prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — I fråga om kommitténs förslag att utvidgat principalansvarskall gälla vid skada till följd av brist i underhåll eller tillsyn av allmänväg m. m, framhåller väg- och vattenbyggnadsstgrelsen och , att förslaget redan torde vara genomfört i rättspraxis, Ilikhet med dessa remissorgan tillstyrker stadsfullmäktige i förslaget idenna del, överståthållarämbetet uttalar däremot tveksamhet på denna punkt.Ämbetet befarar, att den föreslagna bestämmelsen i ämnet (20 § andra stycket)motsättningsvis kan leda till att rättsutvecklingen beträffande principalansvaretsomfattning inom den allmänna skadeståndsrätten binds på ett mindre lämpligtsätt. i befarar att bestämmelsen kan blimycket betungande för det allmänna och avstyrker förslaget. »Standardregeln.» Kommitténs förslag att detaUmännas skadeståndsansvar skall begränsas genom en standardregel (4 §) harkritiserats av besvärssakkunniga. Kommitténs uttalanden tyder enligt desakkunniga närmast på att med regeln åsyftas en begränsning snarare än enutvidgning av det allmännas ansvarighet. Men med kommitténs uppfattning attsåväl anonyma fel som kumulerade fel skall kunna grunda skadeståndsansvar gliderman enUgt de sakkunniga in på en tämligen renodlat objektiv culpa-bestämning.Därigenom avlägsnar man sig från den ursprungliga tanken att den enskildefunktionärens subjektiva culpa skall vara en förutsättning för det allmännasskadeståndsansvar. Kommitténs culpabestämning framstår närmast som ett försökatt ge en objektiv bestämning som kommittén bevarar kravet på ettvisst mått av subjektiv skuld. De sakkunniga anser att denna lösning gör ettförvirrande intryck och att 1 och 4 §§ i kommitténs förslag inte i föreliggandeskick kan läggas till grund för lagstiftning. anmärker, att formuleringen avstadgandet är utomordentligt vag och lämnar rum för betydande skönsmässighet ibedömningen. Styrelsen anser att inte heller motiven ger någon nämnvärd vägledningför tillämpningen av 4 §. Redan frågan huruvida viss handling eller Maj:ts proposition nr 1972 283 underlåtenhet kan anses innefatta culpa är många gångersvår att besvara. Genom en så vag och tänjbar förutsättning som den kommitténhar uppställt i 4 § gör man det än svårare att i ett konkret fall med någongrad av säkerhet bedöma om skadeståndsskyldighet föreligger. Samfundet finnerdet sakligt oberättigat att föreskriva en sådan begränsning i det allmännasskadeståndsskyldighet och anser att stadgandet bör utgå. På liknande grunderavstyrks förslaget i denna del av LO och TCO. SR motsätter sig bestämt enordning, som innebär att skadeståndsskyldigheten för den vållande tjänstemannenkan komma att sträcka sig längre än det allmännas skadeståndsansvar. , och handelskammaren i äravvisande eller kritiska mot förslaget i denna del. Föreningen ställer sig tvekande.Föreningen ifrågasätter, om det finns tillräckliga skäl att begränsa detallmännas ansvarighet, när den enskilde tjänstemannen görs ansvarig, ochfinner att regeln i vissa fall kan verka stötande. Föreningen vill dock intemotsätta sig förslaget. Hovrätten för Nedre däremot godtar förslaget ochpåpekar att ett standardkrav torde ligga redan i den aktsamhetsnorm sominnefattas i den allmänna skadeståndsrättens culparegel. Hovrätten delar dockinte kommitténs uppfattning att obetydliga fel eller försummelser av en tjänstemaninte behöver ådra det allmänna skadeståndsansvar, fastän sådant ansvar åvilartjänstemannen. När domstol har funnit en tjänsteman ersättningsskyldig för feleller försummelse i tjänsten torde enligt hovrätten inte endast ha prövatsfrågan om han har fullgjort sina förpUktelser mot det allmänna utan också omhan har fullgjort det allmännas förpliktelser mot den enskilde. Det har medandra ord utretts om tjänstemannen försummat att uppfylla de krav som denskadelidande skäligen kunnat ställa på verksamheten. Om sådan försummelse harkonstaterats, bör enUgt hovrätten skadeståndsansvar inträda för det allmänna.Liknande synpunkter framförs av juridiska fakulteten vid ,som utgår från att regeln kommer att vinna i klarhet i den mån decivilrättsliga ansvarsreglerna analogiseras. Också järnvägsstyrelsen finnerregeln i 4 § motiverad. Den tror emeUertid att det blir svårt attbedöma om ett förtärande fyller de krav som skäligen kan ställas på verksamheten.Bland de remissinstanser som uttryckligen har förklarat sig godkänna förslageti denna del kan ytterligare nämnas handelskamrarna i , och . Ansvarigheten i kontroll-, upplysnings- ochserviceverksamhet. Den bestämmelse i förslaget som särskilt begränsarskadeståndsansvaret i kontrollverksamhet (5§) kommenteras av åtskilUgaremissinstanser. Flera av dessa, bl. a, hovrätten för Nedre ,överståthållarämbetet, försvarets civilförvaltning, statspolisintendenten, luftfartsstyrelsen, kam- Majtts proposition nr 5 år1972 markollegium, kommerskollegium, handelskamrarna iStockholm, och , i lån,i lån, juridiska fakulteten vid ,besvärssakkunniga, och SR är kritisktinställda mot bestämmelsen. De ifrågasätter dess berättigande eller hemställeratt den utgår. Som skäl åberopas, att det resultat man vill uppnå med stadgandeti huvudsak kan vinnas genom tillämpning av standardregeln i 4 §, Vidare framhållsatt motsvarighet till paragrafen saknas i de andra nordiska ländernas förslagoch att utformningen av bestämmelsen är vansklig. Även beträffande bestämmelsen i 6 § första stycket omupplysningsverksamhet har i flera yttranden gjorts gäUande, att stadgandet äröverflödigt. Uttalanden i denna riktning har gjorts av bl.a. hovrätten förNedre , försvarets civilförvaltning, kammarkollegium, överståthållarämbetet,handelskammaren i samt besvärssakkunniga. Därvid har främstframhållits, att man med en rimlig tillämpning av standardregeln i 4 § börkunna komma till samma resultat som eftersträvas med 6 § första stycket,överståthållarämbetet befarar, att bestämmelsen såsom den har utformats kommeratt leda till att myndigheterna blir mer restriktiva i fråga om servicebetonadeupplysningar. Att lotsverksamheten har undantagits från det allmännas ansvarighet(7 §) kritiseras i några yttranden. samthandelskamrarna i och finner undantaget omotiverat.Redareföreningen framhåller att avgift utgår för lolsningen. När det allmännai åtskilliga andra fall blir ansvarig för skada i samband med tjänster somställs till förfogande utan avgift är det svårt att inse att ansvarighet inteskall föreligga för skada som vållas av lots. Därtill kommer att lotsens egetskadeståndsansvar kan jämkas enligt 19 § i förslaget. Detta innebär därigenomsom helhet en försämring av rederinäringens skydd vid skada under lotsning. Likheterna med annan rådgivande verksamhet understryksäven av samt av juridiska fakulteten vid Uppsalauniversitet, som anser att ansvarighet för det allmänna i varje fall börföreligga när fartyget är skyldigt att anlita lots och när skadan har vållatsav förhållande som endast lotsen kan känna till. Andra remissorgan bland dem justitiekanslem, hovrättenför Nedre och kammarkollegium är tveksamma om undantaget är berättigat.Till stöd för att lotsverksamheten bör falla utanför det allmännas ansvarighetåberopas bl. a. förhållandena i andra länder. Även ärtveksam men tiUstjrrker förslaget. Styrelsen åberopar det nära sambandet med 8§ sjölagen. Eftersom denna lag f. n. är föremål för översyn, bör enligtstyrelsen någon ändring i reglerna om det allmännas skadeståndsansvarbeträffande lotsning inte ske, förrän revisionen av sjölagen är avslutad. Maj:ts proposition nr 1972 285 Besvärssakkunniga föreslår att bestämmelsen omlotsverksamheten utgår såsom överflödig. Med ledning av de särskilda regler somgäller beträffande lotsning bör domstolama utan uttryckligt stadgande kunnafastslå, att ansvarighet för det allmänna i fråga om lotsverksamhet inteföreligger. I fråga om det allmännas ansvarighet i serviceverksamhetmed anledning av fel eller försummelse av befattningshavare som står till förfogandeför att på begäran bistå andra i deras verksamhet (7 §) anför hovrätten förNedre . Att anlitande av det alhnännas tjänster sker frivilligtkan icke anses vara ett godtagbart skäl för att dessa funktionärer skolaundantagas det allmännas skadeståndsansvar. Inom den utomobligatoriska skadeståndsrättentorde som regel gälla att en person som är frivilligt verksam tillförebyggande av skador för andra ändock står culpaansvar. Genom att ställa visssakkunskap till förfogande kan det aUmänna anses garantera att den sakkunnigeär skicklig och samvetsgrann. Såsom framgår av betänkandet uttages ocksåersättning för den hjälp som lämnas. De med lagrummet åsyftade fallen kunnadärför anses förete likheter med inomobligatoriska rättsförhållanden, därskadeståndsansvar ju föreligger för anställdas culpa. Likheten med privatverksamhet torde å andra sidan ge det allmänna möjlighet att genom särsldldöverenskommelse friskriva sig från ansvar eller begränsa ansvarsskyldigheten iförekommande fall. Liknande synpunkter anläggs av lantbruksförbund.Stockholms handelskammare beklagar, att den knapphändiga motiveringen intemöjUg-gör en klar uppfattning om vilken personal som avses. Fiskeristyrelsenoch befarar, att förhållandet mellan 7 § samt5 resp. 6 § kommer att ge upphov till tillämpningssvårigheter. Lantbruksstyreisenpåpekar att den hjälp som lämnas av instruktörer, täckdikningsförmän m. fl, åtjordbrukare inte alltid mottas helt friviUigt, Exempelvis förekommer det, attlantbruksnämnd som villkor för statligt stöd till utförande av dikningsföretagföreskriver, att vederbörande jordbrukare skall anlita fackkunnig person sombiträde vid företagets utförande. Även om det inte direkt föreskrivits tordedetta i praktiken ofta bli liktydigt med att hos nämnden anställdtäckdikningsförmän måste anlitas, I alla de fall då befattningshavare vidlantbruksnämnd biträder med upprättande av teknisk plan kan det enligtlantbrukssyrelsen ifrågasättas, om inte frågan om ansvar för planen måstebedömas olika allteftersom nämnden har godkänt och fastställt planen tillefterrättelse eller inte. Besvärssakkunniga anser att paragrafen också i denna delär överflödig. Domstolarna bör även utan stadgandet men med en förnuftiglagtillämpning komma till samma resultat. anser, att om det över huvud taget behövsnågon bestämmelse av detta slag, paragrafen bör få en annan utformning och placering.Ett stadgande i ämnet bör innehålla endast att lagen inte är tillämplig påverksamhet av åsyftat slag, 286 Kungl Maj.ts proposition nr 5 år1972 Frågor om undantag för skada genom beslut av dehögsta statsorganen. Frågan om skadeståndsskyldighet med anledning av dehögsta statsorganens åtgöranden berörs av justitiekanslem, som ifrågasätter omdet är förenligt med grunderna för vår konstitution att inte ens beslut avKungl, Maj :t i statsrådet skall vara fredade från att underkastas prövningskadeståndsvägen. Den högsta administrativa myndighetens avgöranden bör enligtjustitiekanslem stå fast utan möjlighet till överprövming av domstol. Hanfinner att förslaget i denna del är ägnat att minska både regeringens handlingsfrihetoch dess auktoritet, förklarar, att hänsyn måste tas till såvälallmänna synpunkter på de högsta statsorganens stäUning och verksamhet somsådana speciella förhållanden som kan föreligga i särskilda fall, t, ex, närdet gäller utrikespolitiska åtgärder. Då hovrätten på grundval av detföreliggande materialet inte kan överblicka konsekvenserna av den föreslagnaregleringen, anser den sig inte kunna ta ställning till förslaget i denna del.Författningsutredningen har för sin del inte något att erinra mot att statensskadeståndsansvar kommer att omfatta även fel och försummelser av Kungl. Vad angår stäUning anför . Från culpaansvaret har kommittén ifrågasatt attuttryckligen undanta men avstått härifrån, enär det enligt kommitténknappast kan tänkas något praktiskt fall, när staten borde göras ansvarig ianledning av åtgöranden. SR ifrågasätter om denna motivering ärbärande. har i förhållande till sina egna verk (riksbank,riksgäldskontor, JO, MO) samma ställning som regeringen i förhållande till denövriga statsförvaltningen. kommit till det resultatet att statenbör i skadeståndsväg svara för fel och försummelser av regeringen, torde anledningsaknas att ur anförda sjmpunkt låt vara endast i motiven undantagariksdagen. Särskilda begränsningar av rätten till ersättningmed anledning av dom eller beslut m. m. Den inskränkning av rätten att krävaskadestånd med anledning av innehållet i domstols eller domares beslut somkommittén föreslår (8 § första stycket) godtas i princip av ,hovrätten för Nedre och . Juridiska fakultetenvid anser det i och för sig egendomligt att åklagaren somrepresentant för staten får avgöra om skadeståndstalan skall få föras motstaten. Fakulteten finner visserligen att den föreslagna regleringen är riktigmen ifrågasätter om den är förenlig med de grundsatser som har kommit tiU uttrycki artiklarna 5 och 13 i konvention om de mänskliga rättigheterna. Vissa remissinstanser riktar kritik mot kommitténsavgränsning av paragrafen. vid universitetframhåller att förslaget bygger på ett domstolsbegrepp som avviker frånregeringsformens och inte överensstämmer med allmänt språkbruk samt dessutom ärinkonsekvent, Maj:ts proposition nr 1972 287 Bl, a. påtalas att inte betraktas somdomstol och att regeringsrätten men inte regeringen avses falla understadgandet, ehuru de formella besvärsprövningsreglema är desamma hos allamyndigheterna. i anser att länsstjelse börbetraktas som domstol i fall då dess avgöranden skall överklagas i hovrätt,Lantmäteristyrelsen ifrågasätter om inte organ för lantmäteriförrättningar o,1. bör jämställas med domstolar. Landsfogden i erinrar om attgodkänt strafföreläggande av åklagare gäller som lagakraftvunnen dom.Försäkringsrådet anser, att beslut av rådet angående utbyte av livränta motkapital bör falla under förevarande paragraf. Enligt bör beslut avdomstol angående organisatoriska och administrativa frågor falla utanför.Magistraten i ifrågasätter, om inte trots inställningen i grannländerna möjligheten att få skadestånd med anledning av domar och beslut som häravses borde begränsas till fall då ändring skett genom extraordinärt rättsmedel. Besvärssakkuimiga anser att det saknas anledning att gejust domstols domar en särställning på det sätt som skett i 8 §. Ävenförvaltningsmyndigheternas avgöranden vinner i stor utsträckning rättskraft,och på många områden är det väl så betydelsefuUt att dessa står fast som attdomstols domar vinner rättskraftsskydd. Om en begränsning skall införas för attvärna de intressen som rättskraftsinstitutet tillgodoser bör den därtör gällaalla avgöranden som vinner rättskraft. Såvitt de sakkunniga kan bedöma äremeUertid risken för att part kringgår de ordinära rättsmedlensfatalie-begränsningar genom att anhängiggöra en skadeståndstalan, som i sakinnebär ett upprivande av det lagakraftvmnna avgörandet, försvinnande liten.Regeln i 16 § kommer att medföra att skadeståndstalan ofta nog inte kommer attfå föras med mindre ändring eller rättelse i det felaktiga beslutet först söktsi vanlig ordning. Dessutom torde det vara sällsynt att ett avgörandes endaverkan är en definitiv engångsskada. De sakkunniga anser att man får godta attskadeståndstalan i viss mån får karaktären av ett extraordinärt rättsmedel. Deförordar att någon ytterligare spärr inte stadgas vare sig beträffanderättskraftiga avgöranden i allmänhet eller i fråga om domstols domar isynnerhet. Bestämmelsen i 8 § första stycket bör sålunda utgå. I några ji:tranden görs från principiella utgångspunktertvärtom gällande att den princip som kommer till uttryck i 8 § första stycket iförslaget bör få mera vidsträckt giltighet. Justitiekanslem anförbetänkligheter mot lagförslaget som helhet med hänsyn till den vidsträcktamöjlighet att föra skadeståndstalan som förslaget innebär och de konsekvenserdetta medför. Förslaget synes enligt justitiekanslem leda till att en omfattandedomstolskontroll skadeståndsvägen skulle etableras över förvaltningen. Ensådan kontroll har tidigare stäUt sig avvisande till i annatsammanhang, Justitiekanslem ifrågasätter det rimliga i att lagstiftningenställer två helt Maj:ts proposition nr 5 år1972 skilda linjer till de rättssökandes fria förfogande förprövning av en och samma sak. Han framhåller vidare att vad som gäller om bl,a, forum privi-legiatum för vissa ämbetsmän till stor del skulle kunna förlorasin giltighet, om beslut som fattats av sådan ämbetsman kan av enskild personbringas under allmän underrätts prövning skadeståndsvägen, Justitiekanslem framhålleratt en sådan rättegång lätt nog kan gestaltas på ett sätt som är nedsättandeför en myndighet och dess funktionärer. Risken för obefogade rättegångar tordekomma att öka med en lagstiftning som den föreslagna. BetänkUgheterna innebärinte att justitiekanslem riktar sig mot förslaget om skadeståndsskyldighet vidförvaltningsbeslut i och för sig utan mot den omfattning i vilken talan omskadestånd skall kunna föras. Justitiekanslem finner att begränsningar italerätten är önskvärda. En tänkbar sådan begränsning skuUe vinnas om maninför ett stadgande sådant som det kommittén har föreslagit i fråga om domstolseller domares beslut (8 § första stycket). Anspråk på ersättning för skada pågrund av förvaltningsbeslut skuUe alltså inte få göras gällande med mindre åtalför ämbetsbrott äger rum eller den skadelidandes talan eljest biträds avåklagaren. Det skulle då inte med fog kunna påstås att man infört en sådandomstolskontroll över förvaltningen som hittiUs har avvisats. Prövningen avfrågor om åtal eller om biträdande av skadeståndstalan skuUe, liksom nu ärfallet när talan riktar sig mot enskild ämbetsman, verkställas avjustitiekanslem eller ombudsmän beträffande högre ämbetsmän och avvederbörande allmänne åklagare beträffande andra befattningshavare. Forumskulle bU den domstol där befattningshavaren har att svara för ämbetsbrott.Någon skadeståndstalan mot Kungl. Maj :ts beslut skulle inte kunna väckas idenna ordning. De fall, då skada uppkommer genom förvaltningsbeslut på grund avfel eller försummelse som inte innefattar ämbetsbrott men omständigheternalikväl är sådana att lagen, om den gällt, skulle ha varit tillämplig, är enligtjustitiekanslem sannolikt inte så många och bör rätteligen föranleda frivilliggottgörelse av det allmänna. Att starkare begränsa möjligheten att fåersättning för skada vid förvaltningsbeslut än när det gäller skada genomdomstolsbesluten bör enligt justitiekanslem inte komma i fråga, överståthållarämbetet anlägger Uknande synpunkter. Ämbetetifrågasätter sålunda om inte en sådan prövning som avses i förslagets 8 § börföreskrivas också i fråga om påstådd felaktighet i vissa andra beslut än sådanasom har meddelats av domstol eller domare. Härvid är enligt ämbetet attbeakta, att inte bara domare utan alla befattningshavare som kan åtalas förämbetsbrott uteslutande i högre rätt åtnjuter skydd mot skadeståndstalan pågrund av påstådda fel eller försummelser genom föreskriften i 22 kap, 8 § RBatt sådan talan inte får väckas med mindre vederbörande åklagare föransvarstalan eller biträder skadeståndstalan. Kommitténs förslag innebärenligt ämbetet, att den som anser sig ha lidit skada genom ett Kungl Maj:ts proposition nr 1972 289 förment felaktigt beslut av annan myndighet än domstoleller domare har rätt att utan särskilda villkor för väckande av talanframställa skadeståndsanspråk mot det allmänna även i fall då den i 22 kap. 8§ RB stadgade prövningsförutsättningen gäUer för skadeståndstalan mot denbefattningshavare som påstås ha felat. Ämbetet anser att för sådana fall vissprövningsförutsättning lämpligen bör föreskrivas även beträffande talan motdet allmänna. Denna förutsättning bör enligt ämbetets mening för vissa faU, t.ex. i fråga om påstådd felaktighet av överexekutor, utformas på samma sätt somi 8 § kommittéförslaget. För andra faU, då behov får anses föreligga av ensådan förhandsprövning som kommittéledamoten har förordat i sin reservation,bör dock bestämmelser om prövmingsförutsättning och forum inte lämpligenutformas i fuU överensstämmelse med 8 §. Skadeståndstalan mot staten medanledning av fel som ledamot av regeringen påstås ha begått, bör enligt ämbetetvara möjUg utan att åtal vid riksrätt kommer tUl stånd. Sådan talan bör dockinte heUer få väckas vid underrätt utan någon som helst förhandsprövming. Även andra remissinstanser däribland , lantmäteristyrelsen,i , rektorsämbetet vid ,stadsfullmäktige i , kommunalfullmäktige i samthandelskammaren i har i sina yttranden anknutit till vad haranfört. vid anser förslagets uppdelningmellan domstolar och andra myndigheter diskutabel. Från rättskraftssynpunktfinns det skäl att jämställa vissa avgöranden av förvaltningsmyndighet meddomstols dom. Vidare påpekar ämbetet att vissa beslut av förvaltningsdomstolinte vinner rättskraft och att det f. ö. är tveksamt vilka organ som skallbetecknas som förvaltningsdomstolar. I andra jrtt randen hävdas atträttskraftiga avgöranden av förvaltningsmyndigheterna bör skyddas mot angrepp skadeståndsvägenpå samma sätt som domstolarnas domar och beslut skyddas enligt 8 §kommittéförslaget. Regeln i 16 § kommittéförslaget om begränsning av rättenatt begära ersättning med anledning av felaktigt beslut på den grund attöverklagnings-möjlighetema inte har utnjrttjats tillstyrks uttryckligen avhovrätten för Nedre och . Förslageti denna del avstyrks däremot av juridiska fakulteten vid universitetoch detta universitets drätselnämnd, kommunalfullmäktige i Bjuvs köping.Svenska landskommunernas förbund och . Som skälhärtör åberopas bl. a. att den som lidit skadan inte sällan är ovetande om deadministrativa besvärsmöjligheterna och i regel inte anlitai' jurist ellerannan specialist som biträde. kan det vara svårt för denskadelidande att inom den korta besvärstid som äi' föreskriven överblicka omskada kommer att uppstå. Den föreslagna ordningen kan täntas medföra en starkökning av antalet överklaganden och ofta leda till anförande av besvär inblanco. 1 vissa fall innebär förslaget, anförs det 19 Bihang till protokoll 1972. 1 saml Nr 5 Maj:ts proposition nr 1972 vidare, en försämring av det skydd som tillkommer deskadelidande. Mål om skadestånd på grund av att den kommunalalikställighetsgrundsatsen överträtts prövas sålunda enligt gällande ordning avde allmänna domstolarna, utan att som förutsättning härför krävs att deadministrativa besvärsmöjlighetema uttömts. För den skadelidande kan det,framhåller , ibland vara svårt att avgöra, omskada i ett visst fall vållats i offentlig verksamhet som är att likställa medensldld verksamhet. Om detta är fallet, är 16 § icke tillämplig. Det uppställdakravet på »remonstration» stimulerar enligt drätselnämnden till upprepning avredan behandlade ärenden och föranleder därigenom ökat arbete i förvaltningen.Fakulteten gör gäUande, att remonstration ofta av mjmdigheterna uppfattas sombevis på en opassande illojalitet. Någraremissinstanser , försvarets civilförvaltning ochbesvärssakkunniga anser att det bör övervägas att utforma bestämmelsen som enjämkningsregel efter mönster av motsvarande regler i de danska och norskalagförslagen. Besvärssakkunniga framhåller, att det särskilt vid belastandeförvaltningsakter, som visar sig vara felaktiga, ter sig orimligtatt begära av den skadelidande att han skall anföra besvär för att bibehållasvid sin rätt att väcka skadeståndstalan. Vid skadeståndstalan mot kommun bördet vidare i stor utsträckning bortses från den möjlighet till rättelse genomkommunalbesvär som eventuellt står till buds. åberopar bl.a, fall då värnpliktiga felaktigt inkallats till militärtjänstgöring. Frågauppkommer därvid om gottgörelse för mistad arbetsförtjänst med stundom rättbetydande belopp. I sådana fall har ersättning i regel utgått utanhänsyn till om den värnpliktige sökt ändring i den felaktiga inkallelseorderneller inte. anknjrter till ett uttalande i betänkandet,att 16 § i viss mån skulle eUminera risken för motstridiga avgöranden av deallmänna domstolarna och förvaltningsmjmdigbetema.