prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Enligt vad lagrådetinhämtat förekommer det att vederbörande myndighets beslut i dyUka ärendengenom besvär överklagas hos Kungl, Maj:t och avgöres på samma sätt som andrabesvärsärenden men också att sådana ärenden bringas under Kungl, Maj:tsprövning genom anmälan eUer annan formlös klagan (bl, a, när besväistiden gåttut). Såsom besvärssakkunniga anfört inverkar förhåUandet i princip inte på denenskUde partens möjUghet att vid aUmän domstol föra tvistemålstalan mot detallmänna, därest föratsättningar för en dyUk rättsUg talan föreUgger och hanförmenar, att den ståndpunkt, som det aUmänna slutiigt intager, är oriktig. Ävenom den skadereglerande myndighetens beslut att avslå en framstäUning omskadestånd eller att endast delvis bifalla ett skadeståndsyrkande sålundatorde kimna överklagas tUl överordnad myndighet och i sista hand tiU Kungl, Maj:t,finner lagrådet ej att detta förhåUande bör föranledahinder för att skadestånd vid »faktisk skada» regleras i den i remissenföreslagna ordningen, Uttrycketnäringsverksamhet och det i anslutning därtUl ofta förekommande ordetnäringsidkare har efter hand i nyare lagstiftning fått en ganska bestämdinnebörd (se t. ex. förarbetena tUl varamärkeslagen, lagen omföretagsinteckning, lagen om otiUbörlig marknadsföring, 16 kap, 9 §brottsbalken). Med näringsidkare brukar sålunda förstås envar som yrkesmässigtdriver verksamhet av ekonomisk art oavsett om verksamheten är inriktad på vinsteUer ej. Att verksanUieten avser att främja ett ideellt eller välgörande syfteutgör alltså ej hinder för att den betraktas såsom näringsverksanUiet, I kravetpå yrkesmässighet ligger att ett visst mått av varaktighet fordras.Verksamheten behöver dock inte vara stadigvarande. Även den som bedriververksamhet av ekonomisk art kan därför anses utövanäringsverksamhet. Kravet på yrkesmässighet innebär inte heller, att den ekonomiskaverksamheten skaU utgöra vederbörandes huvudsysselsättning. Verksamhet somutövas såsom deltidssysselsättning eller som extraarbete på fritid anses aUtsåockså enUgt den gängse tolkningen av begreppet vara näringsverksamhet. Departementschefenhar i specialmotiveringen till det här ifrågavarande stadgandet givituttrycket näringsverksamhet en tolkning, som inte helt ansluter sig till densålunda gängse. Enligt departementschefen avses med näringsverksamhet ibestämmelsen inte bara yrkesmässig verksemihet utan aU ekonomisk verksamhet,som bedrivs självständigt och i vinstsyfte. Vad som avses härmed exemplifierasmed att en fastighetsägares förluster i form av uteblivna arrende- ochhyresinkomster kommer att omfattas av bestämmelsen även om arrende- eller hyresavtaletinte ingår som led i en affärsmässig verksamhet. Närdepartementschefen ger uttrycket den innebörden, att näringsverksamheten skaUbedrivas i vinstsyfte för att omfattas av stadgandet, innebär detta uppenbarUgenen begränsning i förhåUande tUl den gängse tolkningen. Mot bakgnmd av de motiv,som anförts för stadgandet, synes dock inte finnas anledning tiU en sådaninskränkning av begreppet näringsverksamhet Vid den skäUghetsbedömmng, som enUgtstadgandet alltid skall Ugga tiU grand för prövningen av ersättningsfrågan, börockså i förekommande faU kunna i erforderUg omfattning beaktas denomständigheten, att näringsverksamhet bedrives utan vinstsyfte. Det avdepartementschefen anförda exemplet synes däremot närmast åsyfta en utvidgningav begreppet näringsverksamhet i gängse mening. Att begreppet tolkningsvis skaUkunna anses åsyfta också avtal som inte ingår som led i en affärsmässigverksamhet synes dock svårUgen kutma anses förenUgt med stadgandetsordalydelse. Även om en sådan tiUämp- 1972: 5 637 ningav stadgandet av de skäl som anförts för detta i enstaka faU måhända skuUekunna anses önskvärd synes den därför knappast möjUg att genomföra utan enändring av stadgandets ordalydelse. Den praktiska betydelsen av en dylik extensivtolkning synes dock vara mycket Uten. Ävenom det, såsom departementschefen anfört i annat sammanhang, inte är ovanligtatt ett och samma begrepp används i civilrättslig lagstiftning men ges ettvarierande innehåU beroende på i vUket sammanhang det användes, anserlagrådet, att det ej finns anledning att begreppet näringsverksamhet vid tiUämpningenav den förevarande bestämmelsen ges ett annat innehåU än det anses ha i andralagar enUgt nu gängse mening. 3kap, 7 § förevarande paragraf intagna regeln att skadeståndstalan med anledning avbeslut som högsta domstolen eller regeringsrätten fattat icke får föras såvidabeslutet icke blivit upphävt eller ändrat skaU enligt uttalande i remissprotokoUetträffa även beslut som avser prövnings-tiUstånd, Har ansökan om prövningstiUståndavslagits, skaU parten inte kunna föra skadeståndstalan mot staten underåberopande av att fel eller försummelse förekommit i den lägre instansen; såskall kunna ske endast om avgörandet upphäves eller ändras t.ex. efter ansökanom resning eUer besvär över domviUa, EnUgt departementschefens mening torde detmera säUan vara av större intresse att möjligheten till sådan talan står öppeni andra faU, Uttalandet bygger på den föratsättningen att part genom klagan iordinär väg i högsta instans kan vinna ändring i ett fattat beslut när det ärfelaktigt och villkoren i övrigt för skadeståndsrätt gentemot staten enUgtförslagets regler är uppfyllda. Genomde nya bestämmelser om fullföljd av talan tilf högsta domstolen ochregeringsrätten som antagits av riksdag (prop, 1971:45 och 30, SFS1971:218 och 291) har införts en sträng begränsning av möjligheterna attbringa mål och ärenden under dessa domstolars prövning. Att ett överklagatbeslut är felaktigt utgör sålunda icke tillräckUgt skäl för prövningstUlstånd,Emellertid skall enligt de föreslagna reglerna om skadeståndsansvar för detallmänna beslutets felaktighet inte heller vara tiUräcklig grund för rätt tUlskadestånd. Härför kräves ytterligare bl, a, att beslutet tUlkommit på grand avfel eUer försimimelse och att genom beslutet skäUg standard blivit åsidosatt.Såsom departementschefen uttalat lär fuUföljdsreglema även i den nyautformningen ge utrymme för prövningstUlstånd i de troligen mycket sällsynta faUdå avgörande i hovrätt eUer kammarrätt blivit oriktigt genom fel eUer försummelseav sådan beskaffenhet att det enUgt förslaget är skadeståndsgrundande. Det kani detta sammanhang erinras om att departementschefen vid införandet av de nya fullföljdsreglerna framhöll,att det vid sidan av resnings- och domviUofallen samt fall när det överklagadeavgörandet kommit tiU på grand av grovt förbiseende eller grovt misstag kundefinnas andra undantagssituationer, där skälen för att tUlåta sakprövning ihögsta instans kunde anses vara lika starka, ett uttalande som ytterligareunderströks vid lagförslagets behandling i (JU uti, 1971: 7 s. 54). mening kan det förutsättas att högsta domstolen och regeringsrättenvid tUlståndsprövningen enUgt de nya bestämmelsema fäster särskUt avseende vid möjUghetenav en skadeståndstalan mot det aUmänna i sådana faU när ett överklagat beslutblivit oriktigt på grund av fel eUer försummelse och genom beslutet skäligstandard blivit åsidosatt. Undantagsregelni förevarande paragraf avser även talan om ersättning med anledning av beslutsom försäkringsdomstolen meddelat. Skälen för begränsning av rätten att föraskadeståndstalan såvitt angår denna domstols beslut har inte närmare angivitsi remissprotokoUet, Någon motsvarande begränsning föreslås ej när det gällerrätten att föra talan om skadestånd med anledning av beslut som meddelas avandra slutinstanser på specieUa rättsonwåden t, ex, arbetsdomstolen, marknadsrådetoch . Lagrådet vUl för sin del förorda att begränsningsregelnicke göres tiUämpUg i fråga om beslut av försäkringsdomstolen, 3kap, 8 § EnUgtmotiven synes vara avsett att bestämmelsen i första stycket skaU gäUa faU då ersätmingskall utgå enUgt trafikförsäkringslagen, I enUghet härmed bör »utgår» ändras tiU»skaU utgå». Deti andra stycket upptagna särskilda stadgandet om skadeståndsansvaret vid lotsningtorde böra upptagas under eget paragrafnummer. 3 kap,9 § Paragrafentorde böra ändras i överensstämmelse med den i prop, 1971: 151 föreslagna ändringenav 2 kap, 2 § rättegångsbaUten, 4 kap,1 § Syftetmed förevarande paragraf är att inskränka och i övrigt begränsa denskadeståndsskyldighet som åvUar en arbetstagare för person-och sakskada enUgt 2kap, samt för ren förmögenhetsskada enUgt 5 kap. 1 §, Enligt motiven tiUparagrafen och dess avfattning omfattar den emeUertid även faU då skyldighetatt ersätta ren förmögenhetsskada föreligger på grund av avtalsförhållandenoch speciaUagstiftning utan att, såsom föratsattes i 5 kap. 1 §, skadan våUatsgenom brott. Såsom exempel i sistnämnda hänseende namnes i motiven faU då arbetstagareåsidosatt sina förpliktelser enhgt tjänsteavtalet meUan honom och arbetsgivareneUer genom försummelse föranlett att arbetsgivaren bUrskadeståndsskyldig i förhåUande tiU avtalskonttahent, I fråga om paragrafens tiUämpningsområdebehandlas i motiven vidare förhåUandet meUan paragrafen och de specieUa skadeståndsreglemai arbetsrättslig lagstiftning som är avsedda att tUlämpas under särskUthänsynstagande till arbetsrättsUga grundsatser och som omfattar även icke-ekonomiskskada. Vidare beröres de särskUda jämkningsregler som finns i asso-ciationsrättsUglagstiftning och i immateriahättsUga lagar ävensom arbetstagaresskadeståndsansvar enUgt bUansvarighetslagen. Enligtden uppfattning om innebörden av 1 kap, 1 § som lagrådet förut givit uttryck åtbUr förevarande paragraf i princip icke tiUämpUg i den mån kontraktsregler eUerspeciaUag innebär att fuUt skadestånd skaU utgå eUer, då jämkning får ske,bedömandet skaU göras enUgt grunder som icke överensstämmer med dem som angivesi förevarande paragraf. TiUämpadpå vissa av de fall som beröres i motiven leder lagrådets uppfattning tiUföljande. Om tjänsteavtal meUan arbetsgivare och arbetstagare innehåUer särskUda,från bestämmelsema i förevarande paragraf avvikande regler om skadeståndsansvareUer dyUka avvikelser eljest anses framgå av avtalet utesluter detta tiUämpningav paragrafen. Även i andra konttakts- eUer kvaåkontraktsrättsUga förhåUandenkan det förekomma att tiUämpning av paragrafen uteslutes. Såsom exempel måhänvisas tiU 25 § avtalslagen som medför att en arbetstagare, som ingår avtalför arbetsgivarens räkning utan att vara behörig därtiU, kan vara skyldig attutge fuUt skadestånd tiU sin medkontrahent. Bestämmelsernai 8 § kollektivavtalslagen utesluter i enlighet med vad tidigare anförts direkttillämpning av förevarande paragraf. Motsvarande gäller de bestämmelser istatstjänstemanna- och kommunal-tjänstemannalagarna vUka hänvisar tUl 8 § koUektivavtalslagen,Detsamma får anses bU fallet beträffande skadeståndsbestämmelsema i 1936 årslag om förenings- och förhandlingsrätt samt lag om arbetstid m, m, ihusligt arbete. Då8 § koUektivavtalslagen anses hindra tiUämpning av förevarande paragraf, måsteockså de skadeståndsföreskrifter som finns upptagna i särskUda koUektivavtal fåsamma verkan. Som exempel på dylika föreskrifter må - på grundval av uppgiftersom lagrådet erhålUt vid föredragningen - nänmas föreskrifter om arbetstagaresansvar för skada genom fel eUer försummelse på eUer för förlust av verktyg,redskap, persedlar, maskiner och material. Däremot synes i vissa andra avtalförekommande föreskrifter som i aUmänna ordalag ålägger arbetstagarna attiakttaga omsorg och aktsamhet icke vara av betydelse i ifrågavarandehänseende. Ävenom såsom nu anförts en omedelbar tUlämpning av bestämmelsen i 4 kap, 1 § iviss utsttäckning är utesluten på grund av 1 kap, 1 § kan, på sätt tidigareerinrats, paragrafen komma att i rättstiUämp- ningentiUäggas betydelse såväl när det gåUer att bedöma innehåUet i en arbetstagaresansvar i konttaktsförhåUanden som vid tiUämpning av aimorlunda formuleradejämkningsregler, I praktiken torde därför skiUnaden meUan departementschefensoch lagrådets uppfattning icke bUva av så stor betydelse. Varkeni förarbetena eUer remissprotokoUet har berörts frågan om ansvarsbegränsningensbetydelse beträffande redogöraransvaret i offentlig förvaltning. Då äldresträngare bestämmelser om redogöraransvaret upphävdes genom förordningen(1961: 313) om förfarandet i anmärkningsmål, föratsattes att bettäffande sådantansvar därefter skuUe gäUa aUmänna skadeståndsregler, dvs, attersättningsskyldighet skuUe föreUgga då vederbörande gjort sig skyldig tiUvårdslöshet försummelse, oförstånd eUer oskickUghet i tjänsten, I den mån särskUdaregler rörande dylikt ansvar icke finns eUer konmier tUl stånd, medför 4 kap, 1§ en avsevärd begränsning av det allmännas möjUgheter att utfå ersättning förfelaktiga utbetalningar och uppkonma brister, I saknad av utredning harlagrådet icke underlag för någon åsikt om begränsningens betydelse för detallmänna och om lämpUgheten av att begränsningen bUr gäUande, Motsvarandefrågor inom det privata näringslivet bUr att bedöma på grundval av vadtjänsteavtalet kan anses innebära. Vadnu sagts om redogöraransvaret gäUer också i fråga om skyldighet förvärnpliktiga och andra krigsmän att utgiva ersättning för förlust av ellerskada å krigsmakten tiUhörig eUer för dess behov avsedd egendom, t, ex, ansvarför utlänmade persedlar och annan materiel. Ersättningsskyldighet i sådana faUkan åläggas av befattningshavare vid krigsmakten, se härom miUtärarättegångslagen (1948:472), I fråga om skyldigheten att utgiva ersättning måhänvisas tiU vad första lagutskottet anförde i utiåtande : 35, Medde reservationer som innefattas i det sagda ansluter sig lagrådet tUlförslaget, att i lagen upptaga bestämmelse om begränsning av arbetstagaresskadeståndsansvar. Vadangår paragrafens avfattning kan väl anses att det omnämnande av de olika skadefaUensom fanns i 4 § av skadeståndskommitténs förslag II varägnat att bättre än det remitterade förslaget belysa paragrafens innebörd.Lagrådet anser dock att det remitterade förslaget kan godtagas. Likaledesansluter sig lagrådet tUl förslaget i fråga om vad som skaU beaktas vidtillämpning av paragrafen, dvs. den skadegörande handlingens beskaffenhet,arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och omständigheterna iövrigt. Däremot kan lagrådet icke tiUstyrka att skadeståndsansvar skaUföreligga endast i den mån synnerliga skäl föreligger, Iolika sammanhang betonas i motiven vikten av att alltför skarpa gränsericke uppstäUes meUan de fall då fuUt skadestånd alltid skaU utgå och de faU dåskadestånd kan bortfaUa eller nedsättas. Denna synpunkt har enligt lagrådetsmening icke tUlbörligt beaktats i fråga om förevarande paragraf. Betydandemotsättningar uppstår meUan fall då kontraktsregler medför fuU ersättningspliktoch med dessa likartade faU då enUgt förevarande paragraf det kräves synnerUgaskäl för att ålägga ens jämkat skadestånd, LUmande följd av gränsdragningar uppkommernär det gäller arbetstagarbegreppet som enligt förslaget är ganska svävandesamt i fråga om bedömandet av huravida fel eUer försummelse begåtts i eUer utomtjänsten. Dentveksamhet som med fog kan hysas om lämpligheten av att arbetsgivare skaUansvara för sakskada som en arbetstagare i tjänsten våUar en annanarbetstagare, synes innefatta skäl att icke i så hög grad som förslaget innebärinskränka den våUandes ansvar. I dylika faU inverkar också preventionssynpunktenmen i lika grad bör denna beaktas i andra faU, Härom må hänvisas tiU vadlagrådet inledningsvis anfört. Härjämte må erinras att, såsomdepartementschefen framhållit en sttängare bedömning av en arbetstagaresansvar kan vara påkaUad i fråga om hans direkta skadeståndsansvar motarbetsgivaren, särskUt vid bristande redovisning av anförtrodda medel ochvårdslöshet i fråga om verktyg o.d. Häratinnan må också hänvisas tiU vadlagrådet ovan anfört om redogöraransvaret i förvaltningen och krigsmäns ansvarför utiämnade persedlar eller annan materieL Den i motiven förekommande hänvisningentiU att preventionen kan upprätthåUas genom disciplinära eUer andra åtgärdersynes knappast väga tungt; den mUda repression som en, eventueUt jämkad,ersättningsskyldighet innebär torde i allmänhet vara att föredraga. Denpersonkrets som avses med begreppet arbetstagare är synnerligenomfattande och av mycket heterogen sammansättning, TiU följd av utvidgmngen avdet aUmännas verksamhet samt den omställning tiU verksamhet i bolags- eUer föreningsformsom skett beträffande enskUd näringsverksamhet, omfattar arbetstagarbegreppetden aUt övervägande delen av befolkningen, från de högsta cheferna tiU ungalärlingar, EnUgt forslaget skaU begreppet i skadeståndslagen omfatta ävenandra som eljest icke räknas dit (interner, skolelever, vämpliktiga). Att vidansvarsfrågans bedömande arbetstagarens stäUning skaU vara en viktig faktor hari paragrafen uttryckligen angivits, I ett sammanhang har departementschefen framhåUit,att parterna på arbetsmarknaden bör lämnas frihet att genom koUektivavtalreglera frågan om arbetsgivares principalansvar mot egna arbetstagare. Framföratt i så hög grad som föreslagits minska skadeståndsansvaret för aUa andraarbetstagare i de mest skiftande ställningar synes det vara att föredraga attfrågan om kollektivanställdas ansvar överlämnas tUl reglering genom 41-Bihangtill protokoll 1972. 1972: 5 642 avtal.En reglering i denna ordning skuUe omfatta den största delen av arbetstagarnaoch få viss betydelse även för arbetstagare som icke omfattas av koUektivavtal, Imotiven tUl kravet på synnerliga skäl uttalas, att vid en avvägning meUan å enasidan arbetstagarens behov av skydd mot bördan av ett skadeståndsansvar och åandra sidan den skadeUdandes intresse att få ersättning för skadan bör oftaarbetstagarens skyddsbehov länmas förettäde samt att undantag dock kan tänkas,när förhåUandena på den skadelidandes sida är särskUt ömmande eUer närarbetstagaren har särskUt god ekonomisk bärkraft. Sistnämnda uttalande synesicke innebära tiUbörUg hänsyn tiU att skadevåUaren och den skadeUdande ej säUanbefinner sig i ungefär samma ställning och i sanoma ekonomiska omständigheteroch att i dyUkt faU bedömningen borde bU motsatt den som antytts imotiven. De exempel som departementschefen anför och vad han i övrigt uttalat ianslutning tiU förevarande paragraf samt vad lagrådet ovan erinrat kan knappastanses innebära, att det för skadeståndsansvars åläggande alltid bör fordrassynnerliga skäl om detta uttryck tillägges den mening som eljest åsyftas ilagstiftningen, eUer i hög grad särpräglade faU, Slutiigenbör beaktas att, enligt vad i motiven anförts, principen i gällande rätt, attarbetstagaren bär fuUt skadeståndsansvar för skada som han i tjänsten våUar sinarbetsgivare, i praktiken mera sällan fullt ut hävdats av arbetsgivama bettäffandeskadad eUer förkommen materiel, felaktigt utförda produkter etc.Departementschefen uttalar också, att det hör tUl sälisyntheteraa att enskUdaarbetsgivare riktar ersättningskrav mot någon sin arbetstagare, om inte dennehar förfarit särskUt klandervärt. Det framstår mot denna bakgrand icke såsompåkallat att begränsa arbetstagares ansvar i så hög grad som kravet påsynnerliga skäl innebär, Aandra sidan synes det vara önskvärt att i paragrafen tydligare framhåUes att fuUtskadestånd icke aUtid skaU utgå utan prövningen avse även frågan om nedsättningav skadeståndsbeloppet till vad som är skäligt. Pågrand av det anförda hemstäUer lagrådet, att paragrafen i nu ifrågavarandehänseende avfattas i huvudsakUg överensstämmelse med vad som föreslogs av skadeståndskominitténoch får innehåUa, att arbetstagare är ansvarig endast om och i den mån det medhänsyn tiU i paragrafen angivna omständigheter är skäUgt, I varje faU bör paragrafenändras på det sätt att »synnerliga skäl» ersattes med »särskilda skäl», 5kap, 1 § Förevarande paragraf innehåUer en regel om ersättning för ren förmögenhetsskadavåUad genom brott. Bestämmelser som avser ren förmögenhetsskada återfinnes på skUdastäUen i den föreslagna lagen. greppetdefinieras i 1 kap. 2 §, I 3 kap, 2 § stadgas att staten eUer kommun skaUersätta ren förmögenhetsskada som våUas genom fel eller försummelse vidutövning av offentiig myndighet, och de efterföljande reglema i kapitlet gäUeräven sådan skada. Föreskriften i 4 kap. 1 § om begränsning av arbetstagaresskyldighet att ersätta skada som han vållat genom fel eUer försummelse itjänsten gäller aU skada och avser således även ren förmögenhetsskada, ocksåsådan som våUas genom brott. Förevarande paragraf har upptagits under kapitelrabriken»Gemensamma bestämmelser». Den regel som här ges har emellertid inte närmastkaraktären av komplettering till bestämmelsema i de föregående kapitien; den äri realiteten en självständig ansvarsregel vid sidan av övriga regler omersättning för ren förmögenhetsskada och har nära anknytning tiU stadgandena i2 kap. och tiU bestämmelsen i 3 kap. 1 §. Enligt lagrådets mening skuUe lagensföreskrifter om denna skadetyp vinna i överskådlighet om förevarande paragraffinge utgå ur 5 kap. och ersättas av regler med motsvarande innehåll i 2 kap,och 3 kap. 1 §, Lagrådet förordar att så sker, I 2 kap, bör då intagas en nyparagraf, 4 §, som kan ges följande lydelse: VåUar någon ren förmögenhetsskadaoch dcer det genom brott, gäUer i fråga om skyldighet att ersätta skadan vad idetta kapitel är stadgat om person- och sakskada, I 3 kap, 1 § bör efter detförsta stycket inskjutas ett särsldlt stycke med det innehåUet att bestämmelsen1 första stycket skaU gäUa även ren förmögenhetsskada som arbetstagaren itjänsten våUar genom brott. Införes ett sådant stadgande i 3 kap, 1 § blir detäven tydligare, att den allmänna jämkningsregeln i 3 kap, 6 § första punktenblir tiUämpUg på ren förmögenhetsskada som våUats genom brott. Får1 § utgå ur 5 kap, synes det vara lämpUgast att kapitlet inledes med bestämmelsemai 3 och 4 §§ samt att stadgandena i 2 § upptages efter dessa, I remissprotokoUethar departementschefen närmare utvecklat vad som i denna paragraf avses medbrott, I anslutning härtiU kan hänvisas tiU vad lagrådet anför om dettaspörsmål under 2 kap. 3 § i förslaget 5kap, 2 § Iandra stycket av 5 kap, 2 § upptages motsvarighet tiU vad som stadgas i 6kap, 3 § andra stycket strafflagen angående bekostande av tryckning av dom. Åläggandeför någon att bekosta tryckning skall enligt förslaget kunna meddelas påyrkande av målsägande. Sådant yrkande skaU i mål mot den som gjort sig skyldig tUlärekränkning kunna framstäUas såväl när talan föres om ansvar som då måletuteslutande avser skadestånd. Även i faU då talan om skadestånd föres motarbetsgivare eUer det allmänna enligt 3 kap, 1 eUer 2 § kan yrkande framstäUasom åläggande att bekosta tryckning av domen. Det synes under angivna förhåUandenicke helt träffande att ange den part som kan framstäUa yr- 1972: 5 644 kandetmed uttrycket målsägande, LämpUgen torde i stadgandet kunna anges att yrkandet skaUframstäUas av den kränkte. Även detta uttryck torde innebära att, såsomdepartementschefen åsyftat, möjUghet finns för anhörig att framstäUa sådantyrkande i mål om ansvar eller skadestånd i anledning av förtal av avliden. 5kap, 5 § Den praktiskt viktiga händelsen att sakskada innefattar förlust avsaken synes icke på ett naturUgt sätt låta sig inordnas under regeln om ersättaingför värdeminskning. Med hänsyn härtill och med viss redaktionell jämkning iövrigt föreslås att paragrafen får följande lydelse: Vid sakskada skaUersättning utgå för sakens värde eUer utgift för iståndsättande ochvärdeminskning samt för annan kostnad tiU följd av skadan och för hinder eUerförlust i den skadelidandes näring. 5kap,7 § Lagrådetkan ansluta sig tiU vad departementschefen anfört angående innebörden av dennaparagraf i förhåUande tiU begränsningsreglerna i 2 kap, 2 och 3 §§, 3 kap, 6 §och 4 kap, 1 §, Det är emeUertid önskvärt att härmed avsedda undantag från detsolidariska ansvaret kommer tiU uttryck i paragrafen. Det förordas att tUlbestämmelsen fogas förbehåUet »i den mån ej annat följer av att begränsning gäUeri den skadeståndsskyldighet som åvUar någon av dem». Iblandkan inträffa att soUdarisk betalningspUkt icke kommer att föreligga.