i likformighetens intresse är önskvärt att ävenoffentligt biträde förordnas av samma nämnd. Liknande synpunkter framförs avlänsstyrelsen i . finner dock att frågan omsjälva behovet av offentligt biträde alltid bör prövas av vederbörande förvaltningsmyndigheteller förvaltningsdomstol. Ett par remissinstanser tar upp frågan vilken myndighetsom bör förordna offentligt biträde i . iMalmöhus län anser att förordnande i sådant fall bör meddelas av länsrätten medanGöteborgs kommuns rättshjälpsanstalt anser att rättshjälpsnämnden bör ligganärmast tUl hands. 2.3.17Ersättning tiU offentligt biträde 2.3.17.1 Utredningen Offentiigt bhräde bör ha rätt tUl skälig ersättningav allmänna medel för arbete, tidsspillan och utiägg som uppdraget krävt. I anslutning till bestämmelserna i det förslag tUlrättshjälpslag som upptagits i promemoria angående reform av samhälletsrättshjälp (Ju 1970; 14) finner utredningen att ersättningen till offentiigtbiträde bör bestämmas av rättshjälpsmyndigheten och att till ledning för bestämmandeav ersättningen skall finnas taxa, som fastställs av Kungl. Maj:t eller efterKungl. Maj;ts bemyndigande centralmyndigheten för rättshjälpen. Den sålundaföreslagna ordningen finner utredningen motiveras av det allmännas intresse aven effektiv kostnadskontroll och angelägenheten av att uppnå största möjligaenhetiighet vid bedömningen av hithörande ersättningsfrågor. Övervägande skältalar enligt utredningen för att uppställa huvudregeln att beslutanderättenskall tillkomma den rälts-hjälpsmyndighet inom vars område den myndighet ärbelägen som utsett det offentliga biträdet. En viss möjlighet att överflyttabeslutanderätten till annan rättshjälpsmyndighet torde dock böra finnas.Därför föreslår utredningen att vid sidan av nyssnämnda huvudregel uppställsregeln att, om särskilda skäl föreligger, beslut får fattas av annan rättshjälpsmyndighet.En tUlämpning av sistnämnda regel torde enligt utredningen bl. a. bli aktuelli fall då myndighet utsett offentligt biträde först efter det att myndighetenskilt saken från sig och biträdets verksamhet således helt varit föriagd tillhögre instans. Ersättningen till offentiigt biträde bör utgå avstatsmedel. Vad angår frågan om ersättningen tUl offentligt biträde skallstanna på statsverket eller den enskUde skall kunna förpliktas att tillstatsverket återbetala kostnaden torde tUl en början kunna konstateras attmålets utgång inte bör tillmätas någon betydelse. Det kan däremot ifrågasättasom inie den enskUde partens ekonomiska situation bör inverka så, att enligtvissa regler återbetalningsskyldighet skall kunna åläggas den enskilde, om vidärendets avgörande hans ekonomi anses tåla en sådan påfrestning. Mot en återbetalningsskyldighet i ärenden enligt desociala vårdlagarna kan dock anföras att i flera andra vårdsammanhang denenskildes ekonomi inte tilläggs någon betydelse.