prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Högsta domstolens uttalande i domskäleni rättsfallet NJA 1950 s. 333 att den förda talan inte kunde ges annan innebördän en talan om återfående av de erlagda skatte- eller avgiftsbeloppen bör sesmot denna bakgrund. Det är ingalunda uteslutet att talan skulle ha upptagitstUl prövning, om den i fråga om såväl de anförda grunderna som yrkandetsinnehåll konstruerats som en ren skadeståndstalan, dvs. en talan om ersättningför skada som tUlskyndats käranden genom culpöst förfarande av ämbets- ellertjänsteman. Det är i varje faU svårt att tolka HD:s återgivna uttalande påannat sätt, än att utgången möjligen skulle ha blivit en annan i fråga ombehörighet för allmän domstol att gå in i saklig prövning av käromålet, omdetta haft annan innebörd än en ren restitutionstalan, och att det varitåtminstone teoretiskt möjligt för honom att utforma sin talan på ett sådantsätt. Det antagandet ligger nära till hands, att HD i första hand haft enskadeståndstalan 1 tankarna. När en allmän möjlighet nu införs att föraskadeståndstalan mot det allmänna också i fråga om skador som vållas genomadministrativa beslut, anser jag mig mot denna bakgrund kunna förutsätta attmöjligheten att föra sådan talan vid allmän domstol kommer att utan särskUdföreskrift därom gäUa också anspråk på ersättning för skador som vållas genomadministrativa beskattningsbeslut o. d. Det förhåUandet att det felaktigabeslut varigenom skada har tillskyndats en enskUd person avser uttagande avett visst skattebelopp och att resultatet av en skadeståndstalan kan bli attett skadestånd döms ut som tUl sin storlek exakt motsvarar den uttagnaskatten, utgör i och för sig inte något skäl att inte tUlåta prövning av ettsådant skadeståndsanspråk. Det är också svårt att påvisa några sakliga skälför att beslutsskador av detta slag, som kan bli mycket kännbara för denenskUde, skulle vara undantagna från de nya skadeståndsreglernas tUlämpningsområde. 356 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 Vad jag nu har sagt har motsvarande gUtighet också i frågaom skadeståndsanspråk som grundas på att understöd, bidrag eller andraförmåner har undandragits någon genom fel eller försummelse vid avgörande avärende angående sådana förmåner. Sammanfattningsvis innebär min ståndpunkt i denna fråga,att samma regler bör gälla i fråga om rätt att föra talan om ersättning förskada, som har våUats genom fel eller försummelse i samband medbeskattningsbeslut eller andra beslut angående avgifter, bidrag e. d., som närdet gäller skadeståndstalan på motsvarande grunder med anledning avadministrativa beslut i allmänhet, och att någon uttrycklig regel härom inteär påkallad. Det bör framhållas, att den praktiska betydelsen avstatens och kommunernas ersättningsskyldighet i de nu diskuterade fallen tordebli mycket liten med hänsjm tUl de inskränkningar av det allmännas ansvar somjag föreslår. Standardregeln och passivitetsregeln samt principen att talan motstaten inte får föras med anledning av felaktigt beslut av regeringen ellerregeringsrätten torde tUlsammans medföra, att ersättningsskyldighet för sådanabeslutsskador som det här gäller kommer i fråga bara i säUsynta undantagsfall. Verkan av den skadelidandes passivitet i andrafall. I vissa situationer uppstår skada vid mjmdighetsutövning inte genomöverklagbara beslut utan som följd av besked, anmaningar, konkludenta åtgärdereller handlande av annat slag. Kommittén anser det ibland kunna krävas av denskadelidande i sådana fall, att han begär rättelse av åtgärden eller gör formlöserinran mot den s. k. remonstration hos t. ex. myndigheten själv eller enöverordnad befattningshavare, om åtgärden har vidtagits av en underordnadtjänsteman. Enligt kommittén kan det ibland krävas av den skadelidande att hanbegär rättelse eller framställer erinran. Underlåtenhet i dessa avseenden börmedföra att han i princip förlorar rätten att kräva ersättning för skada somdärigenom hade kunnat undvikas. Kommittén har utformat den tidigare omtaladepassivitetsregeln i sitt förslag så att den omfattar också faU av detta slag. Under remissbehandlingen har det riktats viss kritik motatt man på detta sätt skulle stäUa upp ett krav på remonstration som enförutsättning för skadestånd. För min del anser jag invändningarna i viss månbefogade. Som jag har utvecklat i det föregående är syftet medpassivitetsregeln framför allt att upprätthåUa principen att överprövning avlägre instansers avgöranden i första hand skall ske efter fullföljd i vanligordning, inte genom en skadeståndstalan mot det allmänna som skulle sättareglerna om instansordningen ur spel. Denna synpunkt blir emellertid aktuellbara vid beslut som kan angripas genom rättsmedel. Vid myndighetsutövning avannat slag kan inte en passivitetsregel fylla samma funktion. I sådana faU skulleden dessutom ibland kunna leda tUl obiUiga resultat. Underlåten remonstrationkan inte sällan ses som uttryck för samarbetsvilja och tUlmötesgående, och Maj:ts proposition nr 1972 357 den bör då rimligen inte utan vidare medföra att denskadelidande förverkar sin rätt tUl ersättning. HärtUl kommer att ompassivitetsregeln skall gälla vid sådana faktiska myndighetsåtgärder som här äri fråga, stora svårigheter uppstår när det gäller att klart avgränsa desstUlämpningsområde, För den som berörs av en sådan åtgärd blir det vanskligt attta ställning tUl om han måste göra erinringar mot denna för att bevara sin rätttUl ersättning för den händelse åtgärden skulle medföra skada, eller om hantills vidare kan finna sig i myndighetens handlande. Regeln skulle också vållapraktiska svårigheter av skUda slag i rättstillämpningen. Av dessa skäl har jag stannat för att passivitetsregelnbör inskränkas tUl att gälla endast i fråga om sådana felaktigamyndighetsbeslut som kan angripas med ordinärt eller särskUt rättsmedel. Dettainnebär emellertid inte att den enskilde förbehållslöst skulle kunna förhållasig passiv vid andra felaktiga mjmdighetsåtgärder som är ägnade ätt medföraskada för honom. I vissa fall bör i stället allmänna principer om verkan av denskadelidandes medvållande, framför allt grundsatsen om den skadelidandesskyldighet att begränsa skadan, kunna leda till att det allmännas ansvar jämkaseUer faller bort. Jag skall vid behandlingen av de enskUda bestämmelsernaåterkomma till frågan hur dessa principer bör tillämpas i fall av detta slag(avsnitt 5.1.5.6. Skada på omhändertagen egendom. 1 lagom ersättning av allmänna medel i vissa fall för skada som förorsakats avämbets- eller tjänstemän m. fl. finns vissa bestämmelser om skyldighet för detallmänna att ersätta skada som uppkommit genom att befattningshavare inom bl.a. utsökningsväsendet har tiUgripit eUer förskringrat egendom som han fått omhand i sin tjänst. Jag har redogjort mera utförligt för denna lagstiftning(avsnitt 1.1.1.3., jfr 2.3.1.1.). De bestämmelser som finns i postverketskungörelse angående postverkets ansvarighet för försändelseroch medel samt i järnvägstrafikstadgan angående bl. Statens järnvägarsbefordringsansvar innefattar en reglering av rent kontraktsrättsligtskadeståndsansvar och saknar intresse i detta sammanhang. I övrigt finns intenågra lagbestämmelser om det allmännas ansvarighet för skada på omhändertagenegendom. I fråga om ansvaret för skada på gods i vård har vissaregler utbUdats i rättspraxis. Sålunda har i en serie rättsfallålagts att utge ersättning för förlust av eller skada på sådan egendom.Ansvarigheten har grundats på culpa av eller tullpersonalen, menbevisbördan är omkastad, så att det åligger att visa, att fel eUerförsummelse vid vården inte har förekommit. I praktiken torde detta innebära,att domstolama analogiskt har tiUäm-pat de ansvarsregler som gäller i fråga omenskilt förvar, s. k, deposition. Som framgår av vad jag har sagt i det hemställt om en översjm av nyssnämnda lag. Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar anserdet inte Maj:ts proposition nr 1972 kunna vara föremål för tvekan att det allmännaregelmässigt bör svara för egendom som i behörig ordning har omhändertagits avdess organ och att ansvarigheten bör knyta an till vad som gäUer i fråga omdeposition i allmänhet. Kommittén har funnit det önskvärt att en allmän regelav denna innebörd tas upp i lag. Dess lagförslag innehåller i enlighet härmeden bestämmelse i ämnet (12 §). I fråga om stadgandets närmare innebörd hänvisarjag tUl den föregående redogörelsen för kommittéförslaget (2.3.2.6.). Kommitténföreslår i detta sammanhang också att lag upphävs. UnderremissbehandUngen har förslaget att reglerna om enskilt förvar skall tillämpasi hithörande fall föranlett vissa erinringar. Det har hävdats, att en sådanreglering inte i tiUräcklig grad medger, att hänsyn tas tiU de olikaförhållanden under vilka egendom kan tas om hand av det allmänna.Generaltullstyrelsen har i detta sammanhang utförligt utvecklat sina synpunkterpå frågan om det allmännas ansvarighet i olika fall för skada på gods somomhändertagits för tullbehandUng. Styrelsen förordar att 12 § ikommittéförslaget ersätts med en bestämmelse av innebörd att skadeståndsansvarenligt den föreslagna lagen skall inträda vid förlust av eller skada på egendomsom har tagits om hand på det allmännas vägnar, om det inte kan antas attskadan eUer förlusten har orsakats av omständighet som inte kan tilhäknas detalhnänna som fel eller försummelse. Ett par andra remissinstanser tiUstyrkerkommitténs förslag, såvitt gäUer skada på egendom som frivilligt har lämnats idet allmännas vård, men förordar en regel om rent objektivt ansvar, näromhändertagandet har skett tvångsvis. I övrigt har kommittéförslaget lämnatsutan erinran av remissinstanserna. När någonfriviUigt överlämnar egendom i det allmännas vård, föreligger regelmässigt enavtalssituation, och ansvarigheten regleras då av avtalsvillkoren som kanframgå av författningsföreskrifter och de regler som i övrigt gäller förkontraktstypen. Det rör sig här inte om utövning av offentlig mjmdighet fråndet allmännas sida, och i enlighet med vad jag har sagt i det föregående(avsnitt 2.3.6.3.) finns inte behov av några särregler för dessa fall. I de fall då egendom tvångsvis tas om hand av företrädareför det allmänna blir det däremot fråga om myndighetsutövming. Dessa fall är avmycket skiftande karaktär. Frågan om det allmännas ansvarighet för skada päsådan egendom måste bedömas under hänsynstagande till de enskUda fallenssärart. Det kan inte vara föremål för tvekan, att det allmänna skall svara förskada som orsakas genom fel eller försummelse vid vården. Detta följeremellertid av den huvudregel om skadeståndsansvar för det allmännamed anledning av fel eller försummelse vid utövning av offentlig myndighet somjag föreslår. Huruvida strängare ansvarsregler bör gälla på den grund att dethär är fråga om ett omhändertagande, kan knappast besvaras generellt ochentydigt för alla tänkbara situationer. När det gäUer enskUt förvar föreliggerfuU avtalsfrihet och de växlande behoven kan följaktligen tillgodoses på denvägen. Men i varje fall de lägre mjmdigheterna lär Maj.-ts proposition nr 1972 359 inom den offentliga myndighetsutövningens område inte medbindande verkan kunna avtala om avvikelse från en sådan bestämmelse som dethär gäller, om de inte har stöd härför i annan lag eller författning. Under dessa förhållanden anser jag det inte varatUlrådligt att i det här sammanhanget lagfästa en sådan allmän bestämmelse omtUlämpning av reglema för enskUt förvar som kommittén har föreslagit. ö. eruira om, att någon sådan bestämmelse inte har tagits upp i vare sig dennya norska lagen eller i de motsvarande danska och finska lagförslagen. Min ståndpunkt i denna fråga innebär emellertid inte, attjag i sak tar avstånd från vad kommittén har anfört. Även enligt minuppfattnnig bör som huvudregel gälla, att det aUmänna i hithörande fall skallbära samma presumtionsansvar som enskUd depositarie. Den principiella ståndpunktenhar domstolama också redan intagit, när det gäller det allmännas ansvar förskada på gods som omhändertagits för tullbehandling. Mycket talar för attdetsamma skall gälla t. ex. i fråga om skada på egendom som har tagits ibeslag, som har omhändertagits av polisen i samband med brottsutredning eUersom förvaras för de intagnas räkning på olika vårdanstalter för att nämnaendast ett fåtal exempel. Men det bör enligt min mening som hittiUs lämnas åträttstUlämpningen att med beaktande av de speciella förhållandena på olikasektorer av den offentliga förvaltningen avgöra hur långt man bör sträckaanalogierna från rent privaträttsliga förhållanden. Jag anser det i och för siginte uteslutet, att det för speciella fall kan vara påkallat att skärpa detallmännas ansvarighet i riktning mot ett rent objektivrt ansvar, men det blirockså här domstolarnas sak att svara för rättsbildningen. I den månutvecklingen gör det påkaUat att ingripa med lagstiftning, bör detta i varjefall ske i form av speciallagstiftning för avgränsade områden, varvid hänsynkan tas tUl speciella förhållanden på varje särskilt område, inte genom engenerell reglering i en sådan lag av allmän karaktär som jag nu föreslår. Kommitténs förslag att lag om ersättnuig avallmänna medel i vissa fall för skada som förorsakats av ämbets- ellertjänstemän m. fl. skall upphävas kommer jag att ta ställning till i detföljande vid min behandling av frågan, vilka följdändringar i annanlagstiftning som föranleds av den nya lagstiftningen (avsnitt 4.1.3. Skadeståndsansvaret mot egna arbetstagare.Enligt nu gällande allmänna grundsatser om principalansvar svarar enarbetsgivare som regel endast för vållande av arbetstagare som tUlhör hansdrifts- eller arbetsledning. Detta gäller både i förhåUande tUl utomståendeskadelidande och gentemot de egna arbetstagarna. I anslutning tUl vad som sålunda f. n. gäller inom enskildverksamhet har kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar föreslagit,att en motsvarande begränsning av de offentiigrättsliga subjektens ansvarighetgentemot egna arbetstagare skall gälla enligt en ny lagstiftning om skade- Maj:ts proposition nr 5 år1972 stånd i offentiig verksamhet. I 18 § av kommitténslagförslag föreskrivs som huvudregel, att lagens bestämmelser om rätt tUlskadestånd är tUlämpUga också när någon vUken själv såsom anstäUd, värnpliktigeller i övrigt är sysselsatt i den offentliga verksamheten därunder lider skada(första punkten). Från denna huvudregel görs emellertid det undantaget attskadeståndsansvar med anledning av fel eller försummelse inträder bara omfelet eUer försummelsen ligger överordnad, förman eUer någon därmed jämställdtill last (andra punkten). Kommitténs förslag i denna del har rönt kritik från åtskiUigaremissinstanser, av vilka flertalet har förordat, att undantagsbestämmelsen i18 § andra punkten utgår. Jag saknar emellertid anledning att gå närmare in påde argument för eUer emot en sädan bestämmelse som har förts fram. Utgångspunktenför kommittéförslaget och för remissinstansernas bedömning av detta förändrasnämligen helt genom att det allmänna principalansvaret enligt vad jag föreslår(avsnitt 2.2.4.3.) skall utvidgas att omfatta våUande av alla arbetstagare,oavsett dessas stäUning och oberoende av om den skadelidande är en utomståendeperson eller någon av den ansvarige arbetsgivarens egna arbetstagare. I ochmed detta bortfaller den väsentliga motiveringen för kommitténs förslag om eninskränkning av de offentiigrättsliga subjektens ansvarighet mot egnaarbetstagare. För egen del anser jag det inte heller på annan grund finnas skälatt föreskriva några särskUda begränsningar i det hänseendet. Det är enligtmin mening inte heller nödvändigt att lagfästa någon uttrycklig regel om att ansvarighetenligt de grundläggande regler om skadeståndsansvar för det allmänna som jagföreslår blir tillämplig också i förhållande till dem som är anställda eller iövrigt sysselsatta i den offentUga verksamheten. En särskild bestämmelse i 18 § tredje punkten avkommitténs lagförslag om inskränkningar i skadeståndsansvaret mot vissakategorier skadelidande har avseende endast på det skadeståndsansvar på rentobjektiv grund som enligt vissa regler i kommittéförslaget skuUe gälla isärskUda fall. Eftersom dessa regler av skäl som jag har utvecklat i detföregående (avsnitt 1.5.3.) inte får någon motsvarighet alls i den lagstiftningsom jag föreslår, saknar jag anledning att närmare beröra denna särbestämmelsei kommitténs förslag. Skada på utländskt intresse. Den svenska rättensregler om skadestånd i utomobligatoriska förhållanden är i princip ickediskriminerande. Rätten tUl ersättning är med andra ord i princip oberoende avden skadeUdandes nationalitet eller hemvist. Detta gäUer undantagslöst i frågaom de allmänna, lagfästa eller oskrivna skadeståndsreglerna. Också speciallagstiftningensregler är i allmänhet icke-diskriminerande. Undantag gäller endast i vissa fallpå grund av föreskrifter i internationella konventioner som har tUlträtt.Som exempel kan nämnas de Bryssel- Maj:ts proposition nr 1972 361 konvention om ersättning av statsmedel för atomskadabyggda bestämmelserna i 2931 §§ atomansvarighetslagen, vilka i vissomfattning utesluter medborgare i annan stat än konventionsstat från rätten tiUskadestånd. Kommittén framhåUer, att reglerna om det allmännasskadeståndsansvar är växlande i olika länder och att det ibland är osäkert omreglerna tUlämpas på ett sätt som ger säkerhet för att skadestånd verkligenutgår. Under hänvisning till bl. a. dessa förhållanden har kommittén ansettsig böra överväga, i vad mån ömsesidighet i lagstiftningen bör krävas, för attde nya svenska bestämmelserna om skadestånd i offentiig verksamhet skall gällai förhållande tUl utländska intressen. För personskadornas del har kommitténmed åberopande av bl. a. humanitära skäl avvisat tanken att göra lagens reglerdiskriminatoriska. När det gäller egendomsskada har kommittén särsldltuppmärksammat förhållandena inom luftfarten och sjöfarten. Kommittén har funnitdet välgrundat, att det aUmännas ansvar för skada på utiändskt fartyg ellerluftfartyg eller på egendom ombord på sådant fartyg eller luftfartyg begränsastUl fall då svenska intressen åtnjuter motsvarande skydd i det utiändskafartygets eUer luftfartygets hemland. Enligt kommittén bör dock en ovUlkorUgregel av denna innebörd inte lagfästas. Däremot bör Kungl. Maj :t bemyndigasatt göra en tUlämpning av lagens ersättningsregler beträffande skada av ifrågavarandeslag beroende av att reciprocitet föreligger. Sedan förordnande har meddelats,blir det domstolarnas sak att i de enskUda faUen ta ställning till om kravet påömsesidighet är uppfyUt. En fuUmaktsbestämmelse av angivet innehåll har tagitsupp i 21 § av kommitténs lagförslag. I övrigt har kommittén varken i fråga omegendomsskada eller ren förmögenhetsskada funnit det påkallat att iersättningshänseende göra någon åtskUlnad mellan svenska och utländskaintressen. Den föreslagna bestämmelsen har i allmänhet lämnats utanerinran under remissbehandlingen. I ett jrttrande har föreslagits, att enmateriell regel i ämnet blir lagfäst. Vissa remissinstanser har framhållit desärskUda problem som charter förhållandena inom sjö- och luftfarten samtförekomsten av bekvämlighetsflagg kan ge upphov tiU vid tUlämpningen av enreciprocitets-regel. Enligt ett remissorgan är kravet på ömsesidighet inte välförenligt med art. 13 i om de mänskliga rättigheterna,där det föreskrivs, att var och en, vars fri- eller rättigheter har kränkts,skaU kunna föra talan med anledning därav inför inhemsk myndighet även i faU dåkränkningen har förövats av ämbetsman i tjänsten. Man måste enligt min mening ha tungt vägande skäl för attinföra en reglering, som innebär att man avviker från de grundsatser omicke-diskri-minering som har gällt i svensk skadeståndsrätt och somöver huvud taget har varit vägledande i vår civilrättsligalagstiftning och bestämmande för vår allmänna hållning i det internationellalagstiftningssamarbetet. Jag anser emellertid inte, att kommittén har anförtsådana skäl för sin ståndpunkt. Vår strävan bör vara att skillnader i de olikaländemas Majtts proposition nr 5 år1972 lagstiftning så långt möjligt utjämnas. Diskriminatoriskaregler i nationell lag är dock knappast ägnade att befrämja en sådanutveckling. Men även bortsett från de internationella aspekterna är dettveksamt, om de särskUda förhållandena inom myndighetsutövningens område verkligenmotiverar en särreglering i fråga om det allmännas ansvarighet på det områdetför skada på utländska intressen, vUken skulle sakna motsvarighet inom denenskilda sektorn och inom sådan offentlig verksamhet som inte avser myndighetsutövning.Under alla förhållanden ter det sig godtyckligt att begränsa en särregleringtill endast sådana utländska intressen som är förknippade med verksamhet påsamfärdselns område. Att mera generellt uppställa krav på ömsesidighet för attersättning skall utgå för skada på utländska intressen skulle å andra sidaninnebära ett alltför radikalt avsteg från hittiUs erkända principer i vårskadeståndsrätt. Även om varken den av kommittén föreslagna bestämmelsen elleren diskriminatorisk regel av mera allmän räckvidd kan anses stå i direkt stridmed den av en remissinstans åberopade art. 13 i om demänskliga rättigheterna, är det tydUgt att en sådan reglering inte är välförenlig med det allmänna synsätt som bär upp konventionens föreskrifter. Det kan också ifrågasättas, om den svenska sjö- ochluftfartens intressen skulle gagnas av en sådan reglering som den kommittén harföreslagit. Man torde nämligen inte kunna vänta sig att länder, som f. n.diskriminerar utländska fartyg eller luftfartyg i ersättningshänseende, skulleföranledas att ändra sin hållning i förhåUande tiU , så länge ettreciprocitetskrav upprätthålls i svensk rätt. Det bör i detta sammanhang ocksåpåpekas, att frågan från statsfinansiella synpunkter inte torde få så storbetydelse, om de regler i övrigt angående det allmännas skadeståndsansvar somjag föreslår blir genomförda. De skadefall som det här rör sig om drabbar sågott som undantagslöst och i varje faU när det är fråga om skador av ekonomisktmera betydande omfattning intressen som är skyddade av försäkring. Jag bar idet föregående vid min behandling av frågan om det allmänna principal ansvaretförordat en jämkningsregel, som innebär att principalansvar vid sakskada skallkunna jämkas bl. a. om det med hänsyn till föreliggande försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter är skäligt att skadeståndet sätts ned (avsnitt2.2.4.6.). Som jag kommer att utveckla i det följande (avsnitt 2.3.6.14.) bördenna jämkningsregel vara tillämplig också när det gäller det allmännas ansvarighetför skada genom felaktig mjmdighetsutövning. Det sagda betyder, att detregelmässigt kommer att finnas möjligheter att med hjälp av jämkningsregelnbegränsa det allmännas skadeståndsansvar i de f aU som avses med den nuaktuella bestämmelsen i kommitténs förslag, utan att någon åtskillnad behövergöras mellan inhemska och utländska intressen. Jag vill slutligen erinra om, att någon bestämmelse avdetta innehåU inte Maj.-ts proposition nr 1972 363 finns i den nya norska lagen eller det finska lagförslagetoch inte heller lär tas upp i det danska lagförslaget. På grund av vad jag nu har anfört har jag stannat för attnågon särskUd bestämmelse om inskränkningar i det allmännas ansvarighet förskada på utländska intressen inte bör tas upp i den nya lagen. Skada under krigs- ellerberedskapsförhållanden. EnUgt vad kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar uttalar avser dess förslag inte att ta ställning tUl i vad mån ersättning bör utgå under krigs- eller andra utomordentUga förhållanden, t. ex. beredskapstUlstånd. Kom mittén utgår från att de föreslagna reglerna blir tUlämpliga även då men att förhållandena kan påkalla att inskränkningar i ersättningsrätten sker ge nom lagstiftning. Under remissbehandlingen har utlänningskommissionenförordat en lagbestämmelse, som bemyndigar Kungl. Maj :t att under sådanaspeciella förhållanden som här avses undanta utlänning från rätt tUlersättning enUgt lagen. För egen del vill jag emellertid ansluta mig tillkommitténs ståndpunkt.