prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — över 1958års förslag har yttranden avgetts av försvarets civil förvaltning,, , försäkringsrådet,generalpoststyrelsen, järnvägsstyrelsen, väg- och vattenbyggnadsstyrelsen,, luftfartsstyrelsen, statskontoret, kammarrätten,generaltullstyrelsen, , bank- och fondinspektionen, kontrollstyrelsen,statens sakrevision, universitetskanslersämbetet, domänstyrelsen,lantbruksstyrelsen, lantmäteristyrelsen, , veterinärstyrelsen,, kommerskollegium, patent- och registreringsverket,statspolisintendenten, , länsstyrelserna iStockholms, och , i ärkestift,vetenskapsakademin, besvärssakliunniga, författningsutredningen. , (), ,. Vissa instanser har bilagt jrttranden av andra som hörts överförslaget. Sålunda har ingetts, av lantmäteristyrelsen yttranden avöverlantmätarna i , och län, av kommerskollegiumyttranden av och rikets handelskammare, avsjöfartsstyrelsen yttranden av , assurans förening, av överståthållarämbetet yttrande avstadskollegiet i och förste stadsfogden, tillika t.f.exekutionsdirektör i staden, av i yttranden avlandsfogden och vågdirektören i länet, avdelning av föreningenSveriges landsfiskaler, stadsfullmäktige i samt kommunalfullmäktige iSollentuna och kommun, av i länjrttrande av stadsfullmäktige i , av i länyttranden av magistraterna, stadsfullmäktige och poliskamrarna i ,och , kommunalfullmäktige i Bjuvs och ,hälso- och sjukvårdsstyrelse, landsfogden i länet samt föreningenMalmöhus läns landsfiskaler, av i och länyttrande av stadsfullmäktige i , av universitetskanslersämbetetyttranden av de juridiska, medicinska och matematisk-naturvetenskapligafakulteterna samt drätselnämnden och det större konsistoriet vid universiteteti , juridiska fakulteten och det större konsistoriet vid iLund, lärarkollegiet vid medikokirurgiska institutet, rektorsämbetetvid samt lärarkollegierna vid tandläkarhögskolorna iStockholm och , av LO yttranden av Statstjänarkartellen och Maj:ts proposition nr 5 år1972 samt av SR yttrande av Svenska officersförbundet.Yttranden har inkommit även från Centralstyrelsen för de svenskareservofficersförbunden samt , över Skadestånd I har yttranden avgetts av riksåklagaren,, hovrätten över och , hovrätten för ,hovrätten för , fång\'årdsstyrelsen, rådhusrätt,i län, föreningarna landsfogdar, stadsfiskaler,landsfiskaler och stadsfogdar. () samt Försäkrings juridiska föreningen. Vid sinaremissvar har riksåklagaren fogat yttranden av statsåklagarna i ,och , överståthållarämbetet yttrande av , i län yttranden av landsfogden i Uppsalalän, stadsfiskalen i , socialvårdskonsulenten i första distriktet ochföreningen läns landsfiskaler samt i länyttrande av styrelsen för länsavdelningen av föreningen . har här som eget yttrande överlämnat utlåtande av . över Skadestånd II har yttranden avgetts av försvarets civilförvaltning,, , generalpoststyrelsen,järnvägsstyrelsen, väg- och vattenbyggnadsstyrelsen, statskontoret,generaltullstyrelsen, , , domän-styrelsen,lantbruksstyrelsen, kommerskollegium, arbetsdomstolens ordförande,länsstyrelserna i , och , yrkesskadeutredningen,aktiebolagsutredningen. Svenska försäkringsbolags riksförbund.Trafikförsäkringsföreningen, , , . , , , , Sverigeshantverks- och industriorganisation samt . Också härhar vissa av remissinstanserna vid sina utlåtanden fogat yttranden av andra somhörts över förslaget. Sålunda har ingetts, av överståthållarämbetet yttrandeav stadskollegiet i jämte en därtill hörande, av borgarrådet påfinansroteln upprättad promemoria, vid vilken fogats dels ett av stadsjuristenavgivet tjänsteutlåtande, dels yttranden av lönenämnden, gatunämnden,hamnstyrelsen och skoldirektören i , av i Kronobergslän yttranden av landsfogden i länet samt läns avdelning av , läns landstings förvaltningsutskott och SydöstraSveriges skogsägares förbund, av i yttranden avlandsfogden i lånet, magistraten i Hälsing-t>org. landstingsförvaltningsutskott, stadsfullmäktige i , kommunalfullmäktige i Bjuvsköping och poliskammaren i , av kommerskollegium yttranden av samtligahandelskammare i riket, av LO yttranden av Svenska byggnadsarbetareförbundet.Svenska fabriksarbetare- Majtts proposition nr 1972 17 Sko- och läderarbetarnas förbund. Samverkandeträfacken samt Statstjänarkartellen, av yttrande av juristförbundoch ett av såsom eget yttrande åberopat utlåtande avLäkarnas ansvarighetsnämnd, samt av ett av förbundetåberopat yttrande av . I sina yttrandenhar och Svenska byggnadsentreprenörföreningenhänvisat till samt åberopat vad som har anförts iSAF:s jrtt-rande. har hänvisat till juristförbunds yttrande. Kommittéförslagen torde få fogas vid statsrådsprotokolleti detta ärende som bilagor 15. 2 Bihang till protokoll 1972. Majtts proposition nr 5 år1972 ALLMÄJSNA RIKTLINJER FÖR REFORMARBETET Det är min avsikt att i detta inledande avsnitt lämnaöversiktliga redogörelser för det nuvarande rättstillståndet när det gällerskadestånd i s. k. utomobligatoriska förhållanden, dvs. I anslutning därtill kommer jag att redogöra förrådande skade- och socialförsäkringsförhållanden m. m., det hittillsvarandeoch pågående reformarbetet på skadeståndsrättens område, de övrigareformönskemål som har förts fram i skilda sammanhang samtvissa huvudlinjer i den skadeståndsrättsliga diskussion som har förts under desenaste decennierna. Mot bakgrunden av dessa redogörelser kommer jag därefteratt ange de allmänna riktlinjer enligt vilka det framtida reformarbetet enligtmin mening bör bedrivas på skadeståndsområdet och över huvud taget när det gällersamhällets åtgärder för att säkerställa att medborgarna bereds en rimligekonomisk gottgörelse för de skador på person eller egendom som på ett ellerannat sätt tillfogats dem. När någon lider skada till person eller egendom härbortses i princip från de fall då ena parten i ett avtalsförhållandetillskyndar sin motpart skada genom att inte fullgöra de särskildaförpliktelser han har åtagit sig genom avtalet kan ekonomisk gottgörelse förskadan komma att utgå enligt båda eUer ettdera av två i princip skildaregelsystem. Under vissa omständigheter kan den skadelidande vända sig medersättningskrav mot annan person under åberopande av gällande rättsregler omskadeståndsansvar. Om den skadeståndsskyldige då skyddas av s. k.ansvarsförsäkring, betalas skadeståndet av denna. Men det är också möjligt attskadan är helt eller delvis täckt av något annat slag av enskild försäkring olycksfallsförsäkring, brandförsäkring, transportförsäkring etc. eller avsocialförsäkring, dvs allmän försäkring, yrkesskadeförsäkring o. I. Dessa bådasystem fungerar ofta vid sidan av varandra men är delvis samordnade, t. ex. såatt försäkring helt eller delvis utesluter skadeståndsansvar, vilket är falleti fräga om socialförsäkringen. Det skadeståndsrättsliga regelsystemet ochexisterande försäkringsanordningar behandlas i det följande var för sig. Den svenska rättens regler om skadeståndsansvar finnsdelvis i skriven lag men har till mycket stor del utbildats som s. k.sedvanerätt genom domstolarnas rättstillämpning. Vissa grundläggandebestämmelser om ersättning Majtts proposition nr 1972 19 för skada genom brott finns i det ännu gällande 6 kap. i1864 års strafflag (SL). Härutöver finns skadeståndsrättslig speciallagstiftning för särskilda verksamhetsområden. I vid omfattning har emellertid lagstiftaren över lämnat åt rättspraxis att avgöra viktiga och för skadeståndsrättens inne håll och funktion avgörande frågor. I fråga om grunderna för skadeståndsansvaret harrättsutvecklingen hos oss liksom i flertalet med jämförligakulturländer följt två huvudlinjer. Den ena av dessa huvudlinjer har somutgångspunkt den för all skadeståndsrätt grundläggande regeln omskadeståndsansvar på grund av vållande, dvs. ansvarighet för skada som någonhar orsakat uppsåtligen eller av vårdslöshet. Den andra utvecklingslinjen harföljt vissa på risksynpunkter grundade principer om s. k, objektivtskadeståndsansvar, dvs. ett ansvar oberoende av den skadeståndsskyldigesvållande. Här kan väsentligen två typer av skadeståndsansvar urskiljas. Den enakarakteriseras av att ansvarighet visserligen förutsätter vållande men attbördan av skadeståndet läggs på annan än skadevållaren, i allmänhet en personsom står i en speciell rättslig eller faktisk relation tUl skadevållaren. Iandra fall åter rör det sig om ett rent objektivt ansvar, dvs. ettskadeståndsansvar helt oberoende av vållande, där ansvarigheten får sinbegränsning genom att den inträder bara för visst eller vissa slag av skadoroch drabbar den som utövar eller har annan anknytning till den verksamhet ivilken skadan har uppkommit. Skadestånd på grund av eget vållande. Regeln omskyldighet för den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållat annan personskada att ersätta skadan brukar med ett lån från den romerska rätten gå underbenämningen »culparegeln». I svensk rätt har culparegeln kommit till uttryck iskriven lag bara på ett begränsat område. De omnämnda allmänna skadeståndsbestämmelsernai 6 kap, SL är naturligt nog med hänsyn till deras av historiska skälbetingade placering i strafflagen enligt sin lydelse tillämpliga bara i frågaom skada som någon orsakat genom brottslig gärning. Bestämmelserna haremellertid bildat grundvalen för en betydelsefull rättsutveckling genomdomstolspraxis, som redan i slutet av det hade lett framtill att culparegeln vunnit insteg hos oss och befästs på ett vidsträckt fältockså utanför de straffbara gärningarnas område. Culpare-gelns innehåll igällande svensk rätt bestäms sålunda, till väsentlig del avreglerna i 6 kap. SL. I det följande sksill därför lämnas en sammanfattanderedogörelse för innehållet i dessa bestämmelser. I 6 kap. 1 § SL föreskrivs till en början, att skada, somnågon tillfogar annan genom brott, skall ersättas av den brottslige, vare sigbrottet skett med uppsåt eller av vållande (första punkten). Om den som ledskadan medverkat till denna genom eget vållande, kan skadeståndet jämkas eftervad som finnes skäligt (andra punkten). Vid kroppsskada skall enligt 2 § skadeståndet omfatta intebara läkarlön Maj:ts proposition nr 5 år1972 och annan kostnad utan ocksä ersättning för »hinder ellerbrist i den skadades näring» dvs. förlust av inkomst samt ersättning försveda och värk liksom för lyte eller annat stadigvarande men. Enligt 3 § första stycket skall ersättning utgå förlidande som tillfogas någon genom brott mot den personliga friheten eller genomärekränkande gärning. Paragrafens andra stycke innehåller en föreskrift omskyldighet för den som har dömts för ärekränkning att på yrkande av målsägandenbetala kostnad för tryckning i tidning av domen i ärekränkningsmålet. I 4 § finns bestämmelser om efterlevandes rätt tillskadestånd, när någon blivit dödad. I sådant fall har den som enligt stadgandei lag har rätt till underhåll av den avlidne och som genom dennes frånfällekommer att sakna erforderligt underhåll rätt att få skadestånd efter vad somHnnes skäligt med avseende på den brottsliges tillgångar och Övriga omständigheter.Skadeståndet kan sättas att utgå på en gång eller på särskilda tider, dvs. iform av livränta. Om flera personer har medverkat till samma skada, skall deenligt 5 § svara solidariskt för skadeståndet. Undantag från denna regel gällerdock i fråga om medverkan som består i sådan underlåtenhet att avslöja brottsom är straffbar enligt 23 kap. 6 § första stycket (BrB). I 6 § ges föreskrifter om skadeståndsansvar för barn ochvissa psykiskt abnorma personer. Om skada är gjord av person som inte fyllt 15år eller som har handlat under inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet ellerannan själslig abnormitet av sä djupgående natur att den måste anses jämställdmed sinnessjukdom, är han skyldig att ersätta skadan, om och i den mån det kananses skäligt med hänsyn till hans sinnesart, gämingens beskaffenhet ochomständigheterna i övrigt. Detsamma gäller, om skada har gjorts av någon, somutan eget vållande tillfälligt har råkat i sådant tillstånd att han är frånsina sinnens bruk. Ersättning som någon har utgett enligt dessa bestämmelserfår han kräva åter från den som har vållat skadan genom underlåten vård om hansperson. 6 kap. SL avslutas med en föreskrift i 7 § av innebörd, attden omständigheten att påföljd för brott inte kan ådömas på grund avbestämmelserna om ätalspreskripUon i 35 kap. BrB inte betager målsägandenrätten att kräva skadestånd med anledning av brottet. Som nämnts har tillämpningsonurådet för den grundläggandeskadeståndsregeln i 6 kap. 1 § SL genom analogisk tillämpning av regelnvidgats att omfatta också andra skadegörande handlingar än brott. Det ärsålunda och sedan läng tid tiUbaka stadgad praxis, att den som avvårdslöshet vållar person- eller sakskada är skyldig att ersätta skadan, ävenom hans handlande inte är straffbart. Av stor betydelse är den begränsning avculpa-regelns tillämpning utanför området för de straffbara handlingarna somligger i att skadeståndsskyldighet inträder bara för skada på person eller sak,dvs. vid de s. k. integritetskränkningarna Visserligen utgår i dessa Maj:ts proposition nr 1972 21 fall ersättning också för sådan förmögenhetsskada dvs.skada som består i en försämring av en persons allmänna ekonomiska ställning som utgör en direkt följd av person- eller sakskadan. Men om någon direkt,alltså utan samband med person- eller sakskada, culpöst (uppsåtligen eller avvårdslöshet) tillfogar annan person en förmögenhetsskada i det följande användsuttrycket »ren förmögenhetsskada» för att beteckna sådan direkt tillfogadallmän förmögenhetsskada blir han ersättningsskyldig endast underförutsättning att hans handlande är straffbart. Inom integritetskränkningarnas område tillämpasbestämmelserna i 6 kap. SL om verkan av den skadelidandes medvållande (1 §andra punkten), om skadeståndets omfattning vid kroppsskada (2 §), omefterlevandes rätt till skadestånd (4 §), om solidariskt ansvar för fleramedverkande (5 §), om skadeståndsansvar för barn och psykiskt abnorma samtderas värdnadshavare (6 §) generellt och utan att det görs någon skillnadmellan brottsliga och icke straffbara men culpösa handlingar. Inom det tillämpningsområde som culparegeln sålunda nu hari svensk rätt har de knapphändiga bestämmelserna i 6 kap. SL kompletteratsgenom rättspraxis i en mångfald betydelsefulla hänseenden. Det finns dock inteanledning att i detta sammanhang lämna en detaljerad redogörelse för hela detkomplicerade skadeståndsrättsliga regelsystemet sådant det har utvecklat sigfram till våra dagar. Jag skall inskränka mig till att beskriva systemetshuvuddrag i den omfattning som är nödvändig för förståelsen av den följandeframställningen i detta avsnitt. På åtskilliga punkter får jag anledning attåterkomma med mer detaljerade framställningar vid behandlingen av enskildheteri det förslag till ny lagstiftning som jag nu lägger fram. Det bör till en början betonas, att culparegeln själv integer någon anvisning om vilka aktsamhetsnormer man skall bygga på vid regelnstillämpning. Rättsbildningen har här helt överlämnats åt domstolarna. I principläggs de i samhället allmänt vedertagna handlingsmönstrentill grund, men särskilt när det gäller verksamhet som erbjuder mer påtagligaskaderisker har domstolarna ofta skärpt aktsamhetskraven avsevärt och iblandställt kraven så högt, att man i den juridiska litteraturen har talat om»fingerad culpa». För att skadeståndsansvar skall inträda enligt culparegelnförutsätts i allmänhet att den vållats genom positiv handling. Undantagsviskan emellertid också en culpös underlåtenhet föranleda skadeståndsskyldighet.Som exempel kan nämnas, att någon har framkallat fara för skada men uraktlåteratt därefter ingripa för att avvärja faran eller att någon har åsidosatt enförfattningsmässig föreskrift om skyldighet att vidta viss skadeförebyggandeåtgärd. Skadeståndsskyldighet förutsätter vidare att detföreligger ett på visst sätt bestämt orsakssammanhang mellan den skadegörandehandlingen (eller underlåtenheten) och skadan. Man brukar i juridisk litteraturoch praxis Maj:ts proposition nr 5 år1972 tala om ett krav pä adekvat kausalitet. Det innebär,förenklat uttryckt, att den inträffade skadan skall för en person med kännedomom alla föreliggande omständigheter ha framstått som en beräknelig och i vissmån typisk följd av det skadegörande beteendet. Det räcker alltså inte att mankan konstatera s. k. logisk kausalitet, dvs. att skadan faktiskt inte skulle hainträffat, om det skadegörande beteendet uteblivit. Berättigad till skadestånd är endast den som direkt harlidit ska-d a till följd av den ansvariges vållande. Rätt till ersättning förren förmögenhetsskada i följd av brottslig gärning tillkommer sålunda bara denmot vilken brottet är riktat och vars ekonomiska intresse straffstadgandet äravsett att skydda. Vid skada på person eller sak utgår ersättning förförmögenhetsförlust som utgör följdskada i förhåUande tiU den fysiska person-eller sakskadan i princip bara tiU den som själv har lidit kroppsskada resp.ägaren av den skadade egendomen eller den som har s.k. begränsad sakrätt tilldenna, t. ex. nyttjanderätt. Sålunda har arbetsgivaren tiU en skadad arbetstagareinte rätt tUl ersättning av den skadevåUande för den förlust han lider t. ex.genom att han under den skadelidandes sjukdomstid inte kan utnyttja dennesarbetskraft. Och den som har avtalat om köp av en sak som skadas har inte rätttiU ersättning av skadevåUaren för den förlust han lider tUl följd av att köpetinte kan fullföljas. De nu angivna grundsatserna gäller dock inte heltundantagslöst. I kraft av den uttryckliga regeln i 6 kap. 4 § SL har deefterlevande tUl den som bUvit dödad viss rätt att få ersättning för nästatunderhåU. Och i rättspraxis har i ett avgörande ersättning tillerkäntsvissa avnämare tiU elektrisk kraft för den förlust de Udit som följd av attskada tillfogats en kraftledning tillhörig annan person än avnämarna. Regeln i 6 kap. 1 § andra punkten SL om verkan av denskadelidandes medvållande har i praxis ansetts medge, att skadeståndet »jämkastiU noU», dvs. helt bortfaUer, när den skadelidandes medvåUande är heltdominerande i förhåUande tiU den oaktsamhet som ligger skadevållaren till last.Vid tillämpning av regeln anses i övrigt delvis andra normer gäUa än vidbedömningen av om skadeständsskyldighet enligt culparegeln föreligger.Strängare krav än enligt de aUmänna aktsamhetsnormerna har sålunda iblandansetts motiverade av att den som äger viss egendom i eget intresse bör se tUlatt egendomen inte skadas. I viss omfattning erkänns s. k. passiv identifikation,som innebär att våUande av annan person än den skadelidande tas i betraktandesom grund för jämkning av skadeståndet. TiU den frågan återkommer jag vidbehandlingen av vissa former av »aktiv identinkation», dvs. skadeståndsansvargrundat på våUande av annan än den skadeståndsskyldige (avsnitt 1.1.1.2. Det finns, om man bortser från medvållanderegeln, intenågon aUmän regel eller grundsats i svensk rätt som medger nedsättning avskadeståndsansvar. För vissa kategorier skadeståndsskyldiga har det emellertidgenom lagstiftning införts möjlighet till jämkning av skadestånd. Maj.-ts proposition nr 1972 23 Som exempel kan nämnas föreskrifterna i 67 § sjölagen och50 § andra stycket sjömanslagen (nr 530) om jämkning av skadeståndsansvaretför fartygsbefälhavare, lots och besättningsmän i fråga om skada som de vållari sin tjänst. Liknande föreskrifter finns i 10 kap. 3 § luftfartslagen den 6juni 1957 (nr 297) för ombordanstäUda och markpersonal inom luftfarten och i 7§ lagen (nr 451) angående införande av lagen om ändring istrafflagen m. m. för vissa krigsmän samt i 19 § hembiträdeslagen den 30 juni1944 (nr 461). Också den särskilda regeln i 6 kap. 6 § SL om barns ochpsykiskt abnorma personers skadeståndsansvar kan sägas vara ett uttryck föratt en lindring av skadeståndsansvar enligt culparegeln ansetts påkallad förvissa kategorier av skadevåUare. När flera personer har vållat en skada, är de som tidigarenämnts solidariskt ansvariga för skadeståndet. Har någon av dem utgettersättning till den skadelidande, har han enligt grundsatser som utbUdats ipraxis rätt tUl återkrav mot den eller de övriga skadevållarna. Skadeståndsansvaretfördelas härvid mellan de skadeståndsskyldiga på grundval av enskälighetsprövning under hänsynstagande till graden av vållande hos var och enav de medverkande och övriga omständigheter. Skadestånd på grund av annans vållande. Vid sidanav culparegeln om ansvar för eget våUande har genom lagstiftning ochdomstolarnas rättstillämpning UtbUdats vissa regler eller grundsatser omansvar för annans vållande. Lagbestämmelser om sådant skadeståndsansvar finns isjölagen, i lagen (nr 7) angående ansvarighet för skada iföljd av järnvägs drift (järnvägsansvarighetslagen) samt i lagen den 30 juni1916 (nr 312) angående ansvarighet för skada i följd av automobUtrafik(bUansvarighets-lagen). I 8 § sjölagen föreskrivs, att fartygsredare är ansvarigför skada som befälhavaren, någon av besättningen eller lots orsakar genom feleller försummelse i tjänsten. Detsamma gäller i fråga om skada som vållas avnågon vUken på redarens eUer befälhavarens uppdrag utför arbete i fartygetstjänst utan att tUlhöra besättningen. Enligt 2 § och 6 § första stycket järnvägsansvarighetslagenär innehavare av jämväg skyldig att ersätta personskada samt skada på annanegendom än sådan som mottagits för befordran med järnvägen, om skadan inträffati följd av järnvägens drift och vållats av järnvägens förvaltning ellerbetjäning. Ett skadeståndsansvar som på detta sätt åläggs en arbets- elleruppdragsgivare med avseende på skador som vållas av hans arbets- elleruppdragstagare brukar kallas principalansvar. En form av ansvarighet för annans vållande som går längreän det egentliga principalansvaret och delvis är konstruerat på ett annat sätthar införts Maj.ts proposition nr 5 år1972 genom 2 § bUansvarighetslagen. Trafikskadeansvaret enligtdenna lag ligger emellertid i praktiken det rent objektiva ansvaret närmare änculpaansvaret och behandlas därför i den följande redogörelsen för gällanderegler och grundsatser om ansvar oberoende av vållande. Också vissa bestämmelserom ett långtgående ansvar för annans vållande, när det gäUer skada genominverkan av elektrisk ström, kommer att beröras i det sammanhanget. I rättstUlämpningen har sedan slutet av 1800-taletutbildats vissa allmänna grundsatser om principalansvar. Man har ansett att enföretagare eller annan arbetsgivare inte bör kunna delegera företags- ellerarbetsledande uppgifter till annan person med den verkan att han går fri frånansvarighet för skada som vållas av den till vilken uppgifterna har delegerats,I situationer av denna art bör enligt detta resonemang företagaren ellerarbetsgivaren i skadeståndsrättsligt hänseende s, a. s. identifieras medskadevåUaren. Med utgångspunkt från sådana identifikationsgrundsatser hardomstolarna i en serie avgöranden fastslagit, att en arbetsgivare svarar förskada som i tjänsten vållas av någon som tillhör hans drifts- ellerarbetsledning. Principen anses gälla också i fråga om skada som vållats av enarbetstagare, vUken utan att tillhöra drifts- eller arbetsledningen dock haranförtrotts en från risksynpunkt särskUt ansvarsfull uppgift. Detta aUmännaprincipalansvar inträder såväl i förhållande tUl helt utomstående personer somi förhållande tUl arbetsgivarens övriga arbetstagare. När det gäller verksamhet som bedrivs av staten ellerkommun tUlämpas grundsatserna om principalansvar utan inskränkning, omverksamheten är av den art att den kan jämställas med enskUd verksamhet ellerom det är fråga om en arbetsuppgift som lika väl kunnat förekomma i privatverksamhet. Däremot finns det endast ett fåtal avgöranden i högsta domstolen,varigenom det aUmänna ålagts att ersätta egendomsskada som i rent offentligrättsligmyndighetsutövning vållats av befattningshavare i det allmännas tjänst, och detanses ovisst hur långt det allmännas ansvar för person- och sakskada som vållasi den offentliga verksamheten sträcker sig. Det kan däremot anses fastslaget,att det aUmänna inte svarar för ren förmögenhetsskada i följd av fel eUerförsummelse i den offentliga myndighetsutövningen.