prop · FV03104 · 1972-12-31 00:00:00 — kräver att socialslyrelsen vidtar sådana ålgärder, alt elterforderligt antal -sjukvårdsmässigt motiverade - tjänster tillkommer eller atlpå annat sätt adekvata ålgärder vidtas framför allt med avseende pågrundutbildningens dimensionering, så att inte läkare med läkarexamen nödgaslämna läkaryrket. Enligt förbundets mening måste dimensioneringen av utbildningstjänsternastyras centrall och avse hela landel. kräver altett erforderligt anlal tjänster för allmäntjänstgöring inrättas. framhåller, all socialslyrelsen inlehar redovisat några analyser som belyser hur del tilltänkta utbildningssystemetkommer all påverka sjukvårdsarbetet vid berörda kliniker. Inom vissa smärre,högt specialiserade khniker är behovet av speciallränad personal stort, menutbildningsbehovet förhållandevis litet. Inom många andra specialiteter däremotkommer lill buds stående tjänster inle all lillgodose utbildningsbehovet. Detlaberor inle blott på att tiänsterna är förhållandevis få utan också på all denkvalificerade insats, som f. n. utförs av specialistkompetenta läkare i underläkarställning,inle kan undvaras om sjukvården skall kunna bedrivas på tillfredsstäUande sätt.En Prop.1972:104 .:: 65 avsevärd del av den avancerade kirurgi, som bedrivs påkirurgklinikerna i landel, utförs t. ex. av äldre underiäkare. Endast enbegränsad del av de nuvarande underläkartjänsterna kan sålunda las i anspråkför vidareutbildning. anför liknande synpunkler. anser alt etl administrativtprövningsförfarande inför allmäntjänstgöringen för den enskilde läkareninnebär en osäkerhetsfaktor avseende tidpunkt och möjlighet atl fullföljautbildningen. Då behörighet att vara yrkesverksam som läkare är betingad avallmäntjänstgöring vill styrelsen starkl understryka betydelsen av alt platsför allmäntjänslgöring ordnas i direkt anslutning lill läkarexamen. Molbakgrund av behovet av läkare i olika uppgifter i samhället framslår det somsynnerligen angelägel alt personer som under ca 5 1/bedrivit studiersnarast får möjlighet atl göra en yrkesmässig insats. Socialstyrelsenskisserar ell syslem med sjukvårdshuvudmännen som huvudsakligen ansvariga för fräganom platslillgång och antagningsförfarande när del gäller aUmäntjänstgöring.Förslaget synes administrativt krångligt. Utredningsmannens förslag atl kravet på tillståndför inrättande av läkartjänster skall gälla alla läkartjänster inomlandstingens och motsvarande kommuners hälso- och sjukvårdande verksamhelgodtas eller lämnas utan erinran av alla remissinstanser. Förslaget atttillstånds-tvånget skall utsträckas att även omfatta inrättandet avläkartjänster för primärkommunala behov mottas också positivt. avslyrker dock förslagel i denna del. lämnarvissa uppgifler som enligt styrelsens mening belyser behovet av att tillståndstvångetför inrättande av läkartjänster utvidgas. /71 inrättades intemindre än 208 oreglerade specialislläkartiänster i öppen vård medansocialstyrelsen medgav atl 36 tjänster inrättades. Enliglstyrelsens mening har den omständigheten att ett så stort antal tjänster kunnaiinrättas utan styrelsens tillstånd sannolikt varit en av orsakerna till den brislpå läkare som uppstått inom vissa delar av den slutna vården. kan inle godta förslagel om tiUståndskrav för läkartjänster hosprimärkommunerna så länge sjukvårdshuvudmannen inte har ett klart uttalatansvar alt lillgodose primärkommunens läkarbehov. Enligl förbundels mening harprimärkommunerna i ringa omfattning utnyttjat sina möjligheler atlsjälva inrätta läkartjänster. När tjänster inrättats har della som regel föranleltsav en påtvingad utveckling då läkarfrågan ej kunnai lösas på annat sätt. I flera andra yttranden berörs frägan om primärkommunernasbehov av läkararbelskraft. anser atl sjukvårdshuvudmänneninom ramen för tillgängliga resurser även bör lillgodose primärkommunens behovav sådan arbetskraft. Det förulsätls därvid all delta förhållande beaktas vidtilldelning av läkartjänster. Samma uppfattning har ,förvaltningsutskotten i flera landsting och Spri. tarbestämt avstånd från uthyrning av landslingens läkare tiU primärkommunalaarbetsgivare. Enligt förbundets mening är del en form av arbetsmarknad somingen arbetstagarorganisation kan acceptera. Utredningsmannens förslag att bör övervägaatl genom generellt beslut medge alt tidigare medgivna tjänster fritt fårdisponeras inom specialiteten vinner aUmänt gillande av remissinstanserna. Detbör enligt deras mening utan olägenhet kunna uppdras åt sjukvårdshuvudmännenatt i detta avseende själva bestämma över sina läkarresurser. 5 Departementschefen 5.1 Allmänna synpunkter har den sjukvårdspolitiska målsättningenalltmer inriktats på att få till stånd en omstrukturering av sjukvården. Denmindre kostnadskrävande sjukvärden vid läkarstationer och vårdcentraler hardärvid ställts i förgrunden på ett helt annat sätt . Detta framstårsom nödvändigt inle minst på grund av sjukvårdens kostnadsutveckling ochangelägenheten av elt riktigt resursutnyttjande. Olika åtgärder har vidtagitsför atl i första hand ställa de nya sjukvårdsresurserna till förfogande för dendecentraliserade öppna sjukvården. Bland de åtgärder som har vidtagits i detla syfte vill jagsärskilt peka på den reformering av läkarutbildningen som beslutades vid 1969års riksdag (prop. Den plan för fördelningen av våra ökandeläkarresurser som har upprättats i anslutning till läkarutbildningsreformeninnebär en stark prioritering av den öppna sjukvärden utanför sjukhusen. Delnya sjukförsäkringssystemet för hela den offentUga öppna sjukvården är också avstor betydelse i detla sammanhang. För att fullfölja det nya läkarutbildningssystemet krävsnu ställningstaganden till vissa betydelsefulla frågor om behörighetsreglernaför läkare och beträffande läkartjänsternas utformning, som behandlats i den avsocialstyrelsen på Kungl. Maj:ts uppdrag verkställda ulredningen (SOU 1971:68).Jag kommer i det följande att redovisa mina förslag i dessa frågor. 1 dettasammanhang tar jag också upp till behandling de förslag belräffande en fortsallutbyggnad av den decentraliserade öppna sjukvården, som lagts fram avutredningsmannen för den öppna vården utanför sjukhus (Ds S 1971:3).Utredningsmannen föreslår dels en förstärkning av allmänläkarvården och dels endecentralisering av specialistvård så att denna i viss omfattning även blirtillgänglig ute i läkardistriklen. Dessa frågor är av stor betydelse för denframtida hälso- och sjukvårdens inriktning och utformning. Genom en ulbyggnadav allmänläkarvården och specialistvården inom en decentraliserad öppensjukvård kan skapas möjligheter fören bättre närhetsservice inom hälso-ochsjukvården. Den av sjukvårdshuvudmännen bedrivna öppna sjukvårdenfinansieras till väsentlig del av ersättningar lill huvudmännen frånsjukförsäkringen efter den reformering av läkarvårdsersättningen som beslutadesår (prop. 1969:125, 2LU 1969:80, rskr 1969:369). Del är givetvis nödvändigtalt tid efler annan se över dessa ersättningsbelopp och de därtiU knutnapatientavgifterna, och bestämda krav på detla har förts fram av landstingen medhänsyn till sjukvårdens kostnadsutveckUng. Nivån på läkarvårdsersätlningen ärockså av stor betydelse för huvudmännens möjligheler att genomföra en önskvärdutbyggnad av den decentraliserade öppna sjukvården. Med hänsyn härtill har vidöverläggningar mellan representanter för ochsjukvårdshuvudmännen nåtts enighet om alt en väsentlig höjning av den lillsjukförsäkringen knutna läkarvårdsersättningen bör genomföras med verkan fr. o.m Jag kommer i det följande att närmare redovisa minaförslag med anledning av dessa överläggningar, som även gällt vissa andrafinansieringsfrågor för hälso- och sjukvården. 5.2 Behörighetsregler för läkare Grundtanken bakom prop. 1969:35 var att läkarnas vidareutbUdningskulle inordnas i den allmänna sjukvårdsplaneringen. Del förutsattes altpraktiskt taget alla läkare kommer att gå igenom vidareutbildningen.Grundutbildningen för läkare förkortades i del sammanhanget frän sex och etlhalvt år till fem och etl halvt år. Bl.a. utgick de s.k. assislenttjänslgöringarnapå ur den nya grundutbildning som leder fram lill läkarexamen.Sådan examen beräknas komma all avläggas första gången i bönan av . Det ankommer på Kungl. Maj:l att besluta om omfattningenav och innehållet i läkarnas vidareutbildning. Jag fann emellertid anledningatt i prop. 1969:35 närmare redogöra för min syn på denna fråga. Jag ansågsålunda atl vidareutbildningen borde ske genom tiänslgöring i underordnad slällninginom den offentliga sjukvården och inledas av en allmän utbildningsperiod,kallad allmäntjänstgöring. Denna borde omfatta 21 månader, varav sex månaderinom ellvarl av områdena medicin, kirurgi och öppen vård utanför sjukhus inom psykiatrisk vård. Vidareutbildningen borde därefier fortsättaenligt vissa i prop. 1969:35 redovisade förslag, som innebär tjänstgöring underi regel sammanlagt fyra till . Läkarna skulle då också följa visssystematisk undervisning. Efter fullgjord vidareutbildning skulle läkarnaerhålla bevis om specialistkompetens. Jag anslöt mig vidare i stort sell till ellframlagt förslag om alt läkarna skulle få möjlighet alt välja en särskildutbildning för allmänläkare. Denna ulbildning borde omfatta omkring Ijänstgöringefler genomgången allmäntjänslgöring. Enligt lagen om behörighet att utöva läkaryrket krävs iprincip medicine licentiatexamen för legitimation som läkare. Redan denomständigheten att medicine licentiatexamen ersätts av läkarexamen föranlederall lagen måste ändras vid ingången av . Jag framhöll i prop. 1969:35all jag avsåg alt återkomma med preciserade förslag beträffande läkarlegilimationm. m. och vill därför till en början uppehålla mig vid dessa frågor. gäller nya regler för förvärv avspecialistkompetens. Liksom tidigare krävs därvid efler legitimation genomgångav vidareutbildning. Dessa nya regler, som avser endast dem som avlagt medicinelicentiatexamen, innebär att vidareutbildningen inleds av allmäntjänstgöringsom läkare , varav i psykiatrisk vård och sexmånader i öppen vård utanför sjukhus. Föreskrifterna om den fortsatta vidareutbUdningenföljer i övrigt i stort sett vad som redovisades i prop. Vidare har Kungl.Maj:l bemyndigat att i samråd med nämndenför läkares vidareutbildning låta anordna en särskUdutbildning för allmänläkare. Föreskrifterna härom ansluter tiU den uppfattningom ulformningen av denna som jag gett tiU känna i nämnda proposition. Lagen om behörighel alt utöva läkaryrket skiljer mellantre olika former av behörighel, nämligen permanent och oinskränkt behörighet -i det följande benämnd allmän behörighet - tillfällig behörighel eller s. k.förordnandebehörighet samt behörighet i begränsad utsträckning. 1 detlasammanhang är de båda första behörighetsformerna av intresse. Allmän behörighel tillkommer den som är legitimerad somläkare. Som villkor för legitimation gäller f.n. som tidigare nämnts attläkaren inom rikel avlagt medicine licentiatexamen. Även utomlands examineradläkare har dock rätl atl vinna legitimation om han genomgått av Kungl. För båda kategorierna gäller atl legitimation kanvägras om vissa särskilda omständigheter föreligger. Förordnandebehörighet äger den som är förordnad attuppehålla statlig eller läkartiänsl eller att Ijänslgöra som extraläkare eller som amanuens vid klinik eller poliklinik, där medicinskundervisning bedrivs. Frågan är nu allmän behörighel börinträda för dem som utbildas enligt den nya ordningen. Den som avläggermedicine licentiatexamen och härigenom kan få allmän behörighel har fullgjort assistentljänstgöringunder . De som kommer att avlägga läkarexamen har inte haft sådanpraktisk Ijänstgöring. föreslär, att allmän behörighet skallinträda först sedan vidareutbildningen fullgjorts. Detta skulle innebära altallmän behörighet erhålls först fem lill efler läkarexamen. Jag vill här erinra om den överenskommelse som år 1965träffades mellan , , och om gemensam arbetsmarknadför läkare. Överenskommelsen stadfäster som allmän princip att den läkare som isitt hemland förvärvat obegränsad behörighet som läkare ocksä skall ha rätl altfå samma behörighel i de övriga nordiska länderna. Som villkor härför får enliglöverenskommelsen krävas endasl alt läkaren inhämtat erforderliga kunskaper omlandels medicinalförfaltningar. I och , där krav på praktisk tiänslgöringmotsvarande den nya svenska allmäntiänstgöringen gäller sedan lång lidtillbaka, förvärvar den som fullgjort sådan tjänstgöring full läkarbehörighet.Enligt överenskommelse skall de ha rätt liU samma behörighet iSverige. Den av socialslyrelsen ifrågasatta skärpningen av behörighetskraven -som uppenbarligen måste gälla lika för alla här i landel verksamma läkare - kandärför inte genomföras utan en ändring av den nordiska överenskommelsen. Med hänsyn till medicinens utveckling och tillallmänhetens växande anspråk på kvalitet i läkarutövningen är det - såsomsocialstyrelsen anfört - önskvärt med ökade krav för förvärv av allmän behörighel.Jag är emellertid mot bakgrund bl. a. av den nordiska överenskommelsen f. n. inleberedd all gå så långt som socialslyrelsen föreslår. stället att allmän behörighet erhålls efter fullgjord allmäntjänslgöring,vilket överensstämmer med motsvarande regler i de övriga nordiska länderna. Försådan behörighet kommer sålunda att krävas, utöver genomgången grundutbildning,även 21 månaders allmäntjänstgöring under yrkesmässigt ansvar. Vid miltställningstagande i denna fråga har jag förutsatt att läkarna därefter genomtjänstgöring i den offentliga sjukvården genomgående slutför sin påböriadevidareutbildning till specialist eller allmänläkare. Skulle det visa sig attdenna förutsättning inte uppfylls, kan det bli anledning att framdelesåterkomma lill frågan. De som fullgör allmäntjänstgöring eller vikarierar påläkartjänst innan allmäntjänstgöringen är fullgjord har s. k.förordnandebehörighet. Någon ändring härutinnan bör enligt min mening inlegöras. Allmän behörighet erhålls sedan gammalt genomlegitimation. Det är inte endast för läkare som detta gäller utan även förflera andra grupper av medicinalpersonal. Man kan säga all ordet"legitimerad" i vårt land vunnit hävd som beteckning för enyrkesutövare inom det medicinska området som har oinskränkt rätt att utövayrket och som besitter den kompetens som samhällel fordrar för ändamålet. Om enyrkesutövare kan beteckna sig som legitimerad innebär det för allmänhet ochmyndigheter en lättfattlig upplysning om atl man har alt göra med en av samhällelgodkänd yrkesman. A andra sidan är terminologins värde huvudsakligen begränsattill yrkesutövare vilka som egna företagare kommer i direki kontakt medallmänheten. Beträffande den som är anställd i den samhälleliga hälso-ochsjukvården saknar det betydelse om han kan beteckna sig som legitimerad eller inle.1 dessa fall erbjuder tjänslebeteckningen en tiUräcklig upplysning. Även förden som uppträder som egen företagare gentemot allmänheten får legitimation ivissa faU anses överflödig, nämUgen om hans yrkesbeteckning är lagligenreserverad för de yrkesmän som godkänts av samhäUet. kvacksalverilaghar införts förbud för lekmän all beteckna sig som läkare om de utövarverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. För läkare föreligger därför intebehov av legitimation för all de skall kunna markera skiUnad motsjukvårdsutövande lekmän. Av vad jag anförl framgår emellertid att det enligtden nya utbildningsordningen lika väl som enligt den äldre kommer atl finnasläkare som inle har förvärvat allmän behörighet. Enligt min mening finns detdärför praktiska skäl som talar för all behålla legilimalionsordningen. Jagvill också erinra om att motsvarande ordning förekommer i de övriga nordiskaländerna. Med hänsyn till vad sålunda anförts anser jag atl förfarandet medlegitimation av läkare bör behållas och alt legitimation bör meddelas efterfullgjord allmänfiänstgöring. I behörighetslagen finns bestämmelser om återkallande avlegitimation. Däremol saknas regler om återkallande av förordnandebehörigheloch begränsad behörighet. Frågan om behovet av sådana regler övervägdes vid tiUkomstenav lagen. Vad angår behörighet på grund av förordnande utgick man från all deförordnanden som kom i fråga - i de flesla faU kortvariga vikariat - kunde bringas att upphöra om den förordnade visade sig inle skickad alt utöva läkaryrket.Med den nya ulbildningsordningen har förhållandena i viss mån ändrats.Ordningen förutsätter ganska långa förordnanden före legitimationen, eftersomdenna föregås av allmäntiänstgöring. I den mån det blir möjligt atl ge s. k.blockförordnande för hela allmäntiänstgöringen, kommer förordnandet att kunnaavse 21 månader. Mot den bakgrunden finner jag det lämpligl alt samma reglersom gäller i fråga om återkallande av legitimation införs också föråterkallande av behörighet på grund av förordnande. Detta är angeläget ävenfrån den synpunkten atl det inle får råda tvivel om all samma allmänna krav somlagen ställer på den legitimerade gäller för den som utan atl ha nått sådankompetens är förordnad på läkartjänst. Legitimation kan meddelas på nytt när de omständighetersom föranlett all legitimationen återkallats inte längre föreligger. Delsammabör i princip gälla även vid återkallande av de båda andra behörighetsformerna.Då behörighel på grund av förordnande har återkallats kan behörigheten inteåterges vid en senare omprövning om del förordnande som grundlade behörighetendå utlöpt. I administrativ ordning bör därför meddelas föreskrifl om att densom fått förordnandebehörighet återkallad inte får förordnas på ny läkartjänstutan atl funnil atl sådana omständigheter som kan föranledaåterkallande av behörighel inte längre föreligger. Socialstyrelsenhar uppmärksammat frågan om läkare som nått viss ålder borde underkastasförnyad kompelensprövning för rält att fortsättningsvis utöva läkaryrket. Socialslyrelsenframhåller atl en läkare kan berövas sin behörighel eller få den inskränktgenom beslul i administrativ ordning, varför någon ytterligareförfattningsbestämmelse inte behövs för atl man skaU komma lUl rätta med eventueUamissförhållanden. För egen del anser jag att erforderliga förbättringar börkunna åstadkommas inom ramen för gällande beslämmelser. Enligt 6 § läkarinslruklionenhar länsläkarna tillsyn över bl. a. de privatpraktiserande läkarnas verksamhet.Socialstyrelsen har vidare förklarat sig vara beredd att gå ut med direktivtill länsläkarna om en utvidgad inspektionsverksamhet. Härigenom skulleförutsättningarna förbättras alt få kännedom om behovet av åtgärder isädana fall då äldre läkare, som fortsätter sin yrkesverksamhet, inle längreförmår alt på ett tillfredsställande sätt utöva sill yrke. I 10 § behörighetslagen föreskrivs nu att läkare, som inteäger särskild skicklighet och erfarenhet inom viss gren av läkarvetenskapen, inlefår för allmänhelen tillkännage atl han är specialist inom den grenen avläkarvetenskapen eller eljesi äger särskild kunnighet däri. Maj:t eller eflerKungl. Maj:ls bemyndigande faslställer villkoren för rätl alltillkännage specialitet. har föreslagil, att bestämningen"viss gren av läkarvetenskapen" byts ut mot uttrycket "visstmedicinskt verksamhetsområde" och alt i anslutning härtill beteckningen"specialist" skall ulgå ur lagstiftningen. Syftet härmed är att allmänläkarkompetensskulle i formellt hänseende kunna likställas med de egentliga specialiteterna.Förslaget har väckt stark kritik från läkarhåll. Det har därvid framhållits att specialitetsbegreppel inom medicinen har internationell giltighet. Jag anser inte altövertygande argument framförts för alt avskaffa specialistbeteckningen ochföreslår därför inte någon ändring i behörighetslagen i detta avseende. 5.3 Läkartjänsternas utformning m. m. Jag övergår härefter till frågan om de ändringar isjukvårdslagstiftningen som den nya ordningen för läkares vidareutbildningaktualiserar. Därvid begränsar jag mig till en börian till läkartiänsterna inomden slutna vården för att senare återkomma tUl den öppna vården. 5.3.1 Sjukvården vid sjukhus har i sin utredning föreslagit treläkartjänstekategorier, nämligen underläkartjänsler för läkare undervidareutbildning, avdelningsläkartjänster för läkare med fullgjordvidareutbildning med eller utan tillagda överiäkaruppgifter samtöverläkartjänster. Styrelsens förslag innebär alt man i realiteten får femolika slag av läkare, nämligen 1) underläkare under allmäntjänslgöring, 2)underläkare under fortsatt vidareutbildning, 3) avdelningsläkare i medicinsktunderordnad ställning, 4) avdelningsläkare med tillagda överiäkaruppgifter samt5) överläkare. I förhållande lill vad som gäller enligl sjukvårdslageninnebär förslaget att läkarna under allmäntjänslgöring får bilda en särskildkategori inom underläkarkåren. Läkarna inom kategori 3 kallas nu underläkaremen får enligt förslagel benämningen avdelningsläkare. Kategori 4 motsvarar debiträdande överläkarna. Denna tjänstetyp föreslås upphöra och ersättas avavdelningsläkare som av huvudmannen erhållit särskilt uppdrag att fullgöra överiäkaruppgifter.Kategorierna 2 och 5 finns . För dessa innebär socialstyrelsensförslag inte någon ändrad tjänslekonstruktion. Enligt gällande lagstiftning har alla läkare i underordnadställning samma benämning, nämligen underläkare. Som framhållitomfattar f. n. begreppet underläkare en mycket bred kategori läkare. Det omfatiarsåväl läkare som tjänstgör på tidsbegränsade förordnanden undervidareutbildning som specialistkompelenta läkare med omfattandesjukvårdserfarenhet. Till den första gruppen kan hänföras läkarna ikategorierna I och 2 och till den senare gruppen läkarna i kategori 3. Jagdelar uppfattning att det finns skäl att genom olika tiänstebenämningarskilja de båda grupperna från varandra. Som styrelsen föreslagil bör läkarna i kategorierna 1 och2 benämnas underläkare och läkarna i kategori 3 avdelningsläkare. Vad härefter angår läkarna i kategori 4 så skall enligtsocialstyrelsens förslag den ställning för läkarna som här avses förvärvasgenom att sjukvårdsstyrelsen uppdrar ål en avdelningsläkare atl fullgöra vissa överiäkarfunklioner.Enligt min mening bör det alftjäml finnas särskilda Ijänster för läkare inomdenna kategori. är normalt den första i medicinsktsjälvständig slällning som en läkare får. I princip bör tiänsterna tUlsättas efter ledigförklarande och i konkurrens med I motsatt fall skulle rekryteringen komma atlbegränsas lill läkare inom den egna kliniken eller avdelningen, vilkel måslevara en inle önskvärd utveckling. På huvudmannahåll har man också utgått från atlledigförklarande skall kunna ske. Benämningen biträdande överläkare ger på eltriktigt sätt uttryck för den funktion som läkaren har. Jag förordar attkategorin biträdande överläkare utan ändring behålls i lagstiftningen. Någon ändring av ijänstekonstruktionen i fråga omöverläkartjänsterna har inte ifrågasatts. Jag kommer så till frågan om läkartiänsternas tillsättningoch vad därmed sammanhänger. förslag innebär att underläkareför allmäntjänslgöring tillsätts av sjukvårdsstyrelsen eller efter dessbemyndigande av direktionen. Skyldighet all höra sakkunniga över sökandenaföreslås inle. Bestämmelser om förordnandenas längd bör enligl socialstyrelseninte las in i lagen. 1 slällel bör Kungl. Maj:t bemyndigas att besluta härommed rätl atl delegera befogenheten till underordnad myndighet. För tillsättningav underläkare för fortsatt vidareutbildning föreslås samma ordning. Jämförtmed gällande beslämmelser innebär detta bl. a. att skyldigheten atl hörasakkunniga faller bort. har vid remissbehandlingengjort invändningar mol förslag belräffande tillsättningen avtjänsterna för allmäntjänslgöring och bl. a. krävt atl dessa tiänster skallfördelas centralt. Enligl min mening föreligger emellertid inte tillräckliga skälför alt gå ifrån arbetsmarknadsmässiga principer vid tillsättningen av dessatjänster. Jag biträder därför styrelsens förslag. Tjänsterna för läkare undervidareutbildning bör därvid av praktiska skäl kunna anknytas tillsjukvårdsområdet och inle till viss vårdinrättning. Del är givetvis väsentligt för vidareutbildningen atlerforderlig genomströmning kommer lill stånd på de tjänster som är avsedda fördenna.