prop · FV0367 · 1972-12-31 00:00:00 — För del finner jagen fortsättning av pågående studium av icke-medicinskt bruk av narkotika inomMalmöhus län särskilt angelägen. Dessutom bör styrelsen göra närmareundersökningar i anslutning till den uppsökande verksamheten i enstorstadsregion. Vidare anser jag det betydelsefullt att skolöverstyrelsenföretar frekvensstudier av missbruket bland skolungdom och att universitetskanslersämbetet görmotsvarande undersökningar beträffande studerande vid högskolor ochuniversitet. Ifrågavarandeundersökningar bör genomföras i samarbete mellan de berörda myndigheterna ochmed som samordnande myndighet. ,och universitetskanslersämbetet kan börja sina undersökningarredan under våren 1972. Jag beräknar medelsbehovet för dessa undersökningar tUl300 . t. o, m, och har vid samråd med chefen försocialdepartementet inhämtat att detta belopp kan ställas till myndigheternasförfogande frän femte huvudtitelns reservationsanslag Försöksverksamhet m. m. 1 det handlingsprogram mot narkotikamissbruket somregeringen antog utgör samhällets information till rtiedborgarnaen viktig del. Personalen i de statliga och kommunala myndigheter som istigande omfattning varit verksamma i kampen mot narkotikamissbruket har ettbehov av ständigt vidgade kunskaper om missbruksproblemens karaktär, orsakeroch utbredning. Det är en viktig förebyggande åtgärd mot missbruk av detta slagatt allmänheten i synnerhet ungdomen - får upplysning om de faror för individoch samhälle som är förknippade med missbruk av narkotika. Dennaupplysningsverksamhet har ocksä inriktats pä att sätta in missbruksproblemen ideras sociala sammanhang, och vidga medvetenheten om att människors socialasvårigheter måste mötas med öppenhet och vilja till solidaritet. Narkotikainformationenhar bedrivits dels av statliga och kommunala organ, dels i samverkan mellansamhället och folkrörelser och ungdomsorganisationer. Den nödvändigasamordningen mellan ohka informationsinsatser har ombesörjts av SBN i samrådmed företrädare för berörda statliga organ, ochSvenska kommunförbundet. Genomsamarbetet med folkrörelser och ungdomsorganisationer har informationen fått ennära anknytning till det mångåriga upplysningsarbetet inom folkrörelsernarörande nykterhetsfrågor och andra samhällsfrågor. Under år1969 ställde Kungl. Maj:t , ur allmänna arvsfonden till förfogandeför 34 ungdomsorganisationer för upplysningsverksamhet bland ungdom omnarkotika. beviljades (prop, 1969:105, SU 1969:75, rskr 1969:173) 1 mUj,kr, till upplysningsverksamhet. Av detta belopp ställde , sammanlagt595 , till förfogande för 15 bildningsförbund ochnykterhetsorganisationerna för motsvarande verksamhet. Erfarenheterna av denna informationsverksamhet är goda.Allmänhetens kännedom om narkotikaproblemens karaktär, orsaker och omfattninghar pä senare är ökat väsentligt. dessa frågor och deras samverkan med samhället tordehärvid ha varit av utomordentlig betydelse. Vid en aUmän förstärkning av samhällets åtgärder motmissbruk av narkotika är det därför enUgt min mening av stor betydelse attfolkrörelser och ungdomsorganisationer ges resurser att även i fortsättningengöra insatser på detta viktiga område. Härigenom kan även informationenpä detta område anknytas tUl föreningsHvets verksamhet inom andra områden, t.ex. nykterhetsfrägor, social information m. m. Narkotikamissbruketär ett bland flera problem med social bakgrand. Motsvarande problem erbjudersålunda missbruket av mellanöl och rusdrycker samt sniffandet av thinner ochliknande preparat. Den kommande informationen bör anpassas med hänsyn härtill.Den bör särskilt inriktas på ungdomen. Riktlinjerna för stödet till organisationemasupplysningsverksamhet har dragits upp av chefen för i prop. (1972:61) med förslag till lag om ändring i ölförsäljningsförordningen (1961:159)m, m. Vid bifall till de förslag som läggs fram i nämnda propositionställs 5 milj, kr, tUI förfogande för ettupplysningsarbete rörande alkohol- och narkotikaproblemen förankrat i denverksamhet som bedrivs av folkrörelser och ungdomsorganisationer. Ansvaret fördenna verksamhet anförtros och verksamheten skaU liksomhittills bedrivas i nära samverkan mellan statliga och kommunala organ och detfria föreningsHvet. De av antagna riktlinjerna förbekämpande av narkotikamissbruket innebär att värden av narkotikamissbrukareskall ordnas inom ramen för befinthg socialvård och sjukvård. 1 vårdorganisationenskall ingå uppsökande verksamhet, öppen och sluten värd samt fortsattbehandling och eftervård. slog ocksä fast att vården av narkotikamissbrukareär en uppgift för landstingen och de landstingsfria kommunerna och att dennauppgift måste lösas i intim samverkan med kommunemas uppsökande socialvård. Föratt underlätta utbyggnaden av vårdinsatserna har särskilda statsbidrag införts.Sålunda utgår anordningsbidrag och driftbidrag tUl behandlingshem ochinackorderingshem för narkotikamissbrukare. Bidrag ges ocksä till driften avvärdcentraler för unga narkotikamissbrukare. När narkotikamissbrukare får vårdvid alkoholpolikhniker och inackorderingshem, utgår statsbidrag enligt sammaregler som gäller vid vård av alkoholmissbrukare. TUl organisationer för stödoch hjälp ät läkemedelsmissbrukare samt för viss konvalescentvärd förnarkotikamissbrukare utgår bidrag frän bl. a. anslaget Bidrag tUl Länkrörelsen m.m., med för innevarande budgetär . Uppsökande verksamhet med särskild inriktning pånarkotikamissbrukare finns nu eller planeras i ett antal kommuner ochlandsting, I de större städema finns bl. a. en verksamhet som är helt inriktadpä och uppbyggd för kontakt med narkotikamissbrukare. Enväsentlig del av den öppna vården ges vid de omkring 200 psykiatriskamottagningar som finns i hela landet. Dessutom finns omkring 15 öppnamottagningar som är speciellt avsedda för narkotikamissbrukare. Några av dessahar jour-verksamhet och korttidsplatser. Vård av halvöppen karaktär bedrivs vidinackorderingshem. Dessa hem utgör en skyddad bostads- och fritidsmiljö förbåde yngre och äldre narkotikamissbrukare. En föratsättning för att dessa hemskall fungera är att de som bor där har arbete eller studier utanför hemmet.Behandlingshem är en vårdform av mer sluten karaktär. Sädana hem används ävenför eftervård, F. n, finns det sammanlagt ett hundratal platser på behandlings-och inackorderingshem. Statsbidrag har emellertid funnits tillgängliga föranordnande av ett väsentligt större antal platser. Dessa hem är dock inteavsedda för missbrukare som befinner sig i ett akut missbruksskede. Sluten vård av narkotikamissbrukare som alltså kan föregåvård på behandlingshem ges i allmänhet på psykiatriska kliniker, 1 viss utsträckningsker sluten vård ocksä på specialavdelningar vid psykiatriska sjukhus och på toxikomanavdelningar.Platsantalet på sådana avdelningar är omkring 470 i hela landet. Unga narkotikamissbrakarevårdas också vid ungdomsvårdsskolor, barn- och ungdomshem samt bam- och ungdomspsykiatriskakliniker. Vårdmöjligheterna för narkotikamissbrukare har byggts utunder . Antalet värdenheter är dock tämligen begränsat och dettorde också finnas ett behov av nya värdformer som kan vara alternativ till demsom nu bjuds. Värden av narkotikamissbrukare erbjuder flera svåraproblem. Missbruk av narkotika och andra beroendeframkaUande medel kanbetraktas som i första hand ett socialt och socialpsykologiskt problem utlöstav att individens samspel med övriga människor och företeelser i vederbörandesvanliga miljö inte längre fungerar tillfredsställande. De som är missbrukarekan sägas ha detta bristande samspel gemensamt men gruppen ä i övrigtinte enhetlig. Behov, intresseinriktning och personHghetsdrag varierar. Medhänsyn till detta är det angeläget att behandHngsmöjlighetema är mångsidiga. De behandlingsformer som efterfrågas och som kan erbjudasnarkotikamissbrukare spänner över ett brett register. Det kan vara fråga om rådgivning,poliklinisk och klinisk vård, sociala hjälp- och stödåtgärder avseende t. ex.personligt stöd i krissituationer, hjälp till bostad, utbildning, arbete ellerfritidsaktiviteter. Behandlingsarbetet får inte enbart gälla åtgärder somavser att avhjälpa symptomet och att temporärt förändra klientens materiellaförhållanden. Den vårdbehövande måste också få delta i vårdens planering, prövaegna resurser, träna förmåga att ta ansvar och fungera i ett socialt sammanhangdär kraven är någorlunda i paritet med hans förutsättningar. Värden bör i första hand bygga pä frivillighet. Ätskilliganarkotikamissbrukare efterfrågar eller tar emellertid inte frivilligt emotbehandling. Det måste finnas vissa legala möjHgheter att få sädana missbrukare under värd även mot deras vilja. När detgäller personer, som inte fyllt , kan barnavårdslagen tillämpas och deunga beredas vård vid bl. a. ungdomsvårdsskolor. Missbrukare kan under vissaförutsättningar tas om hand på sjukhus med stöd av lagen (1966:293) omberedande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Lagen ändrades ( prop.1969:111, 2LU 1969:59, rskr 1969:274) i syfte att klargöra att den skall kunnautnyttjas för vård även av narkotikamissbrukare bäde i ett akutbehandlingsskede och för att bereda vederbörande eftervård. I samband medlagändringen uttalades bl. a. att utskrivning pä försök bör kunna användas somett led i rehabiliteringen av narkotikamissbrukare. De möjligheter tilltvångsåtgärder som lagen öppnar torde emellertid användas mycket sparsamt. Enbidragande orsak torde bl. a. vara att många läkare är tveksamma till värdet avvård som anordnas mot patientens vilja. Frågan om utvidgning av möjligheterna att beredanarkotikamissbrukare vård mot deras vilja har allt oftare tagits upp idebatten . Kravet på ökat inslag av tvångsåtgärder har kommitbl. a. från anhöriga till narkotikamissbrukare. Det är lätt att förstå attdessa i sin känsla av förtvivlan och vanmakt ibland kräver åtgärder somåtminstone tUlfälligt kan ge både missbrukarna och dem själva ett andrum. Jag tror för min del inte att man kan lösamissbruksproblemen i samhället genom en radikal omläggning av principerna förvården. Användningen av tvång i stor skala är knappast någon effektiv metod attlösa vårdproblem med psyko-social bakgrund. Grundlinjen i vården måste varafrivillighet. Tillgängliga erfarenheter framför allt frän tillämpningen av barnavärd.slagen,synes emellertid visa att det kan finnas skäl att i ökad utsträckning användade möjligheter att ingripa med tvång mot narkotikamissbrukare som den nuvarandelagstiftningen ger. Det kan föreligga situationer där ingripande på ettrelativt tidigt stadium med stöd av barnavårdslagen är det enda alternativettill ett fortsatt missbruk och kriminalitet som förr eller senare måste ledatill ingripande av polis och åklagare och sluta med långvarigt frihetsberövandeinom kriminalvården. Narkotikamissbruket uppvisar både som socialt problem ochsom individuellt behandlingsproblem betydande likheter och samband med andraproblem såsom alkoholmissbruk, kriminalitet och psykosociala störningar.Bakgrund och brister i den sociala miljön är mestadels desamma för grapper somuppvisar olika symptom på sociala störningar. Vid en analys av problemensorsaker, föriopp och yttringar synes det därför vara föga meningsfullt attsärbehandla olika symptom. Motsvarande gäller också beträffande delfrågan omavvägningen mellan frivillighet och tvång i behandlingsarbetet. (S 1969:29) pägär f, n, ett brett upplagt utredningsarbete idessa frågor. Utredningen kommer under innevarande är att i ettprincipbetänkande redovisa sin syn på mål och medel i socialvärden samt angeprinciperna för de organisatoriska frågornas lösning. I principbetänkandetkommer en rad komplicerade frågor som även rör behandlingen avnarkotikamissbruket att övervägas. "Kriminalvärdsberedningen (Ju 1972:57) hartillkallats i syfte att skapa möjligheter till ett samlat grepp om de aktueUa kriminalvärdsfrågorna.Beredningen skall bl. a, pröva nya vägar när det gäller att ge lagöverträdarebättre möjUgheter att anpassa sig till samhällsHvet. 1 beredningens direktivhänvisas tUl bl. a. att narkomanvårdskommittén i sitt slutbetänkande (SOU1969:52) föreslagit bl. a. inrättande av särskUda värdenheter inomkriminalvärden för omhändertagande av drogmissbrukare som har begått brott.Beredningen bör enligt direktiven redovisa resultatet av sitt arbete underförsta . Utredningsförslagen bör kunna ge ett vidare underlag föratt bedöma förutsättningarna för förbättrad värd av narkotikamissbrukare. 1 avvaktan härpå finner jag det angeläget att vidgamöjligheterna tiU försöksverksamhet med olika former av vård förnarkotikamissbrukare. Bäde bland kommuner och inom olika ideella organisationerhar tagits en rad initiativ för att bereda bl. a. narkotikamissbrukare vård underformer som delvis skiljer sig från den traditionella institutionsvården. 1971års riksdag (SoU 1971:5, rskr 1971:83) har ocksä uttalat sig för att ohkafrivilliga insatser på bl. a. narkotikaomrädet bör kunna komma i fråga församhällets stöd inte minst dä de tar sig uttryck i experiment med nyabehandlingsformer. Mot bakgrund härav förordar jag efter samråd med chefenför att ett belopp av högst . från femtehuvudtitelns reservationsanslag Försöksverksamhet ställs till socialstyrelsensförfogande för stöd av olika försök med nya vård- och behandHngsformer förnarkotikamissbrukare. Frågan om denna medelsanvisning torde få anmälas för Kungl.Maj:t i ett senare sammanhang. Som ett inslag i försöksverksamheten bör socialstyrelsenges tillfäUe att efter samråd med socialutredningen pä försök användatillgängliga utrymmen på ungdomsvårdsskolorna för frivillig vård av i förstahand narkotikamissbrukande ungdomar. Den nuvarande organisationen torde geutrymme för att ett begränsat antal elever kan tas emot för sådan vård pä någraungdomsvårdsskolor. Kostnaderna för sådan frivillig värd bör bestridas medmedel som finns anvisade för driften av ungdomsvårdsskolorna, I detta sammanhang bör ocksä anmälas att kommunuttryckt intresse att för värden av narkotikamissbrukare få disponera vissaanläggningar inom nykterhetsvärds- och ungdomsvärdsskolesektom, bl, a.Morängens yrkesskola. 4.6.1 Narkotikastrafflagen och varusmugglingslagen Narkotikastrafflagen ändrades så sent som är 1969. Dähöjdes straffen avsevärt. Det högsta straffet för grovt narkotikabrottbestämdes till fängelse . Det finns knappast något behov av att , endast tre ärsenare, överväga en allmän skärpning av straffen. Av skäl, som jag strax skall redovisa, vill jag emellertid ta upp frågan om enlagändring av begränsad räckvidd. Jag har i denna del samrätt med cheferna för justitie-,social-och finansdepartementen. Narkotikahanteringen är i hög grad internationaHserad. Denorganiserade handeln med narkotika inriktas systematiskt pä länder där enmarknad finns eller lätt kan arbetas upp, där vinstutsikterna är stora och därriskerna med verksamheten bedöms som förhållandevis mättliga. Mot denbakgrunden har genomförts eller planeras i flera länder i och iVästeuropa höjningar av straffen för grova narkotikabrott. 1 har maximistraffetför sädana brott med verkan fr. o. m. höjts till tukthus itio är. 1 har lagts fram en proposition med förslag om höjning avmaximistraffet till fängelse i tio är. Fr. o. m. den 10 aprU 1972 bhr i FörbundsrepubhkenTyskland straffmaximum frihetsstraff i tio är. 1 är maximistraffet f. n.fängelse i tio är. Enligt en lag, som träder i kraft , höjsmaximistraffet till fängelse . Straffmaximum i har nyUgenhöjts till fängelse i tjugo är. I , där det högsta straffet nu ärfängelse i fem är, finns ett förslag att höja straffmaximum till fängelse . Straffhotet och den kriminalpolitiska behandlingen iövrigt av personer som gjort sig skyldiga till grova narkotikabrott är enfaktor bland flera av betydelse i kampen mot den intemationeUa narkotikatrafiksom är inriktad på vårt land. Då vi senast ändrade vår narkotikalagstiftningskedde det efter kontakter med de övriga nordiska länderna, och hänsyn togs tUlförhållandena bäde i grannländerna och på andra håll. Skälen för att undvikastora skillnader i fråga om den straffrättsliga värderingen av narkotikabrottmellan och andra länder i vär närhet, gentemot vilka vi har öppnagränser, är inte mindre starka nu än de var är 1969. Enligt min mening bör detmed hänsyn till den utveckling som ägt rum utanför våra gränser övervägas atthöja maximistraffet för grova narkotikabrott sä att svensk lagstiftning kommeri paritet med finsk, norsk och västtysk lagstiftning. Enligt vad jag harinhämtat är det inte uteslutet att även den danska lagstiftningen kommer attändras i samma riktning. 1 är straffmaximum liksom hos oss f. n.fängelse i sex är. Man får naturligtvis se till att straffskalanför grovt narkotikabrott inte blir så vid att maximistraffet ter sig orimligthögt i jämförelse med straffen för andra frän kriminalpoHtisk synpunktlikvärdiga brott i värt rättssystem. Enligt min uppfattning bUr dettaemellertid inte fallet om man bestämmer sig för en höjning av maximistraffettill fängelse i tio är. Lika stränga eller strängare straff förekommer förflera brott, som är jämförbara med grova narkotikabrott, t, ex, spridande av gjfteller smitta, mordbrand och allmänfarUg ödeläggelse. För samtliga dessagärningar är det högsta straffet fängelse i tio är eller på livstid, närbrottet är grovt. RÅ, rikspolischefen och chefen för kriminalvårdsstyrelsenhar samtliga vid överläggningar med företrädare för justitie- ochsocialdepartementen tillstyrkt den av mig här diskuterade höjningen avmaximistraffet för grovt narkotikabrott till fängelse . Jag föreslåratt narkotikastrafflagen ändras i överensstämmelse härmed. Jag har redan sagt att jag inte ser något behov av enallmän höjning av straffsatserna för narkotikabrott av olika grader. Inteheller finner jag det önskvärt med en generell skärpning av domstolarnaspraxis. Den lagändring som jag nu har föreslagit är avsedd att få effekt endastbeträffande den farligaste brottsligheten inom den kategori av förbrytelser somlagtekniskt hör hemma under rubriken grovt narkotikabrott. Av detta följer också att jag inte heller vill kombineraen höjning av maximistraffet för grovt narkotikabrott med en höjning också avdet lägsta straffet för sådant brott. Minimistraffet bör även i fortsättningenvara fängelse . Varusmugglingslagen bör ändras på motsvarande sätt somnarkotikastrafflagen. Minimistraffet för grov varusmuggling, som avsernarkotika, bör alltså oförändrat vara fängelse i ett är och maximistraffet börbestämmas till fängelse i tio är, 4.6.2 Verkställighet av ådömd påföljd Pä senare tid har uppmärksammats vissa fall då personersom dömts till långvariga frihetsstraff under pågående verkställighet avpåföljden avvikit i samband med permission från anstalt där de varit intagnaeller också rymt frän anstalten. Det har därvid inte sällan varit fråga ompersoner som saknat anknytning till . Många av dem har gjort sigskyldiga till grova narkotikabrott av yrkesmässig karaktär eller annanorganiserad brottslighet och det finns anledning anta att de genast begagnarsin frihet till fortsatt brottsUghet av samma slag som . har ocksäförekommit att personer som dömts för grova narkotikabrott och som saknarhemvist i landet frigetts villkorligt redan efter det att halva strafftidenavtjänats. Dessa förhållanden aktualiserar frågan om en merrestriktiv tillämpning av bl. a, reglerna om permissioner och placering i öppenanstalt i sädana fall då det är fråga om brottslighet av särskilt allvarlig ochsamhällsfariig karaktär. Eftersom frågan har särskild betydelse för bekämpandetav den grova narkotikabrottsligheten här i landet, anser jag det lämpligt attden tas upp i nu förevarande sammanhang. Vid frågans beredning har överläggningar hållits medriksåklagaren, och . För attbelysa tillämpningen av gällande regler om placering på öppen anstalt,permission och villkorlig frigivning såvitt avser dem som dömts för grövrebrott har en arbetsgrupp bestående av representanter för ,riksåklagaren, och gjort vissastatistiska undersökningar. Undersökningarna har omfattat det klientel somunder tiden - 1 dömts till fängelse i minsttvä är eller till internering med en minsta tid av tvä är eller mera. De personer som dömts för grovtnarkotikabrott eller grov narkotikasmuggling, enbart eller i förening med andrabrott, har därvid redovisats i en särskUd grupp. Eftersom undersökningarna omfattatendast påföljdstider frän och uppåt samt straffminimum vid de angivnatyperna av narkotikabrott är fängelse i ett är, har utanför undersökningarnafallit de personer som dömts för grovt narkotikabrott till mindre än tvä årsfängelse eller till internering med en minsta tid av mindre än tvä är. Denundersökta gruppen utgör en klart mindre del av det totala antalet personer somunder den aktueUa tiden dömts för grova narkotikabrott. I fråga om undersökningsresultatet hänvisas i första handtill bilaga 1. Här skall endast framhållas några väsentliga förhållanden. Drygt en tredjedel av det undersökta klientelet har dömtsför grovt narkotikabrott eller grov narkotikasmuggling, enbart eller i föreningmed andra brott. Av dessa narkotikabrottslingar saknade nästan en tredjedelhemvist i . Endast undantagsvis var i de sistnämnda fallen de grovanarkotikabrotten kombinerade med andra slag av brott. Bland de personer somdömts för enbart andra brott var inslaget av personer utan hemvist i Sverigemindre än en tiondel. Det stora flertalet av de personer som ingått iundersökningarna har fått permissioner enligt gängse praxis. Även det kUentelsom dömts för grova narkotikabrott och som saknade hemvist i har ibetydande utsträckning beviljats permissioner. I regel har dock permissionernai dessa fall medgetts i ett något senare skede av verkställigheten än för andraintagna. Av de grova narkotikabrottslingar som beviljats permissionhar inte mindre än en tredjedel avvikit i samband med permission. Motsvarandeandel bland dem som dömts för enbart andra brott var en femtedel. Överflyttning från sluten till öppen anstalt harförekommit i ganska stor omfattning bland det undersökta klientelet. Dettagäller även dem som dömts för grova narkotikabrott och som saknade hemvist iSverige. 1 dessa fall har dock tillämpningen varit nägot mer restriktiv än förövriga. Ett jämförelsevis stort antal har beviljats villkorlig frigivningredan efter halva strafftiden. Detta gäller i viss omfattning även dem somdömts för grova narkotikabrott. En viss restriktivitet har iakttagits i frågaom de narkotikabrottslingar som saknade hemvist i , men även bland dessahar s. k. hälftenfrigivning förekommit i några fall. Sammanfattningsvis kan konstateras att personer som dömtstill långvariga frihetsberövanden inte sällan missbrukat förmånen avpermissioner eller placering i öppen anstalt genom att avvika och på så sättundandra sig fortsatt verkställighet av påföljden. Det rör sig här ofta ompersoner som i vinningssyfte gjort sig skyldiga till omfattande, grova narkotikabrott.En del av dessa brottslingar saknar hemvist i . De senare har såsmåningom gripits i utlandet i samband med fortsatt brottslighet, eller ocksäinte alls anträffats trots efterlysning. De relativt införda reglernaom villkorlig frigivning redan efter halva strafftiden har i icke ringa omfattning tillämpats även beträffande personer inom nu ifrågavarande kategori. Undersökningsresultatenger, sedda i ett vidare kriminalpoUtiskt sammanhang, anledning till följandeöverväganden. Gällanderegler erbjuder förhållandevis vida möjligheter till vård i öppen anstalt,permissioner och villkoriig frigivning även för personer som undergår längretids fängelsestraff. Sålunda kan allt efter omständigheterna en stor del avpåföljden komma att avtjänas i öppen anstalt. harutvecklats till ett tämligen normalt inslag i anstaltsvården. Detsamma gällervillkorlig frigivning efter halva eller högst tvä tredjedelar av strafftiden.Att en intagen behöver avtjäna hela eller så gott som hela straffet ärundantag. Det är avstor betydelse för de intagnas anpassning till normalt samhällsHv efter frigivningenatt möjligheterna tUl differentiering och uppmjukning av verkställigheten finnsoch tillvaratas.