prop · FV03111 · 1972-12-31 00:00:00 — Vidare föreslår kommittén att nuvarandepraxis att inte bidrag utan endast lån beviljas för investeringar ituristanläggningar skaU ändras. Bidrag bör därvid - i särskilda fall kunnalämnas också för investeringar i kommersiella boendeanläggningar. Kommuner börkunna erhålla lokaliseringsstöd. Statlig lånegaranti för anskaffning avrörelsekapital bör vidare införas. Utbildningsstöd till särskiltorganiserad utbildning föreslås kunna lämnas rekreationsföretag. k. schablonstöd och sysselsättningsstöd tihs vidare inte utgå till sådanaföretag. En ledamot av kommittén ()har anmält skiljaktig mening beträffande lokaliseringsstödets användningsområdeoch anför att, enligt den uppfattning som kommitténs majoritet företräder,diskussionen om det statliga lokaliseringsstödet till turistnäringen lika gärnakan föras med utgångspunkt i turismen som social faktor som med utgångspunkt idess näringspolitiska och regionalekonomiska roll. Detta kan enligt reservantensmening hävdas såsom en allmän utgångspunkt för samhällets stödinsatser förrekreationslivet men inte i fråga om det statliga lokaliserings- 1 ingår både och i stödområdet. Prop.1972:111 Bilaga 1 InrUcesdepartementet 412 Detta måste även fortsättningsvis behålla sinprimära karaktär av regionalpolitiskt stöd för att förbättrasysselsättningsmöjligheterna och förstärka serviceunderlaget i vissa delar avlandet där behovet av sådana insatser är särskUt stort. Reservanten har samma uppfattningsom kommittén i övrigt om behovet av ökade samhällehga insatser förrekreationslivets utveckling i landet. Det statliga stöd som erfordras för enönskvärd utveckling av turism i vissa för turismen mycket betydelsefuha områdeni landets sydligare delar, där det av regionalpolitiska skäl inte är motiveratatt göra insatser med lokaliseringsstöd, bör emellertid i huvudsak lämnas påannat sätt, exempelvis med hjälp av anläggningsstöd till idrotten. Reservanten förordar stödinsatserför att bygga upp infrastrukturen i de primära rekreationsområdena framför attge bidrag till kommersiellt drivna företag. Endast i undantagsfall bör bidraglämnas sådana företag. De av kommittén anförda sociala ochrekreationspolitiska motiven för fortsatta och ökade samhäheliga stödinsatserför en utbyggnad av rekreationsanläggningar lämnas nästan undantagslöst utanerinran bland remissinstanserna. Kommitténs uttalanden om turistnäringensallmänna ekonomiska och regionalpolitiska betydelse har däremot fått ettblandat mottagande. LO konstaterar att meningarna ärdelade rörande turistnäringens betydelse. LO finner det inte uteslutet attturistnäringen på lång sikt bhr ett betydelsefullt inslag i näringspolitiken iallmänhet och regionalpolitiken i synnerhet. Även ur social synpunkt kan detvisa sig nödvändigt att förekomma en privat exploatering på det sätt som harägt rum vid de svenska kuststräckorna. I påpekaratt den betydelse turismen har för sysselsättningen i särskilt fjällkommunernahar betonats i länsprogram 1970. i förordar attturismen betraktas som en med övriga näringsgrenar likvärdig verksamhet ochägnas ökat beaktande i den regionalpolitiska utvecklingsplaneringen. Kommittén borde i högre grad habeaktat betydelsen av den utländska turismen i , anser länsstyrelserna iKronobergs, , och samt flera landsting ochturist trafik förbunden i flera län. anser, att ingaövertygande skäl för en omvärdering av turismens roll har lagts fram.Föreningen är helt främmande för att betrakta turismen ensidigt som ensocialpohtisk Många remissinstanser ifrågasätterom vidgat lokaliseringsstöd tih turistnäringen skall diskuteras utifrån andraaspekter än närings- och regionalpolitiska och invänder mot attrekreationspolitiska motiv anläggs. Bland dessa märks statskontoret,, , länsstyrelserna i , och Jämtlandslän samt LO. Åtskilliga remissinstanser, bl. a. LO, anser att regionalpolitiskaoch turistpolitiska motiv mte bör blandas samman, utan det stöd som motiverasutifrån turistpolitiska målsättningar bör lämnas med de stödformer som har Prop.1972:111 BUaga 1 InrUcesdepartementet 413 inrättats för detta ändamål, exempelvis i fråga omanläggningar i landets sydligare delar. Ett anläggnhigsstöd med förmånligavillkor som gäller hela landet blir enligt i lännödvändigt om samhället skall kunna bedriva en verksam"rekreationspolitik". Ett sådant stöd kan göras likvärdigt medlokaliseringsstödet men bör betecknas som ett "rekrea-tionspolitiskt"medel. i länframhåller att det vore olyckligt om sammankopplingen av rekreationspolitiskaoch sysselsättningspolitiska motiv skulle påverka kommitténs arbete så att denutarbetade en plan för turistanläggningar och friluftsområden enbart för desysselsättningssvaga delarna av landet eller så att man, innan man har setttill behoven och fömtsättningarna i landets olika delar, binder sig för en radkonkreta utbyggnadsprojekt i de lokaliseringspolitiskt sett mest aktuellaområdena. anser att det inte finns några principiella motiv föratt knyta friluftslivs- och turistsektorn som näring betraktad hårdare tilllokaliseringspolitiken än andra näringar. Detta kan ge negativa konsekvensersett såväl från rekreationspolitisk som lokaliseringspolitisk synpunkt. Kommitténs förslag att nuvarandebidragsformer bibehålls men att fortsatt samordning mellan dessa eftersträvasfår instämmande av flertalet remissinstanser. Den nuvarande stödstrukturen ärdock komplex och svår att överblicka, anser statskontoret. Fortsattrationalisering och förenkling av bidragsstrukturen är nödvändig enligt vad bl.a. och i anför. Det övervägande antaletremissinstanser menar att ytterligare stödformer inte bör tUlskapas. Samtidigtunderstryks från flera håll nödvändigheten av samhällehga insatser medavseende på infrastrukturen, åtgärder för att sänka persontransportkostnadernaför att vidga möjligheterna till fjärrekreation etc. Flertalet remissinstanser är positivatill förslaget att lokaliseringsstöd till turistnäringen bibehålls ochutvidgas. AMS -dnser att lokaliseringsstöd i form av bidrag bör kunna lämnas iflera situationer än utredningen har tänkt sig. LO, TCO, SAF,och hyser uppfattningenatt den vidgade användningen av lokaliseringsstödet är ett steg i rättriktning. SAF betonar dock att sysselsättningseffekten inte bör överskattas. Enligt kommerskollegietsuppfattning ligger inte möjligheterna att nå de mål, dit utredningens förslagsyftar, i att vidga användningen av lokaliseringsstödet utan snarare i attförbättra de företagsekonomiska betingelserna för befintligaturistanläggningar. Detta skulle kunna ske genom exempelvis generella räntesubventioner,stöd för uppbyggnad av den s. k. infrastrukturen, bidrag till intensifieradmarknadsföring utomlands, bidrag till förbättrad utbildning samt koncentrationoch samordning av de statliga resurserna. Kommitténs uppfattning att detkrävs en koncentrerad uppbyggnad av turistanläggningar delas av flertalet remissinstanser. Prop.1972:111 BUaga 1 InrUcesdepartementet 414 verket, SJ, luftfartsverket, , LO och länsstyrelsernai och uttalar sig för en selektiv utbyggnad avprimära och sekundära rekreationsanläggningar enligt förslaget. ,kommerskollegium och länsstyrelserna i och är dock kritiskamot kommitténs förslag som sägs vara grundat på ett alltför knapphändigtunderlag. Det hade varit önskvärt att kommittén gjort en total inventering avområden i landet som är lämpliga som primär- resp. sekundärområden med hänsyntill bl. a. resursfördelningen, hävdar , samt länsstyrelserna i , , ,och . finner det,om tyngdpunkten läggs på ett relativt begränsat antal primärarekreationsområden, från verkets synpunkt angeläget att dessa i betydandeomfattning förläggs utanför stödområdet. SAF, länsstyrelserna i ,och ifrågasätter principerna för primärarekreationsområden. Behovet av en utbyggnad avanläggningar närmare befolkningskoncentrationerna understryks av AMS,länsstyrelserna i , , , , ,, , och samt . iSödermanlands län påpekar att det finns endast nio semesterbyar inom ,och , medan det i landets tre nordligaste län finnsca 80 stycken. Praktiskt taget samtligalänsstyrelser anger i allmänhet under hänvisning till sina länsprogram områden inom det egna länet som är lämpade som primära resp. sekundärarekreationsområden. Skid- och delarinte kommitténs uppfattning, att närrekreationen kompletterar fjärrekreationenutan anser att den omvända ordningen gäller. Kommerskollegium ifrågasätterkommitténs påstående att det råder brist på prisbUliga anläggningar och anseratt någon sådan inte kommer att föreligga under de närmaste åren.Riksrevisionsverket anmärker att kommittén inte har gjort någon undersökning avden framtida efterfråge-utvecklingen på rekreationsanläggningar. En begränsning avlokaliseringsstödet tUl projekt inom aUmänna stödområdet förordas avstatskontoret, , kommerskollegium, riksbanksfullmäktige,glesbygdsutredningen. , LO och TCO. ERU viU begränsa stödettill det inre stödområdet. Länsstyrelserna i de län som hör till stödområdetuttalar sig så gott som samtliga för en begränsning till detta område, medanlänsstyrelserna utanför stödområdet förordar en utvidgning. En vidgning av stödet även tUlprojekt utanför stödområdet godtas av AMS, . , , och . i anseratt restriktivitet bör iakttas vid prövning av lokaliseringsstöd tillturistanläggningar i fjällen. 1972:111 Bilagal InrUcesdepartementet 415 tillkallade chefen förinrikesdepartementet glesbygdsutredningen' för att inventera problemen iglesbygderna och föreslå åtgärder till deras lösande. Utredningen har avlämnatbetänkandena (SOU 1972:13) KommersieU service i glesbygder, (Ds In 1972:1)Utbildning i glesbygder, (Ds In 1972:6) Hälso- och sjukvård i glesbygder, (DsIn 1972:7) social service i glesbygder, (Ds In 1972:8) Sysselsättningi glesbygder samt (Ds In 1972:9) Kommunikationer i glesbygder. Dessutom harutredningen lämnat ett betänkande med redovisning av utgångs-punktema förutredningens arbete och en sammanfattning av dess förslag, (SOU 1972:56)Glesbygder och glesbygdspolitik. Betänkandena har remissbehandlats. 12.2.2 Utredningens förslag Allmänt Utredningen diskuterarglesbygdsproblemen med utgångspunkt i befolkningens, de enskilda individernasoch hushållens förhållanden, medan näringslivets vihkor i glesbygder förutsättsbh behandlade i annan ordning. Speciellt läggs tonvikten på tillgång påförnödenheter och hjälp, vård, utbildning och meningsfull sysselsättning. Glesbygdernas problem är enligt vadutredningen framhåller framför aUt en konsekvens av den spridda bosättningen.Underlaget för koUektiva verksamheter blir svagt och avstånden till service,arbetsplatser och sociala kontakter stora för betydande delar av befolkningen.Den vikande sysselsättnings- och befolkningsutvecklingen medför oftaarbetslöshet eller undersysselsättning för de delar av befolkningen, som intekan eller vill flytta. Låga genomsnittsinkomster och en fortlöpandeförskjutning av befolkningens åldersstruktur mot en högre andel åldringar germinskade skatteintäkter och ekonomiska svårigheter för glesbygdskommunerna. Utredningen konstaterar attglesbygdsproblem förekommer i många delar av landet men att de är mestframträdande i de inre delarna av norra . Dessa är de primäraproblemområdena. 1 konsekvens härmed knyts utredningens förslag tUl åtgärdertill dessa delar av landet. 1 särskUda faU finner utredningen det dock motiveratatt låta visst statligt stöd utgå även utanför de angivna områdena efterprövning av Kungl. Maj:t i varje särskUt faU. 1 fråga om samhällsutvecklingen iglesbygderna, vilken har närmare belysts av utredningen, hänvisas tillredovisningen i avsnitt 3. Utredningens arbete skulle enhgtdirektiven i första hand inriktas på att finna långsiktigare lösningar påglesbygdernas serviceproblem. Enligt utredningens mening innebär detta att ettsystem för serviceförsörjningen bör utformas som är tillämpligt i glesbygdsområdenmed relativt olikar-1 Landshövdingen , ordförande, ledamöternaav , , Carl-WUhelm och , f. d. ledamoten av , kansliråden ochOlof samt direktören . 1972:111 Bilagal InrUcesdepartementet 416 tade förhållanden och användbart i områden med starkt skiftande utveckhng. Befolkningens servicestandard bestämsav kapaciteten och kvaliteten på serviceutbudet och dessutom av hurtillgängligt utbudet är. Kapaciteten utgör i allmänhet inget problem, medantillgängligheten i geografisk mening är ett centralt glesbygdsproblem. 1samband med befolkningsav-tappningen och de ökade kraven på underlag för olikaserviceverksamheter måste man godta att den stationära serviceapparaten kanupprätthållas endast på ett begränsat antal platser, om man skall hakvalitativt tUlfredsstäUande service. Det är därför ofrånkomligt attbefolkningen i glesbygderna ofta får stora avstånd tiU fastaserviceinrättningar av ohka slag. Det blir därför, anför utredningen,ett primärt mål för glesbygdspolitiken att medverka till ett upprätthållandeav kollektiva transportsystem som gör det möjligt för aUa dem som är beroendedärav att till låga kostnader och tillräckligt ofta resa till viktigareserviceinrättningar resp. få varor och riänster till hemmen. Sambandet mellanserviceenheternas antal och kvaliteten på det serviceutbud som erbjuds på varjepunkt innebär att begränsningar av antalet serviceinrättningar kan vara tillfördel för befolkningen om en högre kvalitet på serviceutbudet därvid erhålls.Det finns enligt utredningens mening inte skäl att tro attglesbygdsbefolkningen generellt är betjänt av att man genom samhällsinsatserförsöker konservera en servicestruktur som har etablerats under andraekonomiska förutsättningar och med lägre anspråk på servicens omfattning ochinriktning. En viss omstrukturering får anses vara till glesbygdsbefolkningensnytta. Omstruktureringen får emellertidinte leda till en alltför långtgående koncentration av serviceutbudet, eftersomdet kan medföra att servicebehoven inte kan tillgodoses inom en rimligtidsrymd. Praktiska skäl talar för att också för utsändning av varor ochambulerande service från serviceorterna behövs geografiskt avgränsadearbetsfält. Transportavstånden kan ställa sig förhållandevis dyrbara. Utredningen finner det vara engodtagbar servicestandard att viktigare service förekommer i stationär form medviss spridning även i de glesbefolkade delarna av landet. Befolkningensservicebehov grupperas efter hur ofta eher lätt de normalt bör kunna tUlgodosesför att servicestandarden skall kunna betecknas som tillfredsställande. Det uppstårolika "behovsnivåer" och mot dessa svarande servicefunktioner. Närhetsservice, som generellt kantillhandahållas inom bekvämt räckhåll från befolkningens bosättning iglesbygder, kan enligt utredningen i allmänhet ha formen endast av ambulerandeservice. Det bör finnas en grundläggande lokal servicenivå som avser oftaåterkommande eller på annat sätt angelägna behov vilka bör kunna tillgodoses ialla hushåll utan stort besvär och inom rimligt avstånd för dagliga resor. Tilldenna servicenivå hör bl. a. hvsmedelsbutik, apotek, vissa reparationsverksamheter,postanstalt, grundskola inklusive högstadium, läkare och tandläkare. Restidsavståndet bör inte överstiga enkel resa. 1972:111 BUaga 1 417 Mindre frekventa behov bör tUlfredsstähas på regionalnivå. Dessa behov motsvaras av ett mera kvalificerat serviceutbud som det kanvara acceptabelt att ha mindre lätt tillgängligt men likväl inte längre bort änatt befolkningen under en och kan förflytta sig till och från resp.serviceinrättning och ändå ha rimlig uppehållstid där. Ett rimligt krav är attpraktiskt taget alla glesbygdshushåll kan nå denna service på ett par timmarsrestid enkel resa. Hit hör varuhus, advokatkontor, lasarett och gymnasialaskolor. Utredningen anser det vara ettplaneringsmål att som minimum tUlhandahålla grupper av serviceverksamheter servicebatterier på i princip nämnda nivåer och med angivna restidsavstånd ialla glesbygder. Utöver de nämnda lokala och regionala servicebatterierna börvissa fasta serviceinrättningar om möjligt vidmakthållas i områden med en någotså när samlad bebyggelse framför aUt på längre avstånd från de egentligaserviceorterna. Genom en medveten strävan till kombination av serviceverksamheter,exempelvis i anslutning till en lanthandel, kan det i vissa fall vara möjhgtatt åstadkomma ett mindre servicecentrum för försörining med dagligvaror,utlämning av beställda varor, post m. m. Samhällets sysselsättningspolitik iglesbygderna bör enligt vad utredningen anför i princip överensstämma med dearbetsmarknadspolitiska mål som gäher för landet i övrigt. Alla som önskararbete bör kunna erbjudas någon form av sysselsättning, avpassad till vederbörandesbehov och förutsättningar. Sysselsättningsfrågorna bör enligt utredningensmening avse inte endast den äldre ortsbundna arbetskraften utan hela den lokaltbosatta befolkningen . Sysselsättningsåtgärderna måstekunna lätt anpassas efter hur behoven och förutsättningarna ändras. De börockså i första hand inriktas på att förbättra förutsättningarna för detbefintliga näringslivet. I vissa områden bör industriell verksamhet för denortsbundna arbetskraften etableras på samhälleligt initiativ. Svårigheter kan uppstå attupprätthålla en del tidigare servicecentra, där verksamheter har etableratsunder andra ekonomiska villkor och med lägre krav från befolkningens sida påserviceutbudets kvahtet. Samhällets åtgärder bör i detta sammanhang inriktas påatt vidmakthålla ett tillräckligt stort antal serviceorters funktion trotskoncentrationstendenserna. VUka orter som skall utgöra primära stödjepunktermåste avgöras inom ramen för lokal och regional planering. Genom en samverkanmellan stat och kommuner bör samhället kunna göra utfästelser av den innebördenatt lokala resp. regionala servicefunktioner skall vidmakthållas åtminstone ivissa orter under en viss angiven tidsperiod. Utredningen anser att de primärastödjepunkterna för försöriningen med lokal service i första hand måste utgörasav de nya kommunernas huvudorter. Endast i enstaka fall torde åtgärder frånsamhähets sida bli aktuella . Inom det norrländska inlandet medytmässigt stora kommuner och spridd befolkning torde ytterligare lokalaserviceorter behövas med utrustning i princip motsvarande kommuncentrums. Prop.1972:111 BUaga 1 InrUcesdepartementet 418 orterna kan också utgöra naturliga lokaliseringsorter försärskilda samhällsinsatser inom sysselsättningsområdet i form av bl. Med utgångspunkt i sådanasjälvklara huvudorter för den regionala serviceförsörjningen som underöverskådlig tid kan tillhandahåha en betryggande regional service utansamhällsstöd bör behovet av ytterligare regionala stödjepunkter kunnaanalyseras med tillämpande av det restidsavstånd som utredningen har angivit.Utredningen anser att de nuvarande gymnasieorterna kan ge en ungefärliganvisning om behovet av regionala servicecentra. Utredningen anser det angeläget i det regionalpolitiska planeringsarbetet klargör vilkaserviceorter som med hänsyn till sitt läge m. m. skall anses vara viktigaregionala servicecentra. Detta måste innebära ett ställningstagande framförallt i fråga om regionala servicestödjepunkter i marginella lägen med storbetydelse för serviceförsöriningen i de perifera delarna av glesbygdsområdet.Enligt utredningens mening kan särskUda stödinsatser från statens sida visa signödvändiga i ett mindre antal regionala stödjepunkter för att möjliggöra ettvidmakt-håUande av en tillfredsställande regional serviceapparat. Beträffande den framtidautformningen av glesbygdspolitiken framhåUer utredningen att stödet ävenfortsättningsvis huvudsakligen bör utgöras av det årligaskatteutjämningsbidraget. Detta bidrag kan dock inte tillräckligt ta hänsyn tUlde varierande behoven av särskUda insatser i olika glesbygdskommuner.Utredningen förordar därför särskilda bidrag. Organisatoriskt bör verksamheten iväsentlig utsträckning åvila kommunerna. Ett långtgående kommunalt engagemangär en nödvändig förutsättning för glesbygdspolitiska åtgärder av det slag somutredningen förordar, vilket medför att vissa kommunala funktioner måsteförstärkas. Den statliga medverkan måste innebära ett intimt samspel med kommunernaoch bör därför åhgga länsstyrelserna. erinrar om attden enligt direktiven inte skulle behandla lokahseringspolitiska frågor ellerjordbrukspolitiken i stort. Utredningen har därför diskuterat mera kortsiktiga,kompletterande sysselsättningsåtgärder vUka bedöms ge goda möjligheter tillanpassning tiU förändrade förhållanden. Åtgärderna bör avse verksamheter som ärlokalt förankrade. Fortsatt drift för redan befintliga verksamheter eller ivissa fall tillkomsten av nya för lokalt bunden befolkning bör underlättas.Utgångspunkten för att främja sysselsättningen i glesbygderna bör enligtutredningen vara att i första hand främja det enskhda näringslivets utveckling.Åtgärderna bör i största möjliga utsträckning inriktas på att lösa de befinthgaföretagens problem. Även fortsättningsvis torde dock aUmänna arbeten behövas. För jordbruket syftar förslagentill att komplettera det utökade stödet till jordbruket i norra . Det äri första hand jordbrukaren och Prop.1972:111 BUaga 1 Inrikesdeparteinentet 419 hans villkor och inte jordbruket som sådant somutredningen intresserar sig för. Det gäller sålunda inte bara åtgärder som kanförbättra jordbrukarens utkomst av sitt jordbruk utan också åtgärder som kanunderlätta för honom att finna lämplig kompletterande sysselsättning. 1 förstahand avses den nuvarande brukaren och hans problem. Bland de förslag som förs fram avutredningen kan nämnas rådgivning för att underlätta kombination avsysselsättning på eget jordbruk med annan verksamhet, kostnadsreducering avveterinärhjälp, statligt stöd för upprätthållande av mjölktransporter samtstöd för investeringar på mindre jordbruk, bl. a. i form av beredskapsarbeteeller kommunalt organiserade sysselsättningsinsatser. Vad angår glesbygdsjordbrukarensbehov av kompletterande sysselsättning pekar glesbygdsutredningen på demöjligheter som insatser inom landskapsvården ger. Enligt vad utredningen anförhar en arbetsgrupp inom hävdat att staten genom avtal med enskUdabrukare bör garantera vissa bygders öppethållande. Härvid bör hänsyn tas ocksåtill de sysselsättningseffekter som härigenom kan åstadkommas. Utredningen pekar på ytterhgare enrad bisysslor som kan bidra till den enskildes utkomst. Det kan gälla verksamhetersom har med turism, jakt, fiske, pälsdjursuppfödning, viltvård m. m. att göra.Sådan verksamhet bör enligt utredningen kunna stödjas inom ramen för denkommunala sysselsättningsplanering som berörs i det följande. Inom skogsbruket anser utredningenskogsvårdande åtgärder i första hand vara av intresse. Utredningen pekar på attföreträdare för skogsbruket i olika sammanhang har presenteratskogsvårdsprogram och fäster uppmärksamheten på den betydande volym avarbetstillfällen som ligger i själva genomförandet av sådana program. 1 övrigterinras om de omfattande statliga insatser i form av beredskapsarbeten somgörs inom skogsbruket i glesbygdsområdena. Även om industrins andel av dentotala sysselsättningen i glesbygdsområden i allmänhet inte når upp till merän hälften av motsvarande andel för riket som helhet, spelar den enligtutredningen ändå en betydande roll för glesbygdens arbetsmarknad. Inte minstgäUer detta de små företagsenheterna som dominerar i dessa områden. Utöver denbetydelse sådana företag har för sysselsättningen fyller de ofta en viktiglokal servicefunktion. har koncentrationstendensema inom industrinoch en till följd av befolkningsuttunningen krympande lokal marknad gjort detsvårt för många av företagen att fortsätta sin verksamhet. De instrument somfinns för att från samhäUets sida hjälpa företagen att lösa problem somsammanhänger med deras marknadsföring, produktutveckling, produktion,administration m. m. är mindre väl utvecklade. Ytterhgare samhällsinsatser avsådant slag skulle enhgt utredningen kunna hjälpa mindre företag iglesbygdsområdena att fortsätta sin verksamhet. Företagareföreningarna iskogslänen bör få ökade möjligheter till kostnadsfri eller i det närmastekostnadsfri service och rådgivning till enskUda mindre företag.