prop · FV03138 · 1972-12-31 00:00:00 — Risken för att ensådan reform skulle medföra ogynnsamma verkningar för disciplinen och ordningeninom krigsmakten betraktar jag som obetydliga med hänsyn till de förändringar iövrigt i sanktionssystemet som enligt vad jag har anfört i det föregående börgenomföras i samband med ett avskaffande av arreststraffet. I de fall dåkraftfulla ingripanden krävs för att stävja disciplinupplösande företeelserinom militärväsendet kommer enligt min mening tillräckligt effektiva sanktionsmedelatt finnas om dessa ändringar genomförs. Sammanfattningsvis förordar jag sålunda, attarreststraffet för krigsmän helt avskaffas, att i samband därmeddisciplinbotslraffet vidgas till att avse sådan bot under ,att ett nylt disciplinstraff för krigsmän, benämnt fritidsslraff, införs samtatl möjlighetema alt använda tillrättavisning ökas. Den föregående framställningen har tagU sikte påförhållandena i fred. Jag vill i det följande särskilt ta upp frågan huruvidaarreststraffet bör behållas för krigsförhåUanden. 6.3Sanktionssystemet under krig och beredskapstillstånd Bortsett från dödsstraffet, som i vissa fall kanutdömas om landet befinner sig i krig, finns inga straff eller disciplinmedelsom är särskilt avsedda atl användas under krig. Utredningen har övervägtfrågan om särskilda straff och disciplinmedel för krig men har inte funnit sigböra lägga fram några förslag i det hänseendet. Utredningens ståndpunkt har i stort settaccepterats av remissinstanserna. Frän ell par håll har dock uttalats önskemålom fortsatt utredning av frågan. Straffordningen för krigsmän erbjuder speciellaproblem när det gäller krigsförhållanden. Flertalet av de sanktioner somenligt gäUande lagstiftning står till buds kan väntas vara mindre effektivaunder krig än i fredstid. Detta gäller särskilt arreststraffet, som underfrontförhållanden i krig fär antas bli i princip betydelselöst. Detla hängersamman med atl den bestraffade under vistelse i ett militärhäkte sannoliktskulle känna sig mera skyddad än om han befann sig i tjänst ute i eldlinjen ochalt han därför knappast skulle uppfatta straffet som någon repressiv påföljdutan snarare som en förmån. På de avsnitt där strider förekommer måste, somutredningen framhållit, disciplinen manas fram och upprätthållas med andraåtgärder än användande av straff och disciplinmedel. Under dessa förhållanden finns det enligt minmening inte skäl att vid avskaffande av arreststraffet göra undantag för krigoch beredskapstiUstånd. I den mån det är nödvändigt att effektiviserastraffordningen för krigs- eller beredskapsförhållanden torde man i försia handböra lita tillandra medel än arreststraffet. Skulle i ett akut läge väsentligt ändradeförhållanden kräva det, finns självfallet möjligheten att genom särskildlagstiftning återinföra arreststraff under krig eller beredskapstillstånd. Ilikhet med utredningen finner jag det inte heller i övrigt påkallat att någrasärskilda bestämmelser om straff och disciplinmedel för krigsförhållanden ellerberedskapstillstånd nu införs. Ar 1921 avskaffades dödsstraffet som straff art iSverige under fredstid. kan dödsstraff tiUämpas endast i vissa fallom landet kommer i krig. gällande bestämmelser om detta straff finns i 22kap. 19 § BrB och i lagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa faU då riket är ikrig. Enligt 1 § sistnämnda lag kan den som, då riket äri krig, gör sig skyldig till uppror eller försök därtill eUer begår brott somsägs i 19, 21 eller 22 kap. BrB dömas till dödsstraff, under förutsättning attfängelse på livstid kan följa på brottet. Har riket kommit i krig och har någongenom gärning som sagts väsentligen bidragit till framkallande av kriget eUergenom sådan gäming, begången då uppenbar fara för kriget förelåg, åstadkommitväsentligt men för rikets försvar eller väsentligen underlättat fiendenskrigsföring, kan han också dömas till dödsstraff, under fömlsättning attfängelse på livstid kan följa på brottet. En fömtsättning för att dödsstraff skall kunnaådömas är, som framgår av det anförda, att fängelse på livstid ingår istraffsatsen för brottet. Av de i 1 § nyssnämnda lag avsedda gärningarna ärdetta fallet i fråga om uppror eller försök därtill, högförräderi, trolösheteller i vissa fall egenmäktighet vid förhandling med främmande makt, grovt spioneri,vissa fall av brotten grovt lydnadsbrott, myteri, våld eUer hot mot krigsmanoch övergivande av post, vidare landsförräderi, överlöpande lill fienden,undergrävande av stridsviljan, försummande av krigsförberedelse om brottet ärgrovt, dagtingan, grova fall av stridsförsumlighet samt folkrättsbrott som ärgrovt. Så gott som samtliga nu åsyftade brottsliga gärningar innefattar angrepppå krigsmaklens effektivitet eller riktar sig i övrigt mot riket eller desshögsta organ. Med hänsyn tUl dödsstraffets karaktär och behovetav särskUda rätts-säkerheisgarantier föreskrivs lag att i fall dåunderrätt dömt till sådant straff målet alltid skall underställas hovrättensprövning. Vidare gäller att ett dödsstraff aldrig får verkställas utan attKungl. Maj:t meddelat liUstånd därtiU. Meddelas inte sådant tiUslånd skall dendömde i stället undergå fängelse på livstid. I förarbetena tUl lagstiftning uttaladesbl. 1948: 144 sid. 61 jämfört med SOU 1948: 83 sid. 52) att deerfarenheter som det senaste kriget medfört har bestyrkt alt dödsstraffet i ensådan nödsituation som föreligger under krigstid inte kan undvaras. Deterinrades i detta sammanhang om vad som förekommit i våra grannländer Dan- markoch i samband med . Erfarenheten hade sålunda visat attdet vid återinförande av dödsstraffet, när behov därav blev aktuellt, kunde blinödvändigt att ge detta straff retroaktiv giUig-het. En sådan utveckling bordeuppenbarligen undvikas. Utredningen har på i huvudsak de skäl som anfördesi samband med lagstiftning inle ansett sig böra föreslå någon ändringbeträffande gällande lagstiftning om dödsstraffet. Under remissbehandlingen har RA framhållit att detinte saknas exempel på länder med erfarenheter från somsedermera ansett sig kunna undvara dödsstraff även för krigstid. Det bör kunnaförutsättas att man också i i de ytterligt få faU då ett dödsstraffskulle kunna komma i fråga, skall ha möjlighet att bemästra situationen utantillgång till denna påföljd. RA förordar därför att samma reform genomförs iSverige och betonar därvid att en sådan åtgärd skulle stämma väl överens medSveriges strävanden för ett internationellt avskaffande av dödsstraffet. Av de rapporter som under 1960-talel och i börjanav publicerats inom ramen för arbeie rörandefrågan om dödsstraff framgår bl. a. att utvecklingen i olika länder går mot ettavskaffande av dödsstraffet. I en del länder har sålunda della straff heltupphävts. I andra länder, där dödsstraffet finns kvar i lagstiftningen, fakliska användningen av detta straff minskat. Dödsstraffets avskaffande eller minskade användningi olika länder hänför sig i aUmänhet till fredsförhållanden. Det vanliga ärsålunda att man har kvar möjligheten att vid vissa brott tillämpa dödsstraffunder krig eller därmed jämförliga förhållanden, I en del länder har manemellertid tagit steget fullt ut och helt utmönstrat dödsstraffet ur landetslagstiftning. a. är detta fallet i , () och (), som alla har erfarenheter från det senastevärldskriget. Debatten om dödsstraffets berättigande har förtsunder mycket på såväl nationellt som internationellt plan. Att i dettasammanhang ta upp denna debatt i hela dess vidd synes inte vara nödvändigt. Vadsaken nu gäller är endast att klargöra om de skäl som tidigare ansetts kunnarättfärdiga etl bibehållande av dödsstraffet under krig är tillräckligtbärkraftiga även med utgångspunkt från uppfattningar och värderingar som ärförhärskande i vårt land . Bland de argument som bmkar anföras för ettbibehållande av dödsstraffet i krig nämns i allmänhet i första handdödsstraffets stora avskräckande effekt och därmed brottsförebyggande verkan.Antagandet att dödsstraffet har en preventiv effekt som inte kan uppnås medandra medel vinner emellertid inte stöd av de undersökningar som avsett förekomstenav vissa brott i olika länder å ena sidan medan dödsstraffet varit i bmk och åandra sidan under tid då det har varit avskaffat. Resultatet av dessa undersökningar kan visserligenpå gmnd av deras begränsade räckvidd inte läggas tiU grund för aUmängUtiga ochsäkra slutsatser. Undersökningarna ger dock anledning att starkt ifrågasätta,om argumentet om dödsstraffets allmänpreventiva betydelse har sådan tyngd attdet uppväger de skäl som kan åberopas mot en tUlämpning av ett sådant straffoch som kan sammanfattas i den etiskt-humanitära gmndsatsen, att ingen människabör berövas sitt liv på grund av sina gärningar, hur avskyvärda de än må vara.Härtill kommer den risk för misstag som tyvärr aldrig synes kunna helt undvikasens i ett mycket högt utvecklat rättssamhälle. Anhängarna av dödsstraffets bibehållande underkrigsförhållanden har hävdat, att de värden som slår på spel under krig är såstora att samhället, för att skydda sin egen existens, inte kan avvaradödsstraffet. Enligt min mening kan det emellertid starkt betvivlas atl hotetom dödsstraff, under de särpräglade förhållanden som råder under krig, allmäntsett skulle vara ett effektivare medel än andra tänkbara påföljder att avhållapersoner från alt begå sådana brott för vilka dödsstraff skulle kunna komma ifråga. Den typ av handlingar som det här är fråga om begås oftast av personer,vilkas ideologiska eller politiska övertygelse eller vinningslystnad är såstark att de över huvud taget inte frågar efler vilka risker för dem själva somär förknippade med ett avslöjande. HärtiU kommer att dödsstraffet i krigslägen,när var ocb en upplever en påtaglig risk att förlora livet, generelltsett måste antas ha en betydUgt mindre preventiv effekt än under fredsförhållanden.Enligt min mening skulle därför ett bibehållande av dödsstraffet under krig iendast obetydlig, om ens någon utsträckning förbättra samhällets möjligheteratt upprätthålla laglydnaden och förebygga brott av det slag för vilka ettdödsstraff skulle kunna ifrågakomma. Mot att avskaffa dödsstraffet under krig haranförts att vi i händelse landet dras in i krig skulle riskera att tvingasinföra detla straff på nytt och då genom en lagstiftning med retroaktiv verkan.Med anlednmg härav vill jag framhålla följande. Ställningstagandet tUl fråganom dödsstraff bör ske på grundval av de värderingar som är rådande . Detkan tänkas att dessa värderingar kan förändras under påverkan av förhållandensom uppkommer i ett krigsläge. Frågan om dödsstraff får då bedömas på grundvalav den situation som då råder. Det kan därvid inte helt uteslutas att man i ettsådant läge kan bli tvungen att återinföra dödsstraffet. Men jag anser detuteslutet, med hänsyn tUl våra rättsprinciper och åtaganden i internationellakonventioner, att en sådan åtgärd skulle vidtas med retroaktiv verkan. Enbartden omständigheter att ett eventuellt återinfört dödsstraff inte skulle kunnatillämpas i fråga om gärningar som begåtts före återinförandet anser jag intevara tiU räckli?t skäl för att bibehålla dödsstraffet. Det bör i detta sammanhang slutligen också beaktas,att i länge har verkat aktivt för alt dödsstraffetskall avskaffas i alla världens stater. Det skulle inte harmoniera väl meddessa strävanden att nu avvisa framförda önskemål om ett upphävande av densista resten av vår egen dödsslrafflagstiftning. Mot bakgmnd av vad jag sålunda anfört förordar jagatt de bestämmelser i vår lagstiftning som avser användning av dödsstraffunder krig upphävs. 6.4Avskrivning av militära mål, m. m. Enligt 22 § fjärde stycket MRL harbestraffningsberättigad militär befattningshavare vissa möjligheter attavskriva bagatellmål. Om han finner atl saken är av synnerligen ringa vikt kanhan sålunda avskriva målet, under förutsättning att annan målsägande än kronaninte finns och att straff för brottet kan åläggas i disciplinmål. Avskrivningkan ske oavsett om det är ådagalagt att den misstänkte begått gämingen ellerinte. Det förhållandet att avskrivning kan ske endast omsaken prövas vara av synnerligen ringa vikt begränsar starkt denbeslraffningsberättigades möjligheter att avskriva bagatellmål. I många falldå denna fömlsättning för avskrivning saknas, har den misstänkte inle erkäntgärningen. Tillrättavisning eller disciplinstraff kan då inte åläggas av militärbefattningshavare, eftersom en fömtsättning härför regelmässigt är altgärningen är erkänd (jämför mUitieombudsmannens ämbetsberät-telse sid.68 och sid. 118 samt justitieombudsmannens ämbetsberättelse år 1970sid. Följden blir alt den bestraffningsberättigade tvingas hänskjutamålet lill åklagaren för utredning även om brottet är av förhållandevisbagatellartad natur. Med hänsyn till kravet på skyndsamhet i handläggningen avmilitära brottmål måste den civila utredningen ofta ske tUl förfång förulredningen i allvarligare mål. Att märka är i detta sammanhang alt åklagare inu avsedda fall saknar möjlighet att enligt 20 kap. 7 § första stycket 1rättegångsbalken besluta atl inte tala å brottet (84 § första stycket MRL). För aft komma till rätta med dessa svårigheter harutredningen föreslagit atl bestraffningsberättigad befälhavares möjligheteratt avskriva mål vidgas. Enligt förslaget skall det för beslut omavskrivning inte längre krävas att saken prövas vara av "synnerligen ringavikt" utan det skaU räcka att saken är av "mindre vikt".Förslaget har i allmänhet gUlats av remissinstanserna. Två av dessa, däriblandÖB, har emellertid ansett att den vidgade avskrivningsmöjligheten börpreciseras klarare för undvikande av olikheter i tiUämpningen. Föregen del finner jag förslaget i denna del välgrundat. kerför att den föreslagna avgränsningen skaU leda till mera betydande olikheter itillämpningen torde knappast föreligga. Under alla förhållanden torde någonnärmare precisering inle kunna ske i lagtext. Om behov visar sig föreligga altmeddela närmare anvisningar i fråga om utnyttjandet av de vidgade avskrivningsmöjligheternaoch därigenom säkerställa en enhetiig tillämpning lär sådana anvisningar kunnameddelas i administrativ ordning. Jag ansluter mig sålunda tUl utredningensförslag. Även i ett annat hänseende har utredningenföreslagit en ändring i förutsättningarna för avskrivning enligt 22 § fjärdestycket MRL. Som jag förut nämnt kan f. n. avskrivning inte ske om det finnsannan målsägande än kronan. Utredningen har föreslagit att avskrivning skallfå ske även i sådant fall, under förutsättning att målsäganden förklarar atthan inte ämnar föra talan om enskUt anspråk i anledning av brottet och inteheller i övrigt begär att målet skall handläggas vid domstol. Förslaget harlämnats ulan erinran av remissinstanserna. Ett genomförande av detla förslag skulle i och försig kunna leda till all bl. a. vissa ärenden som rör brott av förman motunderlydande kan komma atl avskrivas ulan närmare ulredning. Farhågor i dennariktning uttalades av dåvarande chefen för i ett lagstiftningsärendeår 1952. De brott som här är särskUt aktueUa är våld eller hot mot krigsman,missfirmelse mot krigsman och oskickligt beteende. Som utredningen anfört kandet emeUertid antas att målsäganden i dessa fall regelmässigt förmår självtillvarata sin rätt samt att mUitära bestraffningsberättigade chefer liksom f.n. kommer att ägna mål av denna beskaffenhet särskUd omsorg. Det bör ocksåframhållas att avskrivningsbeslut av bestraffningsberättigad befälhavare intehindrar målsäganden från att anmäla brottet hos åklagare eller polismyndighet.Jag anser därför att den föreslagna ändringen bör genomföras. Enligt 22 § försia stycket 1 MRL skallbestraffningsberättigad befattningshavare genast hänskjuta mUitärt brottmåltiU åklagaren, om i målet finns annan målsägande än kronan. Detla innebär altcivil myndighet i dessa fall alllid måste anlitas för utredningen av brottet,även om målsäganden själv inte har något anspråk på alt målet skall handläggasvid domstol och nöjaktig utredning i och för sig skuhe kunna ombesörjas av den bestraffningsberättigade. Erfarenheten visar, att åklagaren i ett stortantal fall av denna art efter utredningen återlämnar saken lill denbestraffningsberättigade för avgörande. MUitärstraffsak-kunniga har mot dennabakgrund föreslagit den ändringen i förevarande bestämmelse att hänskjutandeinte skaU behöva ske om målsäganden förklarar sig inte ämna föra talan omenskilt anspråk i anledning av brottet och inte heller eljest påfordrar attmålet handläggs vid domstol samt hinder i övrigt inte möter mot att straff förbrottet åläggs i disciplinmål. Den sålunda föreslagna vidgningen ibestraffningsberättigad befattningshavares möjligheter att företa utredning avmilitära mål har inte föranlett några erinringar från remissinstanserna. Som skäl för den gäUande bestämmelsen att miUlärtbrottmål skall hänskjutas till åklagaren om i målet finns annan målsägande änkronan har i tidigare lagstiftningssammanhang (prop. 1948:216) åberopats hänsyntill målsägandens rättssäkerhet. Som utredningen har anfört torde emellertidnumera några betänkligheter mot att låta militär myndighet utreda saken även iförevarande faU inte göra sig gällande, under förutsättning atl målsäganden kanpåfordra att målet skall handläggas vid domstol. Särskilt är att märka attförutsättningar för att bestraffningsberättigad chef skaU kunna utreda mål avdetta slag är att straff för brottet kan åläggas i disciplinmål, vUket bl. a.innebär att gärningen i regel måste vara erkänd. Jag ansluter mig därför iprincip till utredningens förslag. Förslagets närmare utformning ämnar jagbehandla i anslutning tUl de särskUda bestämmelserna. 6.5Följdändringar i annan lagstiftning Den reform som jag förordar enligt det föregåendeföranleder vissa ändringar i den militära strafflagstiftningen. Som framgått avvad jag redan anfört berör dessa ändringar , lagen (1948: 449) omdisciplinstraff för krigsmän som i enlighet med vad utredningen har föreslagitbör ersättas med en ny disciplinlag militära rättegångslagen (1948: 472) ochlagen (1948: 450) om dödsstraff i vissa faU då riket är i krig. Reformförslagen föranleder ändringar i vissakungörelser, nämligen kungörelsen (1948: 691) angående den mUitära rättsvårdenoch värn-pliktsavlöningskungörelsen (1970: 676). Dessutom bör som en följd avarreststraffets avskaffande kungörelsen (1965: 664) om löneavdrag för vissakrigsmän under avtjänande av arrest ersättas med en ny kungörelse angåendelöneavdrag vid disciplinbot. Jag ämnar senare för Kungl. Maj:t anmäla dessaföljdändringar. Enligt 79 § MRL är justitiekanslern åklagare i målom självständigt ämbetsbrott av den som bestrider regementschefs eller därmedlikställd eller högre tjänst. Viss ändring i denna bestämmelse är påkallad tillföljd av skadeståndslagen (1972: 207) och kungörelsen (1972: 416) omstatsmyndigheternas skadereglering i vissa fall. Jag återkommer till frågan ispecialmotiveringen. I enlighet med det anförda har inomjustitiedepartementet upprättats förslag lUl 1. lag om ändring i , 2. lag om disciplinstraff förkrigsmän, 3. lag om ändring i militärarättegångslagen (1948: 472), 4. lag om upphävande av lagen(1948: 450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig. Förslagentorde få fogas till protokollet i detta ärende som. 6.7.1Förslaget till lag om ändring i I denna paragraf, som motsvarar 6 § gäUande lag och69 §§ utredningens förslag, har lagits upp de grundläggande bestämmelsema omdiscipinstraff för krigsmän. Som framgår av den aUmänna motiveringen har jagförordat att arreststraffet avskaffas och att som nytt disciplinstraff vidsidan av disciplinbot mförs påföljden fritidsslraff. Som disciplinstraff har ienlighet härmed i förevarande paragraf tagits upp fritidsstraff ochdisciplinbot. Av dessa båda slrafformer är fritidsstraff i princip alt ansesom den svårare. Angående fritidsstraffets utformning får jag,utöver vad jag har sagt i den allmänna motiveringen (6.2.4) anföra följande. Fritidsstraff utgör en begränsning under bestämdtid eller under visst antal särskilda dagar i den straffskyldiges möjligheteratt fritt förfoga över sin fritid genom att han inle får förflytta sig utanförvisst område eller del därav eller utanför viss lokal. Vad som generellt utgörfritid bestäms av Kungl. Maj:l i kommandoväg. Bestämmelser härom finns itjänslereglementet för krigsmakten (TjRK). Därav framgår atl tiden eftertjänstens slut och närmast följande tjänstgöringsdagi regel räknas som fritid för meniga och gruppbefäl av lägre än överfurirstjänstegrad. Frilid för övriga krigsmän är från tjänstens slut lilltjänstens början närmast följande tjänstgöringsdag (TjRK 11: 37). Den tidvamnder krigsman åtnjuter tjänstiedighet eller annan ledighet räknas inte somfritid i nu angiven bemärkelse. Möjligheten att ålägga fritidsslraff under visstantal särskilda dagar avser, som framgår av paragrafens lydelse, krigsmän somär förlagda ombord på fartyg. Denna möjlighet måste finnas med hänsyn tUl attfartyg ofta inte ligger i hamn någon längre sammanhängande tid. För attfritidsstraffet under sådana förhållanden skall bli verksamt måste 5 1972.1 saml. verkställighetenkunna förläggas till ett antal särskUda dagar då fartyget befinner sig i hamn. När det gäUer krigsmän som är förlagda inomkasernområde, läger eller motsvarande område kan fritidsstraffet avse antingenförbud att vistas utom delta område eller också förbud att vistas utom sådanmindre del därav som är upplåten ål viss avdelning. Med del av område som nusagts avses företrädesvis kompanilokaler eller motsvarande. Som hovrätten förÖvre framhållit i sitt remissyttrande måste vid åläggande avfritidsstraff klart utsägas, huruvida straffet avser kasernområde ellermotsvarande eller viss begränsad del därav. Straffet kan också bestämmas så,alt det för viss del av strafftiden avser exempelvis kompanilokalerna och förden återstående tiden kasernområdet. För att domstolen på angivna sätt skallkunna precisera straffets innebörd krävs givetvis atl det i del enskUda falletföreligger utredning om förläggningsförhållandena. VerkstäUigheten av fritidsstraff får inte bortsett från anmälningsplikt e. d. i syfte att kontrollera att förbudetefterlevs för den straffskyldige medföra andra inskränkningar i hans rättatt fritt förfoga över sin fritid än dem som följer av själva förbudet attvistas utom visst område. Avser fritidsstraffet förbud att vistas utomkasemområde och finns inom kasernområdet ett marketenteri skall denstraffskyldige sålunda vara oförhindrad att besöka detta. Om straffet avserförbud att vistas utom kompanUokaler skall den straffskyldige kunna uppehållasig i t. ex. dagrum som inrättats inom dessa lokaler. Fritidsstraff i form av förbud alt vistas utomkompanilokaler e. d. torde för den straffskyldige framstå som strängare än ettförbud att vistas utom kasernområde. Huruvida den ena eller andra formen avförbud skall tillämpas får bero av omständigheterna i det enskilda fallet. fall då fritidsslraffet avser förhållandevis torde det inte sällanvara lämpligt att låta åtminstone den senare delen av verkställighetstidenavse endast förbud att lämna kasernområde. En värnpliktig som har tiUslånd att bo utomkasemområde (s. k. ständig nattpermission) torde utan hinder härav få ansesförlagd inom det kasernområde tUl vilket hans avdelning hör, tmder fömtsättningatt sängplats m. m. finns reserverad för honom i logement e. d. Fritidsstraffbör därför kunna åläggas honom. Härvid bör emeUertid uppmärksammas att enligtnu gällande bestämmelser tiden mellan och tjänstens början följandedag i regel inte utgör fritid för värnpliktig och således inte omfattas avfritidsstraff. Den omständigheten att den straffskyldige i enlighet medbeviljat liUstånd tillbringar natten i bostad utom kasemområde bör i och försig inte hindra verkställigheten av fritidsstraff. torde det dockför den slraffskyldige framstå som naturligt att inte utnyttja tillståndetunder verksläUighet av fritidsstraff. Om de skäl som föranlett tUlståndet inleger anledning lill annat