prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Ingenting i förslagethindrar emellertid att staten resp. kommunen i samband med att vissmyndighetsutövming delegeras till annat rättssubjekt eller av staten tUlkommunerna förbehåller sig rätt att återkräva skadestånd som staten eller enkommun kan nödgas utge med anledning av fel eller försummelse vid sådanmjmdighetsutövning. En reglering av denna innebörd kan i vissa fall tänkas skegenom privaträttsUgt avtal men kan naturligtvis också komma till stånd genomoffentligrättslig reglering. Frågan i vad mån annan än staten eller kommun kan åläggasansvar för skada som vållas vid utövning av offentlig mjmdighet berörs inte avförevarande bestämmelse. Enskild tjänsteman i allmän tjänst kan i principdrabbas av ett sådant ansvar enligt förslagets regler om skadeståndsansvar pågrund av eget vållande. Det är emellertid att märka att bestämmelsen i 4 kap.1 § departementsförslaget om arbetstagares skadeståndsansvar innebärlångtgående inskränkningar i ansvarigheten för sådana of- 33 Bihang till protokoll 1972. Maj:ts proposition nr 5 år1972 fentliga funktionärer som är eller kan jämstäUas medarbetstagare (jfr avsnitt 2.4.5.8. och 5.1.4,1,). I fall då skada vid myndighetsutövning har vållats i enverksamhet som drivs av annat offentligt eller enskUt rättssubjekt än stateneller kommun kan fråga uppkomma om detta rättssubjekt vid sidan av staten ellerkommunen kan åläggas att ersätta skadan. Förevarande bestämmelse är intetillämplig i ett sådant fall, utan frågan får besvaras med tillämpning av övrigabestämmelser i förslaget och allmänna skadeståndsregler i övrrigt. Det betyderatt vid person- eller sakskada ansvar inte sällan inträder enUgtprincipalansvarsbestämmelsen i 3 kap. 1 §. Om t. ex. en skorstensfejarmästareeller hans anställda vållar person- eller sakskada under brandsyn, blir sålundakommunen ansvarig enligt förevarande bestämmelse somskadeståndsansvar åvilar skorstensfejarmästaren enligt 2 kap. 1 § eller 3 kap,1 §. Är det fråga om ren förmögenhetsskada inträder däremot i regel inte någotskadeståndsansvar för annat rättssubjekt än staten eller kommun, såvida inteskadan har vållats genom brott eller kontraktsrättsliga ellerassociationsrättsliga regler undantagsvis kan tillämpas. Ett exempel på ensituation av det sistnämnda slaget erbjuder det fallet att Sverigesadvokatsamfund genom ett felaktigt beslut om uteslutning av en ledamot harvållat denne ekonomiska förluster. förslag innehåller i 1 § andra stycket en definitionav kommunbegreppet. Därmed skaU enligt denna bestämmelse förstås landskommun,municipalsamhäUe, , stad, landstingskommun, församling och annanborgerlig eller kjrrklig förvaltningsenhet. En remissinstans harförordat att definitionen utgår, eftersom kommunbegreppet vilar på 57 §regeringsformen och därigenom är tUlräckligt entydigt bestämt. Med tanke på att reglema om kommuns skadeståndsansvar påmyndighetsutövningens område kommer att avvika från dem som gäller för andraicke statliga rättssubjekt anser jag för egen del att det bör klart framgå avlagen vilka rättssubjekt som vid tiUämpning av första stydcet av förevarandeparagraf är att hänföra till »kommun». Detta är så mycket mer påkallat som dethär aktuella kommunbegreppet inte lär helt sammanfalla med det som används påvissa andra håll i lagstiftningen, t. ex. kommunalt j änstemannalag. Genom lagen (nr 765) om ändring ikommunallagen, som trätt i kraft , har primärkommunerna(stad, och landskommun) fått den enhetliga beteckningen kommun. Samtidigthar den särskilda kommuntypen municipalsamhäUe avskaffats. Lagtexten böranpassas till dessa förändringar. bör, som en remissinstans har påpekat,liksom kyrk- Maj:ts proposition nr 1972 515 lig samfällighet nämnas vid sidan av övriga rättssubjekt.Uppräkningen bör vid behov kunna kompletteras , I enlighet med det anförda föreskrivs i paragrafens andrastycke, att vad som sägs i första stycket om kommun gäller ocksålandstingskommun, kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet. Utöver vad jag har sagt torde bestämmelsen intekräva någon särskild kommentar, Paragrafen innehåller den s, k, standardregeln och har sinmotsvarighet i 4 § förslag. Rörande de överväganden som Ugger tUl grund förbestämmelsen hänvisar jag till den allmänna motiveringen (avsnitt 2,3,6,4,). IenUghet med vad jag där har sagt skall i den nya lagen tas upp en bestämmelseav innebörd att ersättningsskyldighet för det allmänna med anledning av feleller försummelse vid utövning av offentlig myndighet skall inträda endast om»skälig standard» med hänsyn till verksamhetens art och ändamål harunderskridits. Bestämmelsen skall ta sikte på förutsättningarna för skadeståndsansvaretmed avseende på felets eller försummelsens beskaffenhet, I motsats till vad somgäller enligt kommittéförslaget skall bestämmelsen däremot inte dessutomreglera frågan om kretsen av de ersättningsberättigade. Som jag förut harframhållit (avsnitt 2.3,6,5.) överlämnas detta spörsmål enligt mitt förslag åtdomstolarna att avgöras med tUlämpning av allmänna gmndsatser, I 4 § kommittéförslaget uttrycks standardregeln genom attdet som en förutsättning för ersättningsskyldighet anges att »de kravsom skäligen kunna ställas på verksamhetens utövning blivitåsidosatta». Vissa remissinstanser har anmärkt att denna formuleringbetonar verksamhetens utövning i stort i stället för skadevällarens handlande.Enligt ett yttrande skulle detta medföra att ersättningsskyldigheten svårligenkan inskränkas till ett rent culpaansvar, eftersom den mänskliga faktom alltidförblir oberäknelig. Andra remissorgan har befarat att lagtexten skulle medföradet missförståndet att fel måste kunna påvisas med avseende på verksamhetensanordning eller ledning eller i fråga om tillhandahållna tekniska hjälpmedeleller att det allmänna skulle fritas från ansvar även vid grova fel ellerförsummelser, om nämligen verksamheten i sin helhet eller bedömd i störresammanhang uppfyller höga krav, I ett yttrande har gjorts gäUande att lagtexteninte ger klart uttryck åt den skillnad i fråga om skadeståndsskyldigheten somenligt motiven föreligger mellan det allmänna och den enskilde skadevållaren. Av 3 kap, 2 § departementsförslaget framgår, attskadeståndsansvar för det allmänna inträder om fel eller försummelseföreligger. Maj:ts proposition nr 5 år1972 framhållit vid nämnda paragraf är detta liktydigt med attden allmänna culparegelns handlingsnormer skall ha åsidosatts i det enskildafallet. Redan härav framgår att det allmänna aldrig kan freda sig med enhänvisning tiU att verksamheten i fråga som helhet uppfyller höga krav. Denomständigheten att ett visst slags verksamhet vanligtvis håller en kvalitativthög standard kan i själva verket nära sammanhänga med att man anses ha rättatt ställa höga krav på verksamheten. Ett avsteg från vad som brukar utmärkaverksamheten kan då bli att beteckna som fel eller försummelse, även om dettaavsteg allmänt sett inte framstår som särskilt graverande. Vad det nu gäller är att från skadeståndsansvaret uteslutavissa skadefaU där fel eller försummelse i och för sig får anses ha förelegatmen det ändå inte kan anses att skäliga krav på verksamheten därigenom haråsidosatts i sådan grad att det allmänna bör bära de ekonomiska konsekvensema.Den formulering av standardregeln som kommittén har föreslagit ger enligt minmening uttryck åt denna tankegång på ett tiUfredsställande sätt och synes intekunna leda till missförstånd av den art som har exemplifierats underremissbehandlingen. Vid denna bedömning måste uppenbarligen stor hänsyn tastUl vad slags myndighetsutövning det rör sig om. Detta får särsldld betydelsemed hänsyn till att lagen i enlighet med vad jag har sagt inte kommeratt innehåUa några särregler om kontroll-, upplysnings- ellerserviceverksamhet, önskvärda begränsningar av skadeståndsansvaret i sådanverksamhet skall således enligt mitt förslag tUlgodoses uteslutande genomstandardregeln. Detta bör enligt min mening komma till uttryck i lagtextengenom att där särskilt anges att vid bedömningen skall tas hänsyn tillverksamhetens art och ändamål. Frågan om förhållandet med avseende på förutsättningamaför ersättningsskyldighet meUan reglerna om det allmännas ansvarighet samt bestämmelsernaom de ensldlda befattningshavarnas personliga skadeståndsansvar har jag berörti det föregående i den allmänna motiveringen till den nya lagstiftningen omarbetstagares skadeståndsansvar (avsnitt 2.4,5,6, och 2.4.5,8,) och jagåterkommer till frågan vid min behandling av de enskUda bestämmelsema härom(avsnitt 5,1,4.1,). Med anledning av ett återgivet uttalande underremissbehandlingen vill jag här bara framhåUa att det genom stadgandetsplacering och den uttryckliga hänvisningen till 3 kap. 2 § har särskUtmarkerats att standardregeln är tillämplig endast i fråga om det allmännasskadeståndsansvar. Skadeståndsgrundande fel eller försummelse kan beståantingen i en positiv handling eller, om skadevållaren varit pliktig att varapositivt verksam i ett visst avseende, i underlåtenhet att handla. Sådan pliktatt handla ex officio åligger det allmännas befattningshavare i storutsträckning i verksamhet som avser mjmdighetsutövning. Några remissinstanserhar befarat att en skadeståndsskyldighet på grund av underlåtenhet skulle bliaUtför Maj.-ts proposition nr 1972 517 betungande för det allmänna, bl. a. vid dröjsmål på grundav bristande resurser. I ett yttrande har satts i fråga om inte vissa gränserbör ställas upp för det allmännas skadeståndsskyldighet i sådana fall, särsldltsom denna skall omfatta också fel eller försummelse av de lägsta anställda, påvilka det ofta beror om en åtgärd utförs eller ej. För egen del anser jag det emellertid inte nödvändigt attuppställa några särskUda regler om ansvarigheten vid underlåtenhet att handla.De nödvändiga begränsningarna kan uppnås med tUlämpning av en allmän standardregelav den typ kommittén har föreslagit. Jag skall senare återkomma med vissasjmpunkter på regelns tillämpning i fall av denna art. I enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs iförevarande paragraf, att ersättningsskyldighet enligt 3 kap, 2 § föreliggerendast om de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens artoch ändamål skäligen kan ställas på dess utövning, I fråga om betydelsen för standardregelns tillämpning avfunktionsfördelningen i den offentUga verksamheten har kommittén angående detaUmännas skadeståndsansvar framhållit att det allmänna skall svara för enbefattningshavares felaktiga förfarande endast under förutsättning attvederbörande inte har avlägsnat sig aUtför långt från det verksamhetsområdesom anförtrotts honom. Kommittén utgår med andra ord från att skadevållarenskall ha handlat »i tjänsten», ehuru detta inte kommer till direkt uttryck iden föreslagna lagtexten, vare sig i den grundläggande ansvarsregeln i 1 §eller i standardregeln i 4 §. Med den utformning lagstiftningen får enligtdepartementsförslaget blir frågan om det skadevållande förfarandets anknytningtill skadevällarens tjänst inte av någon självständig betydelse. Avgörande ärnämligen enligt 3 kap, 2 § departementsförslaget, huruvida skadan har vållats»vid myndighetsutövning» eller inte. Innebörden härav har jag berört närmarevid nämnda paragraf. Inom de gränser för ansvarigheten som sålunda anges fårfrågan om funktionsfördelningen knappast någon betydelse vid standardregelnstillämpning. Standardregeln får som jag redan förut har antytt särskildbetydelse vid felaktiga myndighetsbeslut. Ofta är en mjmdighets beslutandeverksamhet kringgärdad av detaljerade författningsföreskrifter. Det äruppenbart att man får ställa ganska stränga krav på att dessa iakttas, särskiltnär de direkt syftar till att trygga den enskilde mot rättsförluster. Förbisesen bestämmelse av detta slag får ofta skälig standard anses eftersatt. Fullständig perfektion kan dock inte krävas. Ikomplicerade ärenden och under brådskande förhåUanden kan det vara lätt attlämna en omständighet obeaktad som bort medföra ett annat beslut eller en annanåtgärd, t. ex. om omständigheten inte särskUt åberopats i ärendet men skulle haframgått Maj:ts proposition nr 5 år1972 vid en noggrann granskning av handlingarna och mjmdigheteni så faU haft att självmant ta hänsjm tUl den. I vissa fall av denna typ börparagrafen kunna leda tiU ansvarsfrihet för det allmänna. Inte heller bör manstäUa alltför stränga krav på en mjmdighets värdering av bevisningen, t. ex. dåden har godtagit en bristfäUig utredning om vissa faktiska förhåUanden. i sådana fall har byggt sitt beslut på ett antagande som sedanvisar sig felaktigt bör i aUmänhet mte medföra skadeståndsansvar för detallmänna. Också i sådana fall kan standardregeln få betydelse. Även i andrasammanhang är en motsvarande bedömning motiverad. En felaktig rättstUlämpning torde endast i undantagsfaUvara så uppenbart oriktig att man över huvud taget kan tala om fel ellerförsummelse, dvs, culpa, från myndighetens sida. Men när sådan oriktighetföreligger, lär det mera sällan bli utrymme för en tillämpning avstandardregeln. Man kan visserligen inte kräva absolut ofelbarhet när detgäller myndigheternas lagtolkning, men man kan göra anspråk på en grad avomsorg som inte underskrider culparegelns nivå. När det gäller skador genombeslut som grundar sig på en mer eller mindre diskrelionär prövning av en myndighettorde man sällan kunna visa fog för påståendet att myndigheten vid dermaprövning har förfarit culpöst. Endast grava felbedömningar lär kunna anses somculpa, och i sådana fall finns det å andra sidan i aUmänhet inte anledning atttUlämpa standardregeln. Som jag har sagt kan det på myndighetsutövningensområde ofta uppkomma fråga om ansvarighet för det allmänna med anledning av enmyndighets eller ensldld befattningshavares underlåtenhet. Inte sällan kan entillämpning av standardregeln bli aktuell i sådana fall. Särsldlt gäller detta,när underlåtenheten har berott på otUlräcklig tillgång på personal, materialeller medel på det allmännas sida. Skadeståndsansvar bör då komma i frågahuvudsakligen när resursema också vid en ordinär belastning av verksamhetenhar varit uppenbart underdimensionerade. Det är emeUertid här att märka, att iden mån en försummelse i det hänseendet är att återföra på de högstastatsmakternas beslut i t, ex, anslagsfrågor, redan undantagsregeln i 3 kap, 7§ departementsförslaget utesluter prövning av skadeståndsanspråk mot detallmänna (jfr avsnitt 2,3,6.7.). En tUläinpning av standardregeln blir såledesaktuell bara när vållande har förekommit hos en lägre myndighet. Man tordeemellertid endast mera sällan kunna anse att ett misstag som en myndighet i ensådan bristsituation begår vid den svåra avvägningen, hur tillgängUga resurserlämpligen bör användas, överhuvudtaget innefattar skadeståndsgrundande feleUer försummelse. Men även när culpa undantagsvis konstateras, kan det oftafinnas skäl att inte anse skälig standard ha blivit åsidosatt. Ansvar för underlåtenhet kan oftare tänkas förekomma vidmera konkreta försummelser, t. ex. när en befattningshavare har obehörigenutebUvit från arbetet, har helt underlåtit att handlägga ett ärende eUer harförsum- Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 519 mat att ge det vederbörlig förtur, trots att detuppenbarligen varit särskUt brådskande och av stor betydelse för den enskilde.Också i sådana situationer bör man emellertid lämna en marginal för meraursäktliga felbedömningar, och detta behov kan tiUgodoses genom en tUlämpningav standardregeln. I princip blh standardregeln tillämplig också när person-eller sakskada vållas av en offentlig funktionär genom »faktisk handling». Somjag har framhållit i annat sammanhang (avsnitt 2.3,6.4.) får regeln dock intenämnvärd betydelse i sådana fall, eftersom man ganska undantagslöst torde fåupprätthålla det kravet på samhällets myndighetsutövning att skada av dettaslag inte orsakas genom culpöst förfarande i samband med direkta ingripandenmot person eller egendom. Vid bedömningen av om standardkravet har åsidosatts skallenligt paragrafen hänsyn tas till verksamhetens art och ändamål. Det innebärtill en början att man helt allmänt skall beakta de förhållanden under vilka verksamhetenutövas, som t. ex, om den avser en form av myndighetsutövming med gamlatraditioner, såsom rättskipningen, eUer om det tvärtom är fråga om t, ex. ennyinrättad kontrollverksamhet på experimentstadiet. Det får vidare beaktas hurstora risker verksamheten normalt kan väntas medföra för den enskildes person,egendom eller förmögenhet i övrigt, i händelse att fel begås av någonbefattningshavare. Man bör också göra skillnad mellan sådan myndighetsutövningsom närmast ter sig som en service åt medborgarna, även om den utövas medmonopol av det allmänna t, ex, vissa delar av polisverksamheten och sådansom främst siktar till att tillvarata statens eller kommunens intressen ochdärigenom bara indirekt blir till nytta för den enskilde, såsom exempelvisskatteuppbörden. Det är i övrrigt knappast möjligt att ge några konkretaanvisningar för standardregelns tillämpning på skilda verksamhetsområden elleratt närmare precisera hur hänsynen tiU en verksamhets art och ändamål! Det finns dock anledning att något ytterligare beröra standardregelnstillämpning på ett par praktiskt viktiga områden. Sin största betydelse torde standardregeln få i fråga omskador i kontroU-och upplysningsverksamhet. Enligt kommittéförslaget skulle pådessa områden gälla särskUda undantagsregler. Av skäl som jag har utvecklat iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.6.6.) får dessa regler inte någon motsvarigheti departementsförslaget. Jag har därvid utgått från att den begränsning avansvarigheten som kommittén åsyftade med särreglerna kan tillgodoses genomstandardregeln. Denna kommer följaktligen att få en väsentligt störrebetydelse enligt mitt förslag än enligt kommittéförslaget. Jag har i den allmänna motiveringen angett vissa allmännariktiinjer för standardregelns tillämpning i kontrollverksamhet. Hämtöver viUjag anföra följande. Särskilt i inledningsskedet får man räkna med att ennyinrättad kontroll- Majtts proposition nr 5 år1972 verksamhet är behäftad med vissa svagheter. I vissomfattning måste dessa accepteras, om kontrollen över huvud taget skall kunnasättas i funktion och utvecklas. Det är därför nödvändigt att man visaråterhållsamhet när det gäller att ålägga det allmänna att ersätta skador somsvagheterna orsakar, eftersom man armars riskerar att hämma en utbyggnad avkontrollen. Här kan standardregeln få betydelse. Som ett aktuellt exempel kannämnas den övervakningsverksamhet på mUjöskyddsområdet som skall utövas frånsamhällets sida enUgt miljöskyddslagen. Man lär tiU en början inte få ställaalltför höga krav från skadeståndsrättsliga synpunkter på denna verksamhet. Om en kontroll faktiskt upprätthålls utan att varaföreskriven i lag eUer författning, har man som kommittén framhåller särsldldanledning att visa försiktighet när det gäller att ålägga det allmännaskadeståndsskyldighet med anledning av begångna misslag. Ansvar bör inträdabara när kontrollen trots att den inte är lagstadgad kan anses som ettnaturligt led i myndighetens verksamhet och ett påtagligt avsteg har skettfrån vad man under sådana omständigheter rimligen kan fordra av det allmänna. Andra förhållanden som kan föranleda en mild bedömning äratt kontrollen utförs gratis eller mot en avgift som i varje fall inte täckerkostnadema för verksamheten eller att den sker bara stickprovsvis, inte fortlöpande.Å andra sidan bör man inte, som en reservant inom kommittén har förordat,inskränka ansvarigheten tUl fall då kontrollen allmänt uppfattas sombetryggande. Leder t. ex. en försummelse vid sanitär kontroll tUl att enepidemi uppkommer, bör skadestånd dömas ut, om ett allvarligt fel har blivitbegånget. Den som insjuknar i en sådan epidemi kan visserligen inte ställanågot ovillkorligt krav på att hållas skadeslös enbart på den grund att en felbedömningeller ett förbiseende kan påvisas, men han kan med fog begära att kontrollenhåller en viss lägsta standard. För undvikande av missförstånd bör påpekas att det här somannars självfallet måste förebringas bevisning om att det föreligger orsakssammanhang adekvat kausalitet mellan felet eller försummelsen och skadan, I praktikentorde redan detta krav medföra att skadestånd på grund av brister ikontrollverksamhet får begränsad betydelse. Vid remissbehandlingen har bank- och fondinspektionen samtförsäkringsinspektionen gjort gällande att ansvar över huvud taget inte bör inträdamed anledning av brister i dessa myndigheters kontrollverksamhet. Bank- ochfondinspektionen betonar bl, a,, att dess tillsyn rör komplicerade ekonomiskaförhållanden och omöjligen kan anordnas så att den ger insättarna fulltrygghet, något som inte ens är åsyftat. framhålleratt dess kontroll i huvudsak sker bara stickprovsvis. Redan vid den allmänna culpabedömningen måste hänsyn tastiU den speciella karaktären av den övervaknings- och inspektionsverksamhet somdet här gäller. Det innebär, att långt ifrån varje misstag eller felbedömning Maj:ts proposition nr 1972 521 i denna verksamhet kan betecknas som skadeståndsgrundandefel eller försummelse. Och i åtskiUiga av de fall där culpa trots allt ansesföreligga bör hänsyn tUl verksamhetens art och ändamål, vilket väl att märkainte är att garantera medborgarna att bank- och försäkringsverksamheten bedrivshelt oklanderligt, föranleda att det allmänna med stöd av förevarande paragrafbefrias från skadeståndsansvar. Uppenbart är emellertid att en sådanansvarsfrihet inte bör inträda helt undantagslöst, oberoende av felets ellerförsummelsens beskaffenhet. Har en kontrollerande tjänsteman med åsidosättandeav klara författningsföreskrifter kanske mot bättre vetande underlåtit attpåtala ett allvarligt missförhållande i en bank eller ett försäkringsbolag,måste kravet på skälig standard anses ha blivit åsidosatt. Självklart äremellertid att också på dessa områden kravet på adekvat kausalitet mellanförsummelsen i kontrollverksamheten och skadan leder till attersättningsskyldighet mera sällan kan åläggas det allmänna. I viss mån liknande synpunkter bör anläggas i fråga omfartygs- och byggnadskontroll. Den omständigheten att denna kontroll tar siktepå konkreta objekt och bl. a. avser att trygga annans säkerhet till person ochegendom påkallar dock en jämförelsevis sträng bedömning. Som byggnadsstyrelsenhar påpekat kan det tänkas att ett fartyg eller en byggnad som övergår tUl nyägare visar sig behäftad med dolda fel och att dessa fel bort upptäckas vidkontroll som utförts före äganderättsövergången. Den förmögenhetsförlust somden nye ägaren kan lida som följd av bristema på egendomen lär han dock intekunna kräva ersättning för av det allmänna under åberopande av försummelse ikontrollverksamheten. Det rör sig nämUgen här om en skada på ett intresse sominte kan antagas åtnjuta skydd av de handlingsnormer som gäUer förkontrollverksamheten. Skadan är därför enligt allmänna grundsatser inteersättningsgiU (jfr avsnitt 2.1.4.3. och 2.3.6.5. Som kommittén har uttalat kan det finnas anledning till ensträngare bedömning, om viss kontroll har föranlett ett föreläggande för enindustri-idkare, fastighetsägare, fartygsägare eller annan att vidta vissåtgärd men föreläggandet visar sig felaktigt. Förluster som föreläggandet harmedfört för adressaten bör det aUmänna regelmässigt åläggas att ersätta, underförutsättning givetvis att skadeståndsgrundande fel eller försummelse harförekommit. Det är nämligen naturUgt att man ställer höga krav på att såingripande åtgärder från myndigheternas sida som det här är fråga om intevidtas utan mycket noggrann prövning. Vad jag nu har sagt om kontrollverksamhet har tagit siktebara på misstag och felbedömningar i själva kontrollverksamheten. Om enkontrollant orsakar en person- eller sakskada i direkt samband med att hanprövar en maskin eller annan anordning, blir det i regel inte aktuellt atttillämpa standardregeln. Även om det ibland får anses att skada av detta slaghar uppkommit »vid myndighetsutövming», gör sig de sjmpunkter som över Maj:ts proposition nr 5 år1972