prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — EnUgt kommittéförslaget skallfrågan om den inbördes fördelningen av skadeståndsansvaret i stället ske pågrundval av en skälighetsprövning enligt den allmänna fördelningsregel somkommittén föreslår. Under remissbehandlingen har förslaget i denna del intemött annan erinran än att har uttalat betänkUgheter mot attregressbestämmelsen i 6 kap. 6 § SL slopas. För egen del har jag inte någon saklig erinran motförslaget i vad det innebär att den slutliga fördelningen av ansvaret mellantvå eller flera som svarar på grund av eget vållande liksom f. n. normalt skaUske efter en skäUghetsprövning. Maj:ts proposition nr 5 år1972 Det finns ändå anledning att hysa tvekan inför förslaget atten regel med detta innehåll tas upp i den nya lagen. Frågan om fördelning avskadeståndsansvar mellan flera ansvariga kommer upp också när någon eUer någraav dem svarar på objektiv grund. F. n. gäller, att den som bär objektivtskadeståndsansvar har full regressrätt mot den som har varit våUande tillskadan. Principen har kommit till uttryck i ett flertal bestämmelser ispeciallagstiftningen (t. ex. 11 § järnvägsansvarighetslagen, 8 § sjölagen, 11§ bilansvarighetslagen). När flera svarar på objektiv grund torde fördelningenske efter skälighet under hänsynstagande till samtliga föreliggandeomständigheter. Om frågan om den inbördes ansvarsfördelningen mellan fleraskadeståndsskyldiga skall regleras i lag, bör det enligt min mening om möjligtske också för de fall jag nu har nämnt och över huvud taget på grundval av ensamlad bedömning av hela problemkomplexet. I all synnerhet gäUer detta, om enreglering skall ske i samband med att det i ett sammanhang skaU genomföraslagstiftning om både culpaansvar och vissa former av objektivt ansvar.Skadeståndskommittén saknade anledning att göra någon sådan totalbedömning,eftersom dess lagförslag avsåg uteslutande skadeståndsansvar på grund av egetvållande. Frågan har inte heller blivit utredd i annat sammanhang. Den äremellertid kompU-cerad, och jag är för egen del inte beredd att utan enföregående utredning ta ställning till om gällande rätt bör behållas eller omdet finns skäl att modifiera ståndpunkterna, t. ex. i den riktningen att detlämnas större utrymme för en skäUghetsprövning i förhåUandet meUan dem som bärskadeståndsansvar på skilda grunder. Under dessa förhållanden anser jag att någon sådanfördelningsregel som kommittén har föreslagit inte bör lagfästas . Till dendel förslaget innebär endast en kodifiering av gällande rätt betyder detta attjag i sak intar samma ståndpunkt som kommittén. Jag förutsätter alltså, att degrundsatser om ansvarsfördelning som har tillämpats i faU som inte ärreglerade i lag kommer att gälla också och till dess en genereUreglering kan ske. Ämnet torde åtminstone tiU vissa delar få tas upp avskadeståndskommittén i samband med dess behandling av den aUmännajämkningsregeln. I ett hänseende skulle emellertid kommittéförslaget somnämnt ha medfört en ändring i rättstillståndet, nämligen såvitt gälleransvarsfördelningen mellan skadevållande barn eUer psykiskt abnorma personeroch deras värdnadshavare. På den punkten biträder jag i sak kommitténsståndpunkt. Den praktiska betydelsen av den nuvarande regressregeln i 6 kap. 6§ andra stycket SL torde vara ringa, eftersom regressansvar enligt lagrummetsällan lär krävas ut. Uppenbarligen skulle emellertid fullt regressansvaribland kunna drabba en värdnadshavare hårt, i aU synnerhet som det inte finnsnågon möjlighet att jämka skadeståndet och i motsats till kommittén föreslårjag som nämnt inte någon ändring i den delen. Att lägga hela ska- Maj:ts proposition nr 1972 177 deståndsbördan på vårdnadshavaren torde inte heller varabehövligt från preventionssynpunkt. I Ukhet med kommittén anser jag det avdessa skäl vara en rimligare ordning, att ansvarsfördelningen i förevarande faUsker på grundval av en sådan skälighetsprövning som äger rum när det är frågaom skadevållare som svarar enligt den allmänna culparegeln. Jaganser mig kunna utgå från att detta resultat uppnås, även om frågan inteuttryckligen regleras. Hur man än vill karakterisera grunden för barns ochpsykiskt abnormas skadeståndsansvar står detta ansvar uppenbarligen närmareculpaansvaret än det objektiva ansvaret. Den bedömning av skadevällarenshandlande som skall ske påminner i mycket om den vanliga culpabedömningen ochsaknar helt motsvarighet vid det objektiva ansvaret. Från de synpunkter som börinverka när det gäller ansvarsfördelningen mellan flera skadeståndsskyldiga terdet sig därför naturligt att jämställa barns och psykiskt abnorma personersansvar med det allmänna culpaansvaret men däremot främmande att dra analogierfrån oUka former av objektivt ansvar. Jag förutsätter därför, att omregressregeln i 6 kap. 6 § andra stycket SL upphävs utan att ersättas av någonny särbestämmelse, ansvarsfördelningen mellan barn eller psykiskt abnorma samtderas värdnadshavare i rättstillämpningen kommer att ske på grundval av enskälighetsprövning liknande den som tillämpas i förhållandet meUan dem somsvarar enligt culparegeln. Under sådana förhållanden anser jag att det inteheller för dessa fall föreligger behov av någon särsldld fördelningsregel i dennya lagen. Ersättning för förmögenhetsskada vid person-eller sakskada. 1 6 kap. 2 § SL föreskrivs, att i mål om kroppsskada skaUräknas, inte bara »läkarlön och annan kostnad, utan även ersättning för hindereUer brist i den skadades näring». Lagrummet ger sålunda för personskadornasdel uttryck för principen, att sådan förmögenhetsskada som utgör följdskada iförhållande till den primära integritetskränkningen är ersättningsgiU. Denprincipen har emellertid generell giltighet, och ersättning utgårsåledes enligt fast praxis också vid sakskada för förmögenhetsförlust som utgörföljdskada i förhåUande till sakskadan. har föreslagit, att den nuvarandebestämmelsen i 6 kap. 2 § SL tas upp i den nya lagen utan saklig ändring, menhar inte gått in på frågan om lämpligheten av att lagfästa den angivnaprincipen också för sakskadornas del. I ett remissyttrande har emellertidförordats att så sker. För egen del finner jag det vara naturligt, att debestämmelser i den nya lagen som skaU motsvara 6 kap. 2 § SL utvidgas i dettahänseende, så att de i överensstämmelse med vad som är gällande rätt geruttryck för grundsatsen att förmögenhetsskada som utgör följdskada ärersättningsgiU vid så väl person- som sakskada. Att i en modern skadeståndslaguttryckligen reg- 12 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 1972 lera frågan bara för personskadornas del kan verkavUseledande och t. o. m. inbjuda tUl motsatsslut, låt vara att principen försakskadornas del i förslaget kommer indirekt tUl uttryck genom regeln om attersättning skall utgå för ekonomisk skada som någon utan samband med person-eller sakskada vållar annan genom brott (12 § kommittéförslaget). Frånrättstekniska synpunkter och för att nå ökad klarhet är det enligt min meninglämpligare, att frågan vad som är ersättningsgiU följdskada blir löst genom engenereU reglering med gUtighet inom integritetskränkningarnas hela område. Den närmare utformningen i lagtekniskt och redaktionellthänseende av hithörande regler kommer jag att beröra i det följande vidbehandlingen av de enskilda bestämmelserna (avsnitt 5.1.5.3. och 5.1.5.5. Ersättning förlidande vid vissa brottsliga gärningar. Kommittén har föreslagit, att dennuvarande bestämmelsen i 6 kap. 3 § första stycket SL om rätt till ersättningför lidande vid brott mot den personliga friheten och vid ärekränkande gärningi den nya lagen görs tillämplig också vid fall av annat ofredande. Förslagethar inte mött erinringar under remissbehandUngen. Också jag biträderförslaget, som medger en mot de skadeUdande mera generös tillämpning än f. n.och en närmare anpassning till modem rättsuppfattning. Frågan om det närmareomfånget av stadgandets tiUämpningsområde efter denna utvidgning kommer jag attberöra vid behandUngen av de enskilda bestämmelserna (avsnitt 5.1.5.2. Verkan avskadeståndsberättigads död i fråga om ersättning för ideell skada. Enligtgällande rätt, sådan den har utbildats i praxis, forfaller rätten tillersättning för ideell (icke-ekonomisk) skada t.ex. för sveda och värk omden ersättningsberättigade dör, innan skadevållaren har utfäst sig att betalasådan ersättning eller dom på ersättning har fallit. Kommittén har i sitt lagförslag tagit upp en nybestämmelse av innebörd, att rätten till ersättning för ideell skada förfaller,om den skadeståndsberättigade avUder, innan krav på sådan ersättning harframställts. Under remissbehandlingen har meningarna varit delade. Vissaremissorgan tillstyrker uttryckligen förslaget eller lämnar det utan erinran,men åtskilliga instanser avstjrrker den lösning kommittén har föreslagit. För egen del anser jag i Ukhet med kommittén, att dennuvarande ordningen inte utgör en tillfredsställande lösning av problemet. Dettorde dock vara svårt att finna en från aUa synpunkter godtagbar ordning. Denreglering av frågan som kommittén har föreslagit går inte fri från invändningar.Man kan i likhet med flera remissinstanser starkt ifrågasätta det berättigadei att de efterlevandes rätt utvidgas i den omfattning som förslagetförutsätter. Det är i varje faU tveksamt, om man bör sträcka sig längre än iDanmark och , där de efterlevandes rätt i detta hänseende i prin- Maj:ts proposition nr 1972 179 cip är beroende av om den avlidne själv hade väckt talanvid domstol. Men även med en sådan ordning liksom med den lösning somkommittén har föreslagit kan avgörandet bli beroende av tillfälligheter. förslag riskerar man vidare tvister, huruvida krav har framställtseller huruvida väckta anspråk verkligen skall anses avse ersättning för ideellskada. I det avseendet kan befaras, att förslaget leder tUl ettosäkerhetstUlstånd som man undgår med den nuvarande ordningen. Det råder såledesuppenbara svårigheter att finna en oantastUg lösning och vitt skilda meningarom vad som bör gälla i förevarande avseende. Det kan under dessa förhåUandenifrågasättas, om tiden är mogen för en legislativ reglering av frågan. DetföreUgger knappast heller något trängande behov av en ändring. Jag har därförstannat för att frågan om verkan av den skadeståndsberättigades död i fråga omrätten tiU ersättning för ideeU skada inte bör lagregleras i detta sammanhang. I ett kommande avsnitt rörande formerna för denlagstiftning om det allmänna culpaansvaret, om arbetsgivares och arbetstagaresskadeståndsansvar och om det allmännas skadeståndsansvar, som enligt mittförslag bör genomföras, kommer jag att gå närmare in på vissa rätts- ochlagtekniska frågor, vilka berör också den del av lagstiftningen som jag nu harbehandlat. Härvid kommer jag att ta upp bl, a, frågan om tillämpningen av denu berörda allmänna skadeståndsreglerna utanför det egentUga culpaansva-retsområde (avsnitt 3.3. 180 Kungl, Maj:ts proposition nr 5 år1972 Arbetsgivares skadeståndsansvar 2.2.1. 2.2.1.1. översikt. En företagare eller annan arbetsgivare,som är fysisk person, bär enligt svensk rätt ansvar för eget våUande i enUghetmed den aUmänna culparegeln. Juridiska personer svarar på grund av samma regelför vållande av sina organ (stjelsen i aktiebolag, kommunalfullmäktige i kommunetc), i varje faU när dessa handlar inom ramen för sina förvaltningsuppgifter.Vid sidan av dessa grundsatser har i rättspraxis fastslagits, att enarbetsgivare i vissa fall kan åläggas att utge ersättning for skada som harvållats av hans arbetstagare. Sådant ansvar för annans bandiande kallas somtidigare nämnt för principalansvar. Att en arbetsgivare bär principalansvarhindrar inte, att den skadelidande ocksä kan vända sig mot den skadevållandepersonligen och begära ersättning av denne. Det bör i detta sammanhang erinras om att en arbets- elleruppdragsgivare enligt speciallagstiftning på särskilda verksamhetsområden ochenligt vissa grundsatser som har utbildats i rättstillämpningen kan drabbas avskadeståndsansvar oberoende av eget eller anställds eller andra medhjälparesvållande, alltså rent objektivt ansvar. I den delen hänvisar jag tillframställningen i avsnitt 1.1.1.3. Det allmänna principalansvar som gäller enligt svensk rättär underkastat betydande inskränkningar. Det är bara i avtalsförhållanden somen arbetsgivare anses svara för alla sina underordnade, oberoende av dessasställning eller funktioner i företaget, och ansvar för vållande av s. k. självständigmedhjälpare inträder i allmänhet också bara i kontraktsförhållanden. Ettoinskränkt principalansvar av denna omfattning tillämpas emellertid iblandocksä när det gäUer skador som bar uppkommit i situationer som haft vissanknytning till ett avtal eUer i avtalsliknande förhållanden. I rena s. k.utomobligatoriska förhållanden gäller däremot praktiskt viktiga begränsningari fråga om kretsen av de arbetstagare eller andra medhjälpare för vilka arbetsgivarensvarar. I viss utsträckning gäUer sådana begränsningar också iavtalsförhållanden. Om en anställd tillfogar en arbetskamrat skada, inträdersålunda principalansvar enligt de grundsatser som tillämpas i rentutomobligatoriska förhållanden. I det följande skall mer utförligt behandlas endast deregler om principalansvar som gäller i utomobligatoriska förhåUanden inbegripet ansvaret mot anställda och i >issa avtalsliknande förhållandenutanför tjänsteavtalets område. Framställningen rörande det utomobligatoriskaprincipalansvaret kommer att delas in i ett avsnitt som behandlarprincipalansvaret för skada som tiUfogas utomstående tredje man och ett avsnittrörande motsvarande ansvar för skada som drabbar annan anställd hos sammearbetsgi- Maj:ts proposition nr 1972 181 Därefter behandlas i ett tredje avsnittprincipalansvar i andra avtals-: liknande förhållanden. Den för aUtprincipalansviar gemensamma förutsättningen att den skadevåUande handlingenskall ha företagits i arbetstagarens eller medhjälparens tjänst berörs särskilti ett avslutande fjärde avsnitt. Principalansvar mot utomstående, Eftersom enföretagare svarar för eget vållande, när han utövar driftsledningen i sittföretag, anses det att han inte bör undgå detta ansvar genom att överlåtaledningen tiU annan, inte ens om företagets storlek gör ett sådant överlåtandenödvändigt. De skaderisker som är förenade med företagets drift skallföretagaren med andra ord inte kunna övervältra på sin drifts- ellerarbetsledning. Den praxis som har utbildats med utgångspunkt från dessagrundsatser innebär, att en arbetsgivare är ansvarig för skada som har vållatstredje man av någon som tillhör hans drifts- eUer arbetsledning (se senast NJA1967 s. 164). Det är inte helt klart efter vilka kriterier det skallbedömas om en befattningshavare har sådan ställning att hans vållande kanutlösa principalansvar. Tydligt är dock, att det skall vara fråga om enanställd i överordnad och ledande befattning. Hit hör sålunda utan vidare t.ex. ingenjörer och verkmästare. Också den som intar vanUg förmansställningräknas hit, men däremot sannolikt inte arbetsledare i lägre ställning,exempelvis s. k. lagbasar och arbetande förmän. Samma synsätt som motiverar ansvaret för drifts- ocharbetsledningens culpa har lett till att man i några avgöranden har sträckt utprincipalansvaret till att omfatta också vållande av anstäUd, som utan atttillhöra denna ledning har anförtrotts en från risksynpunkt särskiltansvarsfull uppgift. Det har härvid rört sig om arbetstagare som haft hand omen särskilt farlig maskin eller som har haft att utföra vissa frånsäkerhetssynpunkt betydelsefulla åtgärder. Som exempel kan ur praxis nämnasvägar-betare, som fått i uppdrag att öva tillsyn över avspärrningsanordningarpå väg, där vägarbeten pågick. Med dessa undantag är emellertid huvudregeln isvensk rätt, att en arbetsgivare inte svarar för skada som drabbar tredje manpå grund av vållande av anställda i de lägsta befattningarna. I uppdragsförhållande anses uppdragsgivaren i allmänhetinte kunna göras ansvarig för skada som drabbar tredje man på grund avvållande av uppdragstagaren (t.ex. en entreprenör). Gränsen mellan arbetstagareoch uppdragstagare är dock inte helt klar. När det har gällt att i skadeståndsmålavgöra, om en medhjälpare intar en så självständig ställning att han * En mer utförlig redogörelse för gällande rätt harlämnats i »Skadestånd II», bilaga 3, s. 153 1.1 det följande sker särskildahänvisningar endast tUl sådana rättsfaU som har publicerats efter detredogörelsen i Skadestånd II gjordes. I nämnda bilaga tiU Skadestånd II återfinns ocksäredogörelser för gällande rätt på området i övriga nordiska länder (utomIsland), och 1 bilaga 4 till betänkandet finns översikter av vissa utomnordiskarättssystem, Maj:ts proposition nr 5 år1972 bör behandlas som uppdragstagare (»självständigmedhjälpare»), har man, enligt en princip som har formulerats i den juridiskalitteraturen, fäst vikt vid uppdragsgivarens möjligheter att utövaarbetsledning och att kontrollera arbetet, vem som har anställt och avlönatmedhjälparens biträden och vem som har stått för arbetsmaterial o. 1.Domstolarna behöver dock inte så ofta ta ståndpunkt tUl dessa frågor. Intesällan har det nämligen kunnat slås fast, att arbets- eUer uppdragsgivarensjälv har varit försumlig, t. ex. genom att han har brustit i sin skyldighetatt övervaka och öva tillsyn över medhjälparen och dennes folk. En sådanövervaknings- och tUlsynsplikt har utsträckts särskUt långt, när det har varitfråga om att förebygga skador vid arbetets utförande. Lagstiftningenålägger i viss omfattning rörelseidkare, fastighetsägare m. fl. särskildaförpliktelser som går ut på att förebygga person- eller egendomsskada. Detfinns möjligen en tendens i rättspraxis att sträcka skadeståndsansvaret förbäraren av förpUktelsen längre, när det gäller skada i följd av att en sådanförpliktelse åsidosätts, än som följer av den allmänna culparegeln och nuåtergivna grundsatser om principalansvar. Det är visserligen osäkert, i vad månbäraren av förpliktelsen blir skadeståndsskyldig, när han har uppdragit åtannan att utföra åtgärden men denne bar försummat att fullgöra sitt åtagande.Vid tillämpning av den allmänna tillsynsplikt som åvilar en uppdragsgivaretillämpar emellertid domstolarna så stränga aktsamhetsnormer, att resultatetofta blir detsamma som om ett utsträckt principalansvar tillämpats.Uppdragsgivaren har en långtgående skyldighet att övervaka förpliktelsens fullgörande,och i händelse av försummelse på medhjälparens sida har han att försöka uppfyUasin förpliktelse pä annat sätt. Vissa domstolsavgöranden kan också tyda på attett utsträckt principalansvar har tillämpats vid åsidosättande av konlu-etangivna s. k. politirättsUga förpliktelser. I andra fall åter har anspråk motden förpliktade ogillats på den grund att han inte själv varit vållande ochinte ansetts kunna åläggas ansvar för anlitad självständig medhjälparesförsummelse. Avsteg från huvudregeln att en uppdragsgivare iutomobligatoriska förhållanden inte svarar för vållande av självständigmedhjälpare eller dennes folk har vidare gjorts i fråga om vissa skador igrannelagsförhållanden. Det gäller skador som genom grävnings-, sprängnings-eller schaktningsarbeten har uppkommit pä grannfastighet. Principalansvar mot egna arbetstagare. Om enarbetare skadas i arbetet genom en arbetskamrats vållande, är arbetsgivaren iallmänhet inte skyldig att utge skadestånd, om inte vållande ligger honom själveller hans drifts- eller arbetsledning till last. Här gäller alltså sammagrundsatser som när det gäller förhållandet till utomstående tredje man, trotsatt det föreligger ett avtalsförhållande tjänsteavtal mellan arbetsgivaren Maj:ts proposition nr 1972 183 och den skadelidande. Liksom när det gäUer skada påutomstående anses en arbetsgivare också i hithörande faU böra svara förvållande av anställd, som utan att tillhöra drifts- eller arbetsledningenfullgör frän risksjmpunkt särskilt ansvarsfulla arbetsuppgifter (se senast NJA1970 s. 146). Ocksä här uppkommer ibland frågan om gränsdragningen meUanarbetstagare, som intar en sådan ställning att deras fel eller försummelserådrar arbetsgivaren skadeståndsansvar, och arbetstagare för vilkas våUandearbetsgivaren inte svarar. När det gällt att dra gränsen mellan drifts-ellerarbetsledning och vanlig arbetare synes domstolarna i aUmänhet ha följtkriterier som överensstämmer med dem som tiUämpas när den skadelidande är enutomstående. Sålunda har t. ex. vållande av en lagbas, som var utsedd avarbetsgivaren men som inte hade något inflytande i fråga om arbetsfördelning,detaljer i utförandet av arbetet, arbetarskydd etc. ansetts inte kunna ådraarbetsgivaren ansvar gentemot en skadad arbetare. Densenaste tidens tekniska utveckling har medfört, att nu återgivna grundsatser omprincipalansvar i förhållande till de egna arbetstagarna fått ökad praktiskbetydelse. £n vanlig arbetare anförtros numera ofta tekniskt kvalificerade ochsjälvständiga arbetsuppgifter. När en sådan arbetare skadar en arbetskamrat,kan arbetsgivaren med nuvarande rättspraxis tänkas bli skyldig att utgeskadestånd enligt principen om ansvar för våUande av anställd som haranförtrotts särskUt ansvarsfull uppgift. En arbetsgivare anses inte ansvarig mot de egnaarbetstagarna för skador som tiUfogas dem genom vållande av en självständigmedhjälpare som arbetsgivaren har anlitat. Skadeståndstalan har i några sådanafall ogillats, t. ex. när anställd hos en huvudentreprenör har skadats på grundav våUande hos en underentreprenör. Också här gäller alltså samma principer somnär en utomstående tredje man skadas genom vållande av självständig medhjälpare. Principalansvar i avtalsliknande förhållanden. Detoinskränkta principialansvar som anses gälla i avtalsförhållanden utanförtjänsteavtalets område gäller bara mellan avtalskontrahenterna. Om t. ex. enhyresvärd har träffat avtal med en byggnadsfirma om reparation av sin fastighetoch en hyresgäst genom vållande av någon anställd hos byggnadsfirman liderskada i samband med att arbetena utförs, blir entreprenören i princip inteskyldig att ersätta skadan, om inte vållande ligger också honom själv ellerhans drifts- eller arbetsledning till last. Hjrresgästen står ju utanförreparationsavtalet. Men det har förekommit faU, då skadestånd har tUlerkäntsutomstående, utan att det klart fastslagits, att våUande har legat drifts-eller arbetsledningen till last. Det har i allmänhet rört sig om fall då anställdahar skadats på grund av felaktigheter i levererat gods, t. ex, en maskin. Enutsträckt tillämpning av det oinskränkta principalansvaret motiveras i dessafall av att ett åsidosättande av en avtalsförpUk- Maj:ts proposition nr 1972 telse kan utsätta även avtalskontrahentens anställda förrisker. Men oinskränkt principalansvar har i några fall tUlämpats också tUlförmån för andra skadelidande än avtalspartens anställda. Det har då gälltfall, när en part i ett avtalsförhållande genom lagbestämmelse eller på annatsätt har ålagts én förpliktelse till skydd för tredje man, t. ex. visssäkerhetsföreskrift. Det har gjorts gällande, att den som lidit skada tillföljd av att en sådan förpUktelse har åsidosatts bör åtnjuta skadeståndsrättsligtskydd som om han själv varit part i avtalet. Kontraktsrättens vidsträckta principalansvar gäller iallmänhet som tidigare antjts också, när avtalspart har åsidosatt enInförpUktelse till avtalet. Med biförpliktelse avses ett åliggande som intehar kommit tiU uttryck i ett öppet åtagande men som likväl anses föreUgga vidsidan av huvudförpliktelsen enUgt avtalet, t. ex. en säljares skyldighet atttillse att köparen inte skadas i samband med leveransens fullgörande. Utanför det kontraktsrättsliga principalansvaret i egentUgmening ligger också en leverantörs skyldighet att svara för att försålt godsinte har skadebringande egenskaper. Det finns åtskilliga rättsfaU, där entillverkare eller en försäljare av viss vara har ådömts skadestånd på gmnd avatt varan genom sin beskaffenhet har åstadkommit skada på utomstående personeller egendom. I sådana fall har ansvar ålagts även på grund av vållande avleverantörens eller tiUverkarens anställda i underordnad ställning.