prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Om ledigheten beror påyrkesskada eller vissa andra sjukdomar utgår dock fuU lön. Arbetsgivarentillgodoförs den anställdes sjukpenning enligt den allmänna sjukförsäkringengenom s. k. arbetsgivarinträde. Annan statstjänsteman får ingen lön utöversjukpenningen. I fråga om pensionsförmåner gäUer följande på denoffentliga sektorn. Sjukpension aktuaUseras, om statsanstäUd på grund avförlust av eller nedsättning i arbetsförmågan är för framtiden oförmögen attutöva sitt arbete och inte kan överföras till annan statlig anställning.Pensionens belopp uträknas på samma sätt som statlig ålderspension och utgåralltså i regel av lönen vid avgångstillfället. Samordning medpension enligt AFL sker på grundval av en bruttometod. Procenttalet uttryckerden nivå som den statliga pensionen tillsammans med utgåendesocialförsäkringsförmåner skall uppnå. Skadestånd inräknas inte vidbestämmandet av denna nivå. Vid dödsfall kan enligt de statliga pensionsbestämmelsernautgå familjepension till änka och barn . Finns endast enefterlevande utgör pensionen av den avlidnes ålderspension eller densjukpension han för frånfället kunnat få. För två efterlevandeär procentsatsen 70. För varje ytterligare efterlevande höjs procentsatsen med10. De kommunala sjuklöne- och pensionsföreskriftema följersamma principer som de statliga. Regressrätt har i praxis ansetts tillkomma arbetsgivaresom utgett sjuklön eller pension. Arbetsgivaren kan sålunda inträda i denskadelidande arbetstagarens rätt mot den skadeståndsskyldige. Till skillnadfrån vad som gäller enligt t. ex. dansk rätt krävs här inte att arbetsgivarenvisar att han anlitat vikarie eller på annat sätt gjort en direkt förlustgenom att den skadelidande varit borta från sitt arbete. Regressrätten, som ivart fall när det gäUer pensioner torde utnyttjas säUan, medför att förmånernaavräknas på skadeståndet, 4 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Frånsett de inskränkningar som kan följa av attarbetsgivaren inte utövar någon självständig återkravsrätt mot denskadeståndsskyldige utan endast inträder i den skadelidande arbetstagarensskadeståndsrätt, finns det inte några begränsningar t. ex, av sådan art som i25 § andra stycket FAL i regressrätten på detta område. Arbetsgivar förmånersom utgår på grund av försäkring och sådana som utges av arbetsgivaren direkthai alltså inte samma inverkan på skadeståndet och på möjligheterna att denskadeståndsskyldige utsätts för regress. Hittillsvarande och pågående reformarbete 1.2.1.Förberedande ntiedningsarbete Det skadeståndsrättsliga reformarbete som har pågåttsedan ett par decennier inom ramen för det nordiska lagstiftningssamarbetetfick sina första vägledande impulser genom ett program, som de delegerade förnordiskt lagstiftningsarbete representanter för justitieministerier-na iDanmark, och lade fram . De delegerade hadeanförtrotts uppgiften att kartlägga vilka uppgifter som kunde lämpa sig förgemensamt nordiskt lagstiftningsarbete. Pä skadeståndsrättens område angav dedelegerade vissa spörsmål, som med särsldlt beaktande av utomobligatoriskaförhållanden borde uppmärksammas. Hit hörde till en början bl. a. frågornaom skadeståndsskyldighet oberoende av vållande, om ansvar för anställdashandUngar och om ansvar för skada av djur. Vidare angavs frågorna om jämkningav skadestånd med hänsyn till graden av vållande och om säkerställande av denskadelidandes möjlighet att få skadestånd genom rätt till införsel eller genomatt försäkringsplikt infördes i vidgad omfattning. En modernisering avlagstiftningen om skadestånd med anledning av trafik med motorfordon ansåg dedelegerade särskilt angelägen. Slutligen uttalade sig de delegerade för attlagstiftning borde ske beträffande statens och kommunernas ansvar för sinatjänstemäns åtgärder. De tre ländernas justitieministrar övervägde dedelegerades förslag vid ett möte . Man enades om attmöjligheterna att genomföra likartade regler på skadeståndsrättens områdeskulle prövas av sakkunniga från de nordiska länderna men att en förberedandeutredning först borde äga rum. Varje land tillsatte i enUghet härmed 1947 en särskild utredningsman med uppgift att utföra en sådanförberedande utredning. I lämnades utredningsuppdraget som jagtidigare har nämnt åt numera professorn em. . Utredningsmännen redovisade resultatet av sitt arbete ibetänkanden som lades fram , för del »Förberedande utredningangående lagstiftning på skadeståndsrättens område» (SOU 1950: 16).Betänkandena Maj:ts proposition nr 1972 51 visade stor samstämmighet i uppfattningen om deskadeståndsrättsUga frågorna. De utmynnade i gemensamma rekommendationerangående det skadeståndsrättsliga reformarbetet. Utredningsmännenkonstaterade, att skadeståndsrätten i dess helhet borde omprövas. Ennyorientering beträffande skadeståndsprinciperna var motiverad av utvecklingen,inte minst den ökade betydelsen av försäkring. Revisionen borde enUgtutredningsmännen omfatta de allmänna reglerna om skadestånd utanförkontraktsförhållanden samt de särskilda lagbestämmelser som har nära sambandmed dessa allmänna regler. Det var enligt utredningsmännen önskvärt attskadeståndsrätten regleras genom lagbestämmelser, om detta kan ske utanolägenhet. Åtminstone de bestämmelser som har allmän räckvidd borde samlas i enskadeståndslag. Denna kunde enligt utredningsmännen också omfatta några av despeciella reglerna, om detta befinns ändamålsenUgt. Bland de utredningsämnen som angavs i 1950 årsprincipbetänkanden bör här särskilt nämnas frågan om det allmännasskadeståndsansvar, en översyn av bestämmelserna om ansvarighet för skada iföljd av trafik med motorfordon, spörsmålet om arbetsgivares ansvarighet föranställds vållande principalansvar och i anslutning därtill frågan omansvarighet för skada till följd av bristfälliga anordningar, övervägande av enallmän lagregel om ansvar för skada orsakad i farlig verksamhet, dvs.verksamhet som medför säregna faror för andra eller en särskilt höggradig fara,samt frågan om jämkning av skadeståndsansvar. Vidare ansåg utredningsmännen enöversyn påkallad av reglerna om försäkringsgivares regressrätt och om s, k.självförsäkrares rätt till skadestånd, varjämte frågan om behovet frånpre-ventionssynpunkt av att begränsa möjligheterna till skydd mot skadeståndsansvargenom ansvarsförsäkring borde undersökas. I anslutning till bl, a, frågan om principalansvaretoch om ansvarighet för skada i farlig verksamhet borde man enligtutredningsmännen å andra sidan överväga vidgad användning av obUgatoriskansvarsförsäkring. Utredningsmännen angav vissa riktlinjer förutredningsarbetet på dessa områden, vilka här skall antydas bara i störstakorthet. När det gäller statens och kommunernas skadeståndsansvarborde man enligt Strahl för svensk rätts del särskilt pröva, om skada genommyndighets felaktiga beslut inte i fortsättningen bör föranleda skadeståndsskyldighet.Ett skäl att överge svensk rätts nuvarande ståndpunkt i denna del fann Strahl iförsäkringsmässiga synpunkter, som borde leda till att risken för att skada avdenna art uppkommer bör bäras av skattebetalarna i gemen. En allmän regel om arbetsgivares ansvarighet för skadagenom anställds vållande en fråga som enligt utredningsmännen har vissberöring med spörsmålet om det allmännas skadeståndsansvar skulle endast medsvårighet kunna formuleras så, att den blir både teoretiskt och praktiskt tillfredsställande,men utrymmet för en sådan regel skulle bli mindre, om man Majtts proposition nr 5 år1972 utvidgar området för objektivt ansvar för skada genombristfälliga anordningar och skada i farlig verksamhet. När det gäUer fran om jämkning av skadestånd ansågutredningsmännen, att det inte bör införas en oinskränkt befogenhet attnedsätta skadestånd under hänsynstagande tiU omständigheterna. Däremot bordejämkningsregler med mera begränsad räckvidd kunna tänkas, t. ex. för fall dåfullt skadestånd skulle bli oskäligt betungande eller då skada uppkommit genomtillfällig ouppmärksamhet eller misstag under brådskande förhållanden. Vidareframhölls, att det bör finnas möjlighet att jämka det skadeståndsansvar somnågon ådrar sig när han vållar skada i annans tjänst. Till stödför kravet på en översyn av reglerna om ansvarsförsäkring (18 § FAL) åberopadeutredningsmännen att det i detta hänseende f. n. inte råder nordiskrättsUkhet. Strahl påpekade i detta sammanhang särskilt, att de begränsaderegressmöjligheterna vid skadeförsäkring medför att sädan försäkring nästanalltid skyddar den skadeståndsskyldige mot följderna av hans vårdslöshet, ochhan ifrågasatte, om inte detta är att gå för långt. Enligt utredningsmännenborde den skadeståndsskyldige i princip åtnjuta samma lättnad i sittskadeståndsansvar, när den skadelidande uppträder som självförsäkrare som närhan har skadeförsäkring. Sålunda borde t. ex, skada på statens egendomföranleda skadeståndsskyldighet bara i den utsträckning som regressrätt skulleha förelegat, om en försäkringsgivare meddelat skadeförsäkring för egendomen.En motsvarande princip borde också kunna tiUämpas i faU då försäkring enligtrådande uppfattning hade bort tecknas. EnUgt Strahl borde denna tankegångdrivas ett steg vidare. Staten och kommunerna borde betraktas somsjälvförsäkrare också när det gäUer ansvarsförsäkring. Med ett sådant synsättskulle man komma tUl rätta med frågan om skyddet för anstäUda i allmänverksamhet mot att ådra sig skadeståndsansvar genom fel eller försummelse itjänsten, eftersom staten eller kommunen skulle kunna regressvis göra gäUandede anstäUdas personliga ansvarighet endast i en omfattning som motsvararförsäkringsgivarens regressrätt mot anställda, när ersättning utgår ur en avenskild arbetsgivare tecknad ansvarsförsäkring. Utredningsmännen förutsatte, att den revision avskadeståndsrätten som de skisserat skulle ske i nordiskt samarbete. Ett sådantsamarbete skulle ge de bästa möjligheterna att finna goda lösningar. Det skulleenligt utredningsmännen vidare vara en stor fördel om man kan åstadkomma sålångt möjligt gemensamma nordiska skadeståndsregler. Utredningsarbetet skulle emellertid enligtutredningsmännen bli så omfattande, att det borde delas upp på etapper. I ettförsta skede borde statens och kommunernas skadeståndsansvar skyndsamt utredas.En översyn av bestämmelserna om ansvarighet för skador orsakade genom bruk avmotorfordon och om obligatorisk trafikförsäkring borde också äga rum omedelbart.Utredningsmännen ansåg att denna första etapp skulle kunna Maj:ts proposition nr 1972 53 Lagstiftningen på dessa områden skullekunna ge anledning att pröva några av de nya tankar som hade framkommit underden förberedande utredningen, inte minst dem som rörde vidgad användning avförsäkring. Det kunde vara en fördel om idéerna först prövades på begränsadeområden. Utredningsmännen förutsatte, att en andra etapp avreformarbetet skulle kunna igångsättas, så snart förslag till lag om ersättningför skada orsakad av motorfordon förelåg och att det under denna etapp skulleutarbetas en allmän skadeståndslag. Utredningsarbetet borde anförtros en»huvudkommitté», som också kunde göra en översyn av de särskilda lagar som harnära samband med de allmänna skadeståndsreglerna. Utredningsmännen berördeåtskilliga av de problem som kunde tänkas komma upp under arbetet på en allmänlag. Med vissa undantag borde ansvarsreglernas utformning fastställasåtminstone i sina huvuddrag för att säkerställa ensartade resultat irättstillämpningen. Utredningsmännen gick ocksä igenom vissa punkter där deansåg att nya eUer ändrade regler behövs, t. ex. i fråga om barns och psykisktabnorma personers skadeståndsansvar samt skadeståndsansvar för annans handUngoch för skada som orsakas av djur. Regler om skyldighet att ersätta skadaoberoende av någons våUande, bl. a. i grannelagsförhållanden och vid farligverksamhet, borde övervägas i detta sammanhang. AUa regler på detta område kundedock knappast samlas i en lag. Som ämnen vilka särskilt lämpade sig förbehandling i en allmän skade» ståndslag angavs frågorna om ansvar för skadaorsakad genom farUg verksamhet. I samband därmed borde kommittén omprövagällande bestämmelser om ersättning för skada orsakad genom driften avjärnvägar och elektriska anläggningar. »» borde enUgt utredningsmännen ta ställningtill frågan, huruvida förefintiigheten av försäkring på den skadeUdandes sidabör medföra begränsning av skadeståndsansvaret. I samband därmed skulle det blinödvändigt att revidera reglerna i 25 § FAL om försäkringsgivares regressrättsamt att överväga i vilken omfattning förmåner från socialförsäkringen kundeavlösa skadestånd. I övrigt nämnde utredningsmännen följande särskildapunkter som borde tas upp under arbetet på en allmän skadeståndslag: ersättningför skada genom handUng som avser att avvärja en hotande skada, skadestånd tiUefterlevande vid försörj ares död, verkan av skadeUdandes medverkan, skadeståndsskyldighetenvid fleras medverkan samma skada och ansvarets inbördes fördelning mellande ansvariga, ersättning för icke-ekonomisk skada, nedsättning av skadeståndmed hänsyn tUl omständigheterna i det särskilda fallet samt åtgärder för attsäkerställa att skadeståndsberättigad kommer i åtnjutande av sitt skadestånd,t. ex. genom att möjUgheter tUl införsel medges. Bortsett från att behov attompröva 25 § FAL kunde föranledas av att skadeståndsansvaret begränsas närskada är täckt av för- Maj:ts proposition nr 5 år1972 säkring, borde frågan om försäkringsinrättningsregressrätt mot skadeståndsskyldig person beröras. Utredningsmännens förslag i fråga om vilka ämnen som bordetas upp tUl behandUng under den första etappen av reformarbetet vann gehör.Under år 1952 tillkallades i två kommittéer för skadeståndsrätts-Ugtutredningsarbete. Den ena fick i uppdrag att utarbeta förslag tiU nylagstiftning om ersättning för skada till följd av bruk av motorfordon(bilskadeutredningen). Den andra skulle verkställa utredning rörande statensoch kommunernas skadeståndsansvar (kommittén angående det aUmännasskadeståndsansvar). Utredningsarbetet bands inte vid några i förväg angivnariktlinjer. Motsvarande kommittéer tiUsattes ungefär i ,och . Också frågan om en revision av regressbestämmelserna i 25§ FAL aktualiserades i det inledande skedet av reformarbetet. Det ansågs varaav vikt att nordisk överensstämmelse eftersträvades i fråga om dessa bestämmelser,eftersom de praktiska resultaten i tillämpningen av i och för sig enhetligaskadeståndsregler annars skulle kunna bli olika på grund av skiljaktigheter ifråga om försäkringsgivares möjligheter att göra regresskrav gällande mot enskadeståndsskyldig, I tillkallades justitierådet som utredningsman utarbeta förslag tiU nya regressregler. Revisionen bordeenUgt utredningsdirektiven syfta tiU att begränsa regressrätten och attåstadkomma större överensstämmelse mellan regressreglerna i de olika nordiskaländerna. Arbetet skuUe bedrivas i samverkan med de utredningsmän somsamtidigt tillkaUades i , och med likartade uppdrag samtmed de nordiska kommittéerna angående det allmännas skadeståndsansvar. avlämnade sitt betänkande»Trafikförsäkring» (SOU 1957: 36) med förslag till ny lag om trafikförsäkring,avsedd att ersätta såväl bilansvarighetslag som 1929 årstrafikförsäkringslag. lade motsvarande kommittéer i , Finlandoch fram i allt väsentligt överensstämmande förslag till ny lagstiftningpå området. Det system för ersättning av skada i följd av trafik medmotorfordon som bilskadeutredningen föreslog byggde på att ersättning skulleutgå direkt från trafikförsäkringen, oberoende av om vållande till skadankunde läggas någon till last. Personligt skadeståndsansvar för ägare, brukareoch förare av motorfordon skulle i princip inträda bara i kollisionsfall och dåendast under förutsättning att det visas att vållande hos föraren eller bristfällighethos fordonet orsakat skadan. Visas vållande hos föraren eller bristfällighet påfordonet på båda sidor skulle ersättningarna fördelas efter Maj:ts proposition nr 1972 55 vad som ligger varje sida till last. Det personligaskadeståndsansvaret i kollisionsfallen skulle vara täckt avtrafikförsäkringen; Att ansvaret över huvud taget upprätthölls motiveradeutredningen närmast med hänvisning till processuella förhållanden. Förslagetkaraktäriserades i övrigt av att reglerna om verkan av skadelidandes medvåUandegjorts mer förmånliga för den skadelidande än den allmänna medvållanderegeln i6 kap. 1 § SL och att försäkringens ersättningsmaximum vid personskada slopats. förslag mottogs övervägande positivtunder remiss behandlingen. Flertalet av remissinstanserna ansåg att objektivtersättningsansvar borde införas i enlighet med förslaget. En del instanserframhöll emeUertid det olämpliga i att på ett begränsat område införa en såbetydelsefull princip, innan enighet nåtts om den allmänna skadeståndsrättensutformning. Vidare gav åtskilliga detaljer i förslaget upphov till kritik. Som tidigare nämnts avlämnade kommittén angående detallmännas skadeståndsansvar betänkandet »Skadestånd i offentligverksamhet». Huvudpunkterna i förslaget var följande. För skada som genom feleller försummelse uppkommer i statlig eller verksamhet skulle statenresp, kommunen vara skyldig att utge ersättning. Regeln skulle gälla i fråga omsåväl person- och sakskada som ren förmögenhetsskada. Åtskilliga begränsningari det allmännas ansvar föreslogs dock. Sålunda skulle ersättning utgå endast omde krav som i förhållande till den skadelidande skäligen kunde ställas påverksamheten hade blivit åsidosatta. För speciella typer av skadefaU föreslogsytterligare begränsningar, som i huvudsak innebar, att vid skada uppkommen ioffentlig kontroll-, upplysnings-och rådgivningsverksamhet skadestånd skulleutgå endast i vissa undantagsfall. Vidare skulle skadeståndsanspråk medanledning av domstols eUer domares dom eller annat beslut få göras gällandeendast om beslutet upphävts eller ändrats eller om åtal för ämbetsbrott ägerrum eller talan eljest biträds av åklagaren. I vissa fall skulle enligtförslaget det allmänna svara för person- och sakskada oberoende av vållande,nämligen vid vissa ogrundade frihetsberövanden utanför tillämpningsområdet förlagstiftningen om ersättning till oskyldigt häktade eller dömda, vidare närskada uppkommit tUl följd av att polisen brukat vapen eller annat våld samt ivissa faU beträffande skada uppkommen i följd av särskUt farligamUitärövningar o. 1. Genom särskUda bestämmelser om skadeståndets beräkning vidperson-och sakskador skuUe enligt förslaget jrtterUgare begränsningar avansvarets omfattning uppnås. Den skadelidandes underlåtenhet att söka ändring ifelaktigt beslut eller att begära rättelse av oriktig åtgärd eller att iövrigt framställa erinran mot beslutet eller åtgärden, när så kunnat ske,skulle medföra att han inte kan få skadestånd annat än om synnerliga skäldärtiU föreligger. Om skada drabbat någon, vilken såsom anställd, värnpliktigeller eljest var sysselsatt i verksamheten, skulle skadestånd också utgå, menbara om vållande legat överordnad tUl last. Majtts proposition nr 5 år1972 sonliga skadeståndsansvar med anledning av våUande itjänsten skuUe enligt förslaget kunna jämkas, vare sig kravet mot honomframställts direkt av den skadelidande eller regressvis av det allmänna.Förslaget innebar slutligen, att allmän lag skulle gälla i fall då denverksamhet i vUken skada uppkommit tUl sin art är att jämställa med enskUdverksamhet eller innefattar arbetsuppgift som väsentligen är att jämställa medvad som förekommer inom enskild verksamhet. Förslaget som inte var enhälligt i alla punkter överensstämde visserligen inte helt med de motsvarande lagförslag som ungefär samtidigtavlämnades i , och , men de nordiska förslagen byggde iallt väsentligt på samma principer. Det svenska förslagets huvudgrunder lämnades vidremissbehandlingen mestadels utan erinran, men åtskilliga detaljer i denföreslagna lagstiftningen blev föremål för kritik. Förslag om revision av 25 § FAL lades fram genombetänkandet »Försäkringsgivares regressrätt» (SOU 1958:44). Förslagetförutsatte en tvingande reglering av frågan om försäkringsgivares regressrättoch innebar förändringar i förhållande till gällande rätt i huvudsakligenföljande avseenden. Vid skadeförsäkring skulle rätten till återkrav mot densom framkallat försäkringsfallet kunna bortfalla eller nedsättas underförutsättning att den skadeståndsskyldige inte handlat uppsåtUgen eller av grovoaktsamhet och att ett bortfall eller en nedsättning av kravet kan ske utanatt försäkringsmässiga hänsyn åsidosätts. Vägledande för bedömningen i det hänseendetskulle vara om den inträffade skadan till sin typ är att hänföra till en sådanrisk som det är rimligt att försäkringen slutligt fär omfatta. För att utjämnade olikheter mellan anställda i allmän resp. enskild tjänst som betingas av attförtidspension eller annan periodisk förmån avräknas vid bestämmande av skadeståndnär förmånen utgår i allmän tjänst men inte när den utgår på grund av enskildtjänst, upptogs i förslaget ett tillägg tUl 25 § FAL av innebörd, att enförsäkringsgivare skall genom försäkringsavtal kunna förbehålla sigregressrätt såsom vid skadeförsäkring för vad han utbetalat på grund avförsäkring som den skadelidandes arbetsgivare tecknat för den anställde och somavser sådan förmån som sagts. Ett sådant regressförbehåll skulle uteslutamöjUgheten för den anställde att både åtnjuta försäkringsförmåner och uppbärafullt skadestånd. Slutligen innebar förslaget en begränsning avskadeståndsrätten för s. k. självförsäkrare, så att dessa inte skulle komma ien bättre ställning än den som en försäkringsgivare intar i fråga om rätt tillregress för vad han utbetalat på grund av skadeförsäkring. Förslaget blev under remissbehandlingen föremål föråtskilUg kritik. Det ansågs allmänt vara vagt till sin utformning och svårt attbedöma i fråga om sina konsekvenser. Maj.-ts proposition nr 1972 57 Sedan den första etappen i reformarbetet avslutats ansågsdet med hänsyn till den snabba samhäUsutveckUngen angeläget att reformarbetetfortsatte utan dröjsmål. RiktUnjer för arbetet drogs upp av de delegerade förnordiskt lagsamarbete i en rekommendation, som lämnades tUl de nordiskajustitieministrarna. Som lämpliga utredningsämnen föreslog de delegeradeföljande frågor: 1) principalansvaret, 2) jämkning av anställdsskadeståndsskyldighet, 3) jämkning av skadestånd med hänsyn tiU arten av denskadevållande handlingen, på grund av den skadeUdandes medvållande etc, 4)ansvaret för skada i följd av järnvägs och spårvägs drift, samt 5)skadeståndets storlek såvitt angår a) ersättning för förlorad arbetsförtjänstoch förlust eUer nedsättning av arbetsförmågan, b) ersättning för förlust avförsörjare och c) ersättning för sveda och värk samt lyte eller annatstadigvarande men. De delegerades förslag diskuterades vid ett nordisktjustitieministermöte . Ministrarna enades härvid om att utredningborde påbörjas beträffande frågorna om principalansvaret och om jämkning avanstäUds skadeståndsskyldighet. På norskt initiativ utökades detta programsedermera till att omfatta också frågan om barns och föräldrars skadeståndsansvar. Kommittéer för detta utredningsarbete tillsattes på hösten1959 eller i , , och Sverige.Direktiven för den svenska kommittén, som antog namnet skadeståndskommittén,innehöU inte några närmare riktUnjer för arbetet, men det betonades att nordiskrättslikhet självfallet skulle eftersträvas i största möjliga utsträckning. I samband med att den nya antogs medikraftträdande , då de straffrättsliga bestämmelserna i 1864års strafflag skuUe upphöra, aktualiserades frågan om att ersätta skadeståndsbestämmelsernai 6 kap. SL med särskild lagstiftning av civillags natur. Det uppdrogs åtskadeståndskommittén att utarbeta förslag tiU en särskild skadeståndslag.Härvid förutsattes, att några större sakliga ändringar inte skuUe ske i andrabestämmelser i 6 kap. SL än dem som avsåg bams och föräldrarsskadeståndsansvar. Det betänkande som skadeståndskommittén enUgt vad jagtidigare har nämnt avlämnade »Skadestånd I. Allmännabestämmelser.