prop · FV03129 · 1972-12-31 00:00:00 — Kungl.Maj-.ts proposition nr 1972 Prop. Maj:ts proposition angående godkännande av avtalmellan , och om bildandeav ett alarmeringsholag, m. m.; given . Maj;t vill härmed, underåberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet överkommunikationsärenden, föreslå att bifalla de förslag, om varsavlåtande till föredragande departementschefen hemställt. Under Hans Maj:ts Min allernådigsteKonungs och frånvaro; I propositionen hemställs ombemyndigande för Kungl. Maj;t att godkänna ett avtal mellan . och om bildande av ett gemensamt ägtalarmeruigsbo-lag. Bolaget skall bygga upp och driva alarmeringscentraler föralarmering av i första hand primärkommunala och landstingskommunalahjälporgan. Till bolaget skall successivt överföras nuvarande s. k.SOS-tjänst. Omfattningen och utformningen av SOS-tjänsten skall dock inteavgöras av bolaget utan föreslås få ankomma på Kungl. För aktieteckning ibolaget vars aktiekapital inledningsvis skall vara 1 milj. kr. Beloppet förutsätts belasta investeringsanslaget Teleanläggningar m. m. föreslås bli bemyndigadatt teckna borgen för lån till bolaget intill ett belopp av 12,5 milj. kr. 1 1972.1 saml. Utdragav protokollet över komniunikationsärenden, hållet inför Hans Kungl. HöghetKronprinsen-Regenten i statsrådet på . Närvarande:statsministern , ministern för utrikes ärendena , statsrådenANDERSSON, , , , , , , ,, och . Chefen för , statsrådetNorling, anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöterfråga om godkännande av avtal mellan . ochLandstingsförbundet om bildande av ett alarmeringsbolag, m. m. och anför. har i skrivelse den 28 augusti 1972hemställt om Kungl. Maj;ts godkännande av en mellan . och träffad överenskommelse om bildande avett alarmeringsbolag. I skrivelsen begär vidare Kungl. Maj:tsmedgivande att ta i anspråk . av investeringsanslaget Teleanläggningarm. m. för aktieteckning i bolaget och hemställer om bemyndigande att ställaborgen för lån till bolaget intill ett belopp av 12,5 milj. kr. har vidare i skrivelse den 4 oktober1972 föreslagit att socialvårdens jourtjänst skall överföras från denavgiftsbelagda till den avgiftsfria SOS-tjänsten. SOS-tjänsten innebär att allmänheten inödsituationer kan slå telefonnummer 90 000 och genom förmedling av entelefonist på en SOS-central komma i kontakt med önskathjälporgan. SOS-tjänsten infördes efter beslut av (prop. 1956; 1 bil. 27, SU 1956: 9, rskr 1956: 155). Behovet av ensärskild SOS-tjänst var i första hand en följd av telenätets automatisering. Sålänge telefonsamtal vidarekopplades av telefonist på en telefonstation 1972: 129 3 kundeman i en nödsituation lyfta telefonluren och begära "polis","brandkår" osv. (de s. k. sociala namnanropen). Efterhand som telenätetautomatiserades, bortföll denna möjlighet och allmänheten måste känna tilltelefonnumren till olika aktuella hjälporgan, vilket i nödsituationer kundevålla vissa problem. Genom riksdagsbeslutet infördes ett för olikahjälporgan gemensamt telefonnummer (90 000), som skulle galla över hela landetoch genom vilket en person i nöd kunde komma i kontakt med önskat hjälporgan.Numret 90 000 valdes eftersom det var lätt att komma ihåg och lätt att slå påfingerskivan även i mörker. Genom riksdagsbeslutet ålades att svaraför kostnaderna för SOS-tjänsten, dock endast i den utsträckning som svarademot de tidigare sociala namnanropen. F. n. ingår därigenom i den avgiftsfriaSOS-tjänsten förmedling av samtal till polis, brandkår, jourhavande läkare,ambulans, flygambulans, sjöräddning, flygräddning och fjällräddning. Vissa hjälporgan utöver de nämnda har möjlighet attmot avgift anslutas till SOS-tjänsten. Hit hör vissa organ inom sjukvården (t.ex. jourhavande tandläkare), själavården (t. ex. jourhavande präst), apoteksväsendet,socialvården och veterinärväsendet. /72 vidarebefordrades över de 26SOS-centralerna mer än 2 milj. samtal. Samtalen fördelade sig på hjälporgan påföljande sätt. Genom den höga beredskap som alltid måste hållas påSOS-centralerna medelsvarstiden är är verksamheten mycketpersonalkrävande. Av nära 4 000 telefonister är ungefär var tredjei större eller mindre utsträckning berörd av SOS-tjänsten. SOS-tjänstgöringenför dessa telefonister är emellertid endast en del av den totala arbetstiden,varför SOS-tjänsten beräknas kräva en arbetsinsats motsvarande ca 100anställda. direkta kostnader för den avgiftsfriaSOS-tjänsten beräknas till 78 milj. kr./år kostnadsläge.Kostnaderna består praktiskt taget helt av personalkostnader. Dämtöver fårteleverket räkna med vissa uteblivna intäkter av telefonsamtal genom dedebiterings-principer som gäller för SOS-samtal. För samtal till telefonnummer90 000 debiteras aldrig mer än en samtalsmarkering, oberoende av samtaletslängd och det geografiska avståndet. För SOS-samtal från samtals- It 1972.1 saml Nr 129 automatmed "röd SOS-knapp" är samtalet helt avgiftsfritt. De uteblivnaintäkterna för kan beräknas till ca 1 milj. kr./år. Nuvarandealarmeringsförhållanden för hjälporgan, anslutna till SOS-tjänsten För brandalarmering skall varje kommun enligtgällande brandordningar ha tillgång till en ständigt bemannadbrandalarmeringscentral. Kommtmema har i viss utsträckning valt att gå samman istörre fjärr-alarmeringscentraler. Sålunda finns bl. a. i och Uppsalacentraler med stora alarmeringsområden. De konmiuner, som inte är anslutnatill fjärralarmeringscentral, har löst alarmeringsfrågan på olika sätt, iblandgenom att låta larmanropen gå till någon typ av ständigt bemannad institution,t. ex. ålderdomshem eller taxistation. Som en följd av de skiftandeförhållandena är utrustningen på alarmeringscentralerna mycket varierande. För ambulansalarmering har flertalet landstingorganiserat alarme-ringscentral. Ofta är sådan förlagd till enbrandalarmeringscentral. Jourhavande sjukvårdspersonal är i viss utsträckningansluten till alar-meringscentral eller särskild jourcentral. För polisalarmering finns inom varje polisdistrikten larmcentral, belägen i polisstationen på distriktets centralort. Inom varjelän finns dessutom en regional sambandscentral. Alarmering av flygräddning ochfjällräddning sker till polisen. I sammanhanget kan också nämnas den alarmering ochkoordinering för behov som sker genom bl. a. televerketskustradiostationer. Dessutom fungerar bl. a. , kustbevakningensoch polisens alarmeringsenheter som larmförmedlande organ. Förslagom s. k länsalarmeringscentraler och landstingsförbundet harrekommenderat sina medlemmar ett ökat samarbete i alarmeringsfrågor genominrättandet av gemensamma alarmeringscentraler för i första hand brand- och ambulansväsendet. Rekommendationen grundar sig på ett förslag, somframlagts av en arbetsgrupp bestående av representanter förkommunförbundet, landstingsförbundet, , ochcivilförsvarsstyrelsen. De skäl som enligt arbetsgruppen talade för en ökadsamordning var bl. a. följande: Vid många ingripanden inödlägen krävs insats av såväl primärkommunala som landstingskommunalaenheter. Samordning av alarme-ringen ger möjlighet att sända den kombineradehjälp som krävs i varje enskilt fall. Genom samordning avverksamheten och anskaffning av effektiv utmstning kan alarmeringsbehovettillgodoses med väsentligt minskad personalinsats som det gesutrymme för andra kommunala funktioner. Härigenom kan kostnaden peralarmtillfälle nedbringas avsevärt. Samordning av alarmeringen tillstörre enheter ökar effektiviteten främst genom att ekonomiska fömtsättningarskapas för utnyttjande av bättre tekniska hjälpmedel. Säkerhetskravet tillgodosesbättre genom att den som alarmerar snabbare kan komma i kontakt medalarmeringscentralen som omgående kan alarmera rätt organ. Genom samordning till störreområden kan sambandsproblemen lösas bättre. Det är nödvändigt att radiotrafikenfungerar utan störningar och att frekvenserna utnyttjas i maximalutsträckning. Vid anläggningar som täcker ett litet område kan inte båda dessakrav tillgodoses. I fråga om storleken av ett alarmeringsområde fannarbetsgmppen det tekniskt möjligt att samordna alarmeringsverksamheten inom mycketstora områden. Med hänsyn bl. a. till sjukvårdshuvudmännens önskemål omsamordning av sjuktransportverksamheten inom resp. landstingskommuner fannemellertid arbetsgmppen att länen var lämpliga alarmeringsområden. Arbetsgmppenföreslog därför att i princip inom varje län skulle inrättas en gemensamalarmeringscentral, länsalarme-ringscentral, för i första handbrandkårsalarmering, sambandet med skogsbrandflyget, ambulansalarmering,ambulansdirigering och alarmering av jourhavande sjukvårdspersonal. Ävenalarmering av övrig jourpersonal samt övervakning av kommunalkontrollutmst-ning borde enligt arbetsgmppen kunna anförtros centralerna. Samordningav länsalarmeringscentraler och SOS-centraler Som framgått av det tidigare nämnda har televerketsSOS-centraler endast en förmedlande uppgift och SOS-personalen fungerar iprincip som kvalificerade växeltelefonister. Av anropen till SOS-centralerna beräknas som framgår av den tidigare redovisningen vara samtal tillambulans, brandkår och jourhavande läkare. Alarmering av dessa organ skulleenligt planema för länsalarmeringscentralema ske från dessa. Detta innebäralltså att i ett läge med länsalarmeringscentraler uppbyggda över hela landetnära av SOS-samtalen skulle kopplas vidare till en sådan central. Mot bakgrund av de nämnda förhållandena harteleverket, kommunförbundet och landstingsförbundet fört överläggningar föratt utröna fömtsättningarna att slå samman SOS-tjänsten med de planerade länsalarmeringscentralema. Utöver den påtagliga rationaliseringsvinst sommåste bli följden av att ett led i alarmeringskedjan kan undvaras när detgäller brandkår, ambulans och jourhavande läkare skulle en sammanslagninginnebära andra fördelar. Urspmngsidentifieringen av anropen, som påSOS-centralen sker dels på automatisk väg dels genom utfrågning av denaiu-opande, kan få en bättre lösning om den anropande direkt kommer i kontaktmed en kom- bineradSOS- och alarmeringscentral. Dessutom skulle den hjälpsökande inte som f. n.behöva framföra vissa uppgifter till såväl SOS-central som hjälporgan. Deolägenheter i vissa fall av mycket allvarligt slag som ibland uppkommergenom att den hjälpsökande tror sig ha fullföljt alarmeringen i och med attkontakt erhållits med SOS-centralen och därför avslutar samtalet, skulleupphöra. Vid katastrofer eller andra nödlägen, som kräver mera omfattanderäddningsinsatser och då ett flertal olika hjälporgan snabbt måste nås, skulledessutom kombinerade SOS- och alarmeringscentraler fungera smidigare ochbättre än de nuvarande SOS-centralerna. Med hänsyn till de fördelar som skulle stå attvinna med en sammanslagning har vid de diskussioner som förts medde båda förbunden varit positivt intresserad av en sådan. En fömtsättning hardock därvid varit att alarmeringscentralerna inte skulle förläggas tillteleverket. Den nuvarande SOS-tjänsten har karaktären av normal manuellexpedition av telefonsamtal och den är därför som nämnts samordnad med annaninom förekommande telefonexpedition. SOS-centralerna ärsåledes lokaliserade dll de orter där det av i huvudsak driftsekonomiska skälär befogat att ha telefonexpedition. Verksamheten vid en kombineradSOS- och alarmeringscentral skulle emellertid komma att till sin karaktärväsentligt skilja sig från vanlig telefonexpedition. Typiskt för enalarmeringscentral är till skillnad från entelefonexpedition bl.a. förekomsten av radiokommunikation, behovet av attfortlöpande kunna överblicka de olika hjälpenheternas aktuella engagemang samtönskvärdheten av att i nära anslutning till centralen ha tillgång tillsakkunnigt och ansvarigt befäl som är engagerat i hjälparbete. Dessaförhållanden gör att man inte har möjlighet till sådan arbetsmässig samordningmed vanlig telefonexpedition, som f. n. finns i SOS-centralema. hardärför ansett att alarmeringscentralerna i stället bör förläggas till etthjälporgan t. ex. brandstation därständig bemanning finns. Parallellt med diskussionerna mellan ,kommunförbundet och landstingsförbundet om överförande av SOS-tjänsten tillplanerade länsalarmeringscentraler, behandlades bl. a. alarmeringsfrågan inomden s. k. räddningstjänstutredningen, som presenterade resultatet avsitt arbete i form av betänkandet (SOU 1971: 50) . Med stöd av Kungl. bemyndigande tillkalladechefen för en sakkunniga för att bl.a. utreda frågan om samordning och komplettering av räddningsverksamhet samtföreslå hur räddningsarbete bör ledas vid olyckor av större omfatt- Sakkunnig: landshövding . ning,där insatser av olika räddningsorgan erfordras. I detta sammanhang borde ocksåutredas hur ansvaret för verksamheten skulle fördelas mellan olika organ i falldär tveksamhet kunde råda härom. På förslag av chefen förkommunikationsdepartementet gavs utredningen som arbetatunder benämningen räddningstjänstutredningen tilläggsdirektiv, som i förstahand rörde frågor om oljeskydds-beredskap. Sammanfattningsvis imiebärräddningstjänstutredningens förslag bl. a. följande: kommunerna åläggs att svara församhällets räddningstjänst även i annat nödläge än brand, ansvaret för denorganisatoriska ledningen av räddningstjänsten vid en olycka faller påbrandchefen i den kommun där olyckan sker, får ansvaret förkatastrofplanläggningen i länet, den centrala tillsynen översamhällets räddningstjänst med undantag för oljebekämpning till sjössanförtros , oljebekämpning till landsombesörjs av de lokala räddningsorganen, oljebekämpning till sjöss samti kustvattnen, och Vänem ankommer på kustbevakning och dencentrala tillsynen betr. oljebekämpningen anförtros generaltullstyrelsen, länsalarmeringscentralerinrättas och SOS-tjänsten överförs till dessa. När det gäller utredningens förslag beträffandealarmeringsorganisa-tionen redovisas detta något utförligare i det följande. Utredningen slår fast att för att samhälletsräddningstjänst skall fungera effektivt det är av största vikt att denhjälpsökande snabbt och säkert kan nå vederbörande räddningsorgan samt att deräddningsenheter som bör insättas kan alarmeras på kortast möjliga tid. Utredningen påpekar att enhetliga alarmeringssystembyggts upp för polisens, och verksamhet.Däremot företer brand- och sjuktransportväsendets alarmeringsförhållandenenligt utredningen en splittrad bild. På åtskilliga håll har alarmeringsfråganför dessa lösts på ett sätt som svarar mot högt ställda anspråk på effektivitetoch säkerhet. För alltför stora delar av landet är dock brandkårs- ocham-bulansalarmeringen från effektivitets- och säkerhetssynpunkt ännu inte helttillfredsställande. Utredningen anser att grundregeln för de lokalaräddningsorganens alarmering alltjämt bör vara densamma som f. n. gäller förbrandalarme-ringen, nämligen att räddningsorganet skall ha tillgång till enständigt bemannad alarmeringscentral, som kan mottaga ingående larm samt utlösautgående larm. Kravet på alarmeringscentralens resurser att effektivt ombesörjabåde ingående och utgående alarmering bör emellertid sättas högre än f. n.Varje alarmeringscentral bör förfoga över sådana tekniska resurser som kan ökasnabbheten och säkerheten vid alarmeringen. I fråga om i vilken utsträckning alarmeringen börsamordnas mellan räddningsorgan av skilda slag synes det räddningstjänstutredningenna- turligt,att i första hand alarmeringen av de kommunala räddningsorganen samt avambulans- och jourtjänsten inom den medicinska sektom samordnas. Utredningenansluter sig därför i princip till den tidigare nämnda rekommendationen frånkommunförbundet och landstingsförbundet om bildandet avlänsalarmeringscentraler. Såväl polisen som har betydandeuppgifter i samhällets räddningstjänst. Polisen skall vid flertalet nödlägenlarmas för trafikledning, för utredningar och för bevaknings- eller andrauppgifter. Polisen har dessutom ansvaret för fjällräddningen samt förambulans- och räddningsflyget. ansvarar för oljebekämpningentill sjöss och i kustvattnen. Polisen och har därför sådanintressegemenskap med de lokala räddningsorganen att en samordnad alarmeringbör kunna övervägas. Polisens och huvuduppgifter liggeremellertid enligt utredningens mening inom andra områden än samhälletsräddningstjänst. Både polisen och har dessutom redan välutbyggda alar-merings- och kommunikationssystem, som väl torde fylla rimligakrav på effektivitet och som representerar stora ekonomiska värden. Utredningenär därför inte beredd att föreslå en omedelbar organisatorisk samordning avpolisens och kustbvakningens alarmeringssystem med alarmeringssystemet för dekommunala räddningsorganen, sjuktransportväsendet och den medicinskajourtjänsten. Behovet av omedelbar kontakt vid räddningsalarm ochräddningsaktioner mellan polisen, samt de egentligaräddningsorganen måste emellertid uppmärksammas. Goda tekniska möjlighetertorde finnas att åstadkomma effektiv och säker förbindelse mellan länsalarmeringscentraleroch polisen samt vid behov utan en total samordning avalarmeringssystemen. Mellan länsalarmeringscentralen och polisenssambandscentral i samma län bör finnas exklusiv direktförbindelse. Utredningen anser även av skäl som tidigare nämnts att det är lämpligt att överföra SOS-tjänsten till de planeradelänsalarmeringscentralema, i takt med att dessa byggts ut. I det följande redovisas kortfattat de synpunkterpå alarmeringsfrågan som framförts i remissinstansernas yttranden överräddningstjänstutredningens betänkande. Det helt övervägande antalet remissinstansertillstyrker eller lämnar utan eriman förslaget om bildandet avlänsalarmeringscentraler och successivt överförande av SOS-tjänsten till dessacentraler. Det gäller bl. a. , civilförsvarssiyrelsen,, , generaltullstyrelsen, . flertaletlänsstyrelser och landsting. Vissa remissinstanser, somär positiva till bildandet av alarmeringscentraler, uttrycker farhågor för attalarmeringsområdena kan bli för stora. påpekar attalarmeringsområdet inte får bli så stort att ortsbestämning av inkommande larmmedför förväxlingar. När det gäller omfattningen avlänsalarmeringscentralernas verksamhet tar ett antal remissinstanser uppfrågan om samordningen med polisens och sambandscentraler.Länsstyrelsen i anser att på en totalintegrering av samhällets bör ske. Även i länanser att en total samordning av samhällets bör eftersträvas. Länsstyrelsenanser det angeläget att åtminstone polisens larmsystem ansluts till enblivande länsalarmeringscentral. Bland de remissinstanser som uttalat sig mot enytterligare samordning med polisens sambandscentraler finnsLandstingsförbundet. Förbundet påpekar att man i skilda sammanhang hävdat attalla samhälleliga alarmeringsfunktioner bör samordnas till regionala centraler.Förbundet anser det dock mindre lämpligt att göra inbrytning i ettalarmerings- och sambandssystem som i likhet med polisens befinner sig i ettsista uppbyggnadsskede. Denna omständighet gör att förbundet kan godta ettuppskov med en önskvärd organisatorisk samordning men knappast detförhållandet, vilket utredningen vill göra gällande, att polisens ochkustbevakningens huvuduppgifter ligger inom andra områden än samhälletsräddningstjänst. Länsalarmeringscentralernas betydelse vid ettberedskapsläge tas upp av ett par remissinstanser. anserdet väsentligt att vid den praktiska utformningen av länsalarmeringscentralemaförutsättningar skapas för en smidig övergång mellan freds- ochkrigs-alarmering. Detta innebär bl. a. att alarmeringscentralerna bör få tillfredsställandeskydd. Liknande synpunkter framförs av länsstyrelserna i Slockholms ochVästerbottens län. och generaltullslyrelsenpåpekar, att det är väsentligt att radiokommunikationsmöjligheterna mellanolika räddningsorgan samordnas. nämndes de överläggningar som förts mellanteleverket, kommunförbundet och landstingsförbundet om att överföraSOS-tjänsten till de planerade länsalarmeringscentralema. Överläggningarna harlett fram lill en principöverenskommelse, som genom skrivelse den28 underställts Kungl. Maj:t för godkännande. Överenskommelsen som getts formen av ett konsortialavtal med bifogat förslag till bolagsordningför ett för ändamålet bildat alarmeringsbolag har, med vissa smärre formellaändringar, undertecknats av parterna . Genom återkommande redovisningar i centrala företagsnämndenhar den berörda personalen i informerats om överläggningarna. I inledningen till avtalet redovisas först dettidigare nämnda förslaget om länsalarmeringscentraler och det önskvärda i attSOS-tjänsten överförs till dessa centraler. Beträffande larm till polisen samttill sjö-, flyg- och fjällräddningen, vilka ingår i den avgiftsfriaSOS-tjänsten, avses dessa i ett inledningsskede komma att ligga utanför dettänkta verksamhetsområdet för länsalarmeringscentralema. Centralerna bör fördessa räddningsorgan t. v. fungera som de nuvarande SOS-centralema och alltså iprincip endast vidarekoppla samtalen. Driften av alarmeringscentralerna böranförtros åt ett av , kommunförbundet och landstingsförbundet gemensamtägt aktiebolag. Målsättningenför ett sådant bolag formuleras på följande sätt: Bolaget skall genom samordning av samhälletsalarmeringsfunktioner i regionala alarmeringscentraler möjliggöra snabba ocheffektiva hjälpinsatser. Dessa alarmeringscentraler skall ha till uppgift att mottaga och utlösa larm avseende brandkår,ambulans och jourhavande sjukvårdspersonal, att övervaka statliga och kommunalakontrollutrustningar och vid behov tillkalla jourpersonal, att vidarekoppla SOS-samtal till sådan hjälpinstans,för vilken fullständig larmbehandling ej lämpligen bör ske inomalarmeringscentralen, att fungera som sambandscentral för hjälpstyrkor dåså erfordras samt att i mån av kapacitet ta emot och behandlalarmbesked från privata kontrollanläggningar och åta sig andra uppdrag somfaller inom verksamhetsområdet. Bolaget vars namn skall vara SOS AlarmeringAktiebolag (SOSAB) skall inledningsvis ha ett aktiekapital av 1 milj. kr.,vilket vid behov skall kunna utökas till 3 milj. kr. Av aktierna skallteleverket teckna samt kommunförbundet och landstingsförbundet vardera . Styrelsen med säte i skall bestå av 48 personer. Parternautser ledamöter och suppleanter i styrelsen i proportion till aktieinnehavet.Ordförandeposten, vice ordförandeposten samt posten som ordförande påbolagsstämman alternerar mellan parterna. För viktiga beslut i styrelsen krävsatt mer än hälften av ledamöterna är eniga. Antalet alarmeringscentraler förutses bli 1620st., och samtliga avses stå klara efter det att bolaget beställtutrustning till den första centralen. För varje alarmeringsområde (i regellän), skall inrättas dels en projektgmpp för att förbereda den nya centralen,dels i ett senare skede en samrådsgrupp med uppgift att ge SOSAB:s ledning synpunkterpå alarmeringsverksamheten inom området. I projektgruppen och samrådsgmppenskall ingå representanter för , berörda landsting samt berörda länsavdelningarinom kommunförbundet. Det förutses att parterna i samförstånd kan finnalämpligt att ansluta även representanter för andra intressenter till grupperna. Omfattningen och utformningen av SOS-tjänsten fårinte ändras av bolaget utan Kungl. Larm tjänsterna uppdelas i gmndtjänster som SOSABmåste utföra och kommersiella tjänster. I grundtjänsterna ingår t. ex. brandkårsalarmering,ambulansalarmering och -dirigering samt SOS-tjänsten. Kostnaderna förgmndtjänsterna skall fördelas på och vardera påberörda kommuner och landsting. I fråga om den tekniska utrustningen på centralernaskall parterna sträva mot att i så stor utsträckning som möjligt använda denmateriel, som finns på SOS-centralerna och på primär- och landstingskommunalalarmcentraler. Kapitalbehovet i ett fullt utbyggt skede beräknas därigenomkunna begränsas till ca 20 milj. kr. nämndes att aktiekapitalet skallvara 13 milj. kr. I den mån SOSAB:s egna tillgångar inte förslår som säkerhetför lån skall parterna dämtöver kunna teckna borgen om totalt högst 25 milj.kr., varav andel är hälften eller 12,5 milj. kr. Beloppet 25 milj.kr. har valts för att det skall finnas en viss marginal utöver det redovisadedirekta behovet av kapital.