prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — När ett barn självt har lidit skada, kanjämkning av skadeståndsansvar mot barnet ske på grund av barnets medvållande.Vid prövningen av sådan jämkning anlägger domstolarna synpunkter liknande demsom tillmäts betydelse vid bedömningen av barns skadeståndsskyldighet.Medvållandebedömningen sammanfaller dock inte alltid med bedömningen av fråganom skadeståndsskyldighet föreligger. I svensk praxis har sålunda medvållande iåtminstone ett fall ansetts kunna läggas en f3a-åring tUl last, medan högstadomstolen förklarat en trafikskadad Maj.ts proposition nr 1972 nioåring, som visat medvållande, berättigad till fulltskadestånd (NJA 1970 s. 258; jfr NJA 1969 s. 205, där skadestånd tUltrafikskadad pojke, gammal, jämkades). En fråga i detta sammanhang är om bamets rätt tiUskadestånd påverkas av att föräldrar eller andra värdnadshavare har medverkattill skadan genom försummad tillsyn över barnet. I ett fall, som högstadomstolen behandlat och som rörde personskada, har denna fråga besvaratsnekande. När det gäller egendomsskada är svensk rätts inställning däremot inteklar. Möjligen skulle domstolarna här tillämpa grundsatser om passividentifikation (avsnitt 1.1,1,1,). En särskUd bedömning av ett bams rätt till skadestånd avett annat barn har ibland ansetts motiverad, när bam skadar varandra under lek.Normala risker under leken får den skadelidande acceptera inom vissa gränser.Ett barn anses emeUertid inte alltid ha varit medvållande tiU skada som detåsamkas under lek bara därför att det frivilligt har deltagit i leken. Här föreliggeren viss skUlnad i förhållande till vad som anses gälla när en vuxen ger sig ini farlig sport eller lek. Vid skador under lek är det betydelsefullt attklarlägga det skadevållande barnets insikter om handlingens farlighet (se t.ex. NJA 1964 s. 12, där skadeståndstalan mot 13-åring för skada underbrännbollsspel ogiUades). I fråga om skadeståndsansvaret enligt 6 kap. 6 § SL för psykisktabnorma personer finns endast ett fåtal publicerade domstolsavgöranden, ochdet är därför inte möjligt att med utgångspunkt från rättspraxis göra någrasäkra uttalanden om vilka principer som läggs tUl grund vid bedömningen i dessafall. Det finns dock anledning anta, att domstolarna är betydUgt merrestriktiva när det gäUer att jämka skadeståndet för psykiskt abnorma personerän när det är fråga om barn. Om ett barn eller en psykiskt abnorm person har orsakatskada, kan föräldrar och andra värdnadshavare också bli skadeståndsskyldiga,om de nämligen har visat försummelse i tillsynen av skadevållaren. Dettaansvar följer den allmänna culparegeln. När skadevåUare och värdnadshavare pådetta sätt svarar gemensamt är ansvaret enligt 6 kap. 5 § SL soUdariskt. Enligt6 kap. 6 § andra stycket SL har emeUertid barnet eller den psykiskt abnormefuU regressrätt mot vårdnadshavaren. Jämkning av skadeståndsansvar vid ringamedverkan. När flera personer har medverkat till en skada, svarar de som nämntsenligt 6 kap. 5 § SL eller grunderna för detta lagrum solidariskt förskadeståndet. Undantag från skadeståndsskyldigheten föreskrivs dock i nämndalagrum för vissa fall av medverkan genom underlåtenhet att avslöja brott. Omman bortser från de tidigare berörda reglerna om möjUghet att jämkaskadeståndsansvaret för vissa kategorier skadevållare, t. ex. fartygsbefälhavareoch besättningsmän på fartyg, finns det i övrigt inte enligt svensk Maj:ts proposition nr 1972 119 rätt några möjligheter att lindra skadeståndsansvaret förden som har medverkat till en skada i endast ringa mån. Under förutsättning attdet föreligger adekvat kausalitet mellan en skadevållares handlande och skadanåläggs sålunda fullt skadeståndsansvar, oavsett att skadevällarens medverkantill skadan framstår som obetydlig i jämförelse med vad som ligger andramedverkande till last. Flera skadeståndsskyldigas ansvarighet. Det finnsi svensk rätt inte några generella bestämmelser som reglerar frågan hur deekonomiska följderna av ett skadefall skall fördelas, när två eller flerapersoner gemensamt har medverkat till skadan under sådana omständigheter attde enligt gällande skadeståndsregler är gemensamt och enligt 6 kap, 5 § SLsolidariskt ansvariga för skadan. I detta sammanhang förtjänar dock erinras omföreskriften i 6 kap. 1 § andra punkten SL av innebörd, att om en skadelidandehar medverkat till sin skada genom eget vållande, skadeståndet kan jämkas eftervad som finnes skäligt. Denna regel kan nämligen sägas vara ett uttryck för denprincipiella uppfattningen, att de som gemensamt har vållat en skada börsinsemellan bära bördan av de ekonomiska konsekvenserna enligt fördelningsgrundersom tar hänsyn tUl graden av vars och ens vållande. Men också vid olika formerav objektivt ansvar upprätthålls med endast ett fåtal speciella undantag tankegången att en skadelidande som genom eget vållande medverkat till skadanbör själv bära sin del av den ekonomiska bördan. Härvid måste emellertid prövningenav i vUken omfattning skadeståndsansvaret för den som svarar på objektiv grundbör jämkas ske på grundval av en ren skälighetsbedömning, eftersom det i sådanafall inte går att göra en avvägning på grundval av graden av vållande på ömsesidor. De grundsatser om den inbördes fördelningen avskadeståndsbördan mellan flera skadeståndsskyldiga som har utbildats i svenskrättspraxis bygger i princip på tankegångar av liknande slag. Högsta domstolenhar i ett grundläggande avgörande fastslagit, att när två eller fleragemensamt har vållat skada genom brottsligt förfarande, de sinsemellan skall tadel i betalningen av skadeståndet efter vad som kan anses skäligt med hänsyntill omständigheterna (NJA 1937 s. 264). När ansvarigheten grundar sig på denaUmänna culparegeln kommer främst graden av våUande hos de ansvariga ibetraktande som fördelningsgrund, men hänsyn kan tas också till andraomständigheter. Den som helt eller delvis gottgjort den skadelidande harsålunda rätt att av var och en av de övriga skadeståndsskyldiga kräva åter vadsom med tillämpning av dessa grundsatser belöper på honom. För ett specieUtfall gäller en särskild fördelningsregel. Enligt 3 § bilansvarighetslagenskall ansvaret fördelas lika mellan ägare och förare när båda bär presumtionsansvarenligt lagen. För fall då de skadeståndsansvariga häftar förskadeståndet på olika grunder en av dem svarar t. ex. enligt culparegeln pågrund av eget vållande, Maj:ts proposition nr 1972 under det att en annan svarar enUgt regler om objektivtansvar, exempelvis principalansvar intar emellertid svensk rätt denprincipiella ståndpunkten att den som svarar på objektiv grund har fullregressrätt för hela skadeståndet gentemot den som svarar på grund av eget vållande.Denna grundsats, som innefattar avvikelse från vad som gäller i förhållandetmellan den som svarar på objektiv grund och en medvållande skadelidande, harkommit tUl klart uttryck i flertalet av de speciallagar som statuerar objektivtskadeståndsansvar (se t, ex. 11 § järnvägsansvarighetslagen, 8 § sjölagen, 12§ el-anläggningslagen, 11 § bilansvarighetslagen, 8 §luftfartsansvarighetslagen och 4 § lagen om tillsyn över hundar). Principentorde gälla också när fråga är om objektivt ansvar som inte grundar sig på lagutan följer av grundsatser som har utbildats i rättstUlämpningen, t. ex.kronans ansvar för skada i följd av farliga miUtärövningar. Vad slutligen beträffar det fallet att flera personersvarar på objektiv grund för samma skada torde i princip gäUa att de skallsinsemellan ta del i betalningen av skadeståndet efter vad som finnes skäligtmed hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter (jfr 18 § andra stycketatomansvarighetslagen, där det föreskrivs att den inbördes fördelningen av ansvarighetenmellan två eller flera anläggningsinnehavare fördelas efter vad som är skäligtmed hänsyn till varje anläggnings andel i skadans uppkomst och övrigaomständigheter). I fall då en av de skadeståndsskyldiga svarar på rent objektivgrund, dvs. helt oberoende av både eget och annans våUande, under det att enannan svarar på grund av regler om ansvar för annans vållande, t. ex,principalansvar, torde graden av vållande hos den som orsakat skadan tillmätasstor betydelse, och den omständigheten att vållande föreligger på den ena sidanmen inte på den andra kan möjUgen föranleda att den förra sidan får bära helaskadeståndet i förhållande tUl den senare, Ersättning för lidande vid vissa brottsligagärningar. MöjUgheterna att enUgt svensk rätt få skadestånd för ideeU (dvs.icke-ekonomisk) skada är begränsade tiU några få, i lag särsldlt angivna faU.Enligt 6 kap. 2 § SL kan ersättning dömas ut i samband med kroppsskada försveda och värk samt för lyte eller annat stadigvarande men. Vid brott mot denpersonliga friheten och vid ärekränkningsbrott kan vidare enligt 6 kap. 3 § SLersättning utgå för det lidande som kan ha tillskyndats målsäganden genombrottet. Härutöver finns vissa specialbestämmelser om skyldighet att ersättaicke-ekonomisk skada i form av lidande eller annat förfång i vissa lagar påimmaterialrättens område (se t. ex. 54 § lagen (nr 729) omupphovsrätt till litterära och konstnärliga verk). I detta sammanhang skall endast bestämmelserna i 6 kap. 3§ SL beröras närmare. Sistnämnda lagrum förutsätter för sin tillämpning attlidande av ickefysisk natur har tiUfogats någon »genom brott mot denpersonliga frihe- Maj:ts proposition nr 1972 121 ten eller genom ärekränkande gärning». Detta uttryckssättinnefattar inte någon hänvisning till bestämda brottsbeskrivningar utan angerendast den allmänna arten av den brottslighet som åsyftas. I överensstämmelsehärmed har i ett äldre avgörande av högsta domstolen ersättning för lidande dömtsut enligt förevarande paragraf i samband med att en person fällts tUl ansvarför misshandel på allmän plats med all sannolikhet med utgångspunkt från attmisshandel i varje faU under vissa omständigheter får anses utgöra»ärekränkande gärning». Å andra sidan framgår av ett färskt avgörande avHögsta domstolen, att en analogisk tUlämpning av stadgandet utanför dessegentliga tillämpningsområde inte skall komma ifråga. I rättsfallet OgiUadessålunda en talan om ersättning för psykiskt lidande till följd av ofredande (4kap. 7 § BrB) under den motiveringen att kravet inte var lagligen grundat (NJA1968 s. 211). Avgörandet lär dock inte kunna tas till intäkt för att inteofredande under vissa omständigheter skulle kunna i likhet med misshandelanses utgöra en ärekränkande gärning och på den grund föranleda skyldighet attutge ersättning för lidande enligt 6 kap. 3§SL. Lagrummets direkta anknytning tiU det straffrättsligaregelsystemet medför, att ändringar i de straffrättsliga reglerna kan leda tillatt stadgandet får ett ändrat tiUämpningsområde. Exempel härpå gavs när bl. a.reglerna om ärekränkning reformerades i samband med att den nya brottsbalkengenomfördes. Någon samtidig ändring av 6 kap. 3 § SL vidtogs inte, ochuttrycket »ärekränkande gärning» i lagrummet får numera sitt innehåll bestämtgenom de nya straffrättsliga bestämmelserna i 5 kap. BrB (jfr NJA 1966 s. 565,där ersättning enligt 6 kap. 3 § SL dömdes ut på talan av de efterlevande avliden person, som efter sin bortgång utsatts för förtal, en gärning somenligt strafflag över huvud taget inte var straffbar såsomärekränkning; brottet »förtal av avliden» i 5 kap. 4 § BrB saknade motsvarigheti SL). Det förutsätts inte för en tillämpning av förevarandeparagraf, att den som vållat lidandet också fälls till ansvar för sådantbrottsligt förfarande som avses i lagrummet (se t. ex. NJA 1936 s. 207). Det finns inte några normer för fastställande aversättning enUgt 6 kap. 3 § SL. Det är bär liksom i andra faU då ersättningskall utgå för icke-ekonomisk skada domstolarnas sak att i fall av tvist omersättningens storlek avgöra frågan på grundval av en allmänskälighetsprövning. Verkan av skadeståndsberåttigads död i fråga omersättning för ideell skada. I svensk rättstUlämpning anses att en skadeUdandesanspråk på skadestånd kan övertas av hans arvingar, när det är fråga omekonomisk skada. Enligt tidigare praxis gällde däremot, att ett anspråk påersättning för sveda och värk eUer för lidande förföU, om den skadelidande avledinnan hans krav fastställts genom lagakraftägande dom. Genom ett antal senare Maj:ts proposition nr 1972 avgöranden har denna inställning modifierats, och gällanderätts ståndpunkt torde kunna anges enligt följande. Rätten till ersättning förideell skada förfaller, om den skadelidande avlider innan den skadeståndsskyldigeutfäst sig att betala sådan ersättning eller ersättningsskyldigheten ålagtshonom genom dom, som dock inte behöver ha vunnit laga kraft (se beträffandeskadestånd enUgt 6 kap. 2 § SL NJA 1948 s. 16 och beträffande skadestånd enUgt6 kap. 3 § SL NJA 1927 s, 360). Dödsfall under pågående prövning i hovrätt avyrkande om ersättning för ideeU skada enligt 6 kap. 2 § SL har i praxis medförtnedsättning av ersättningen, uppenbarligen därför att denna ansetts börapåverkas av längden av den skadades återstående livstid (NJA 1941 s. 507). 2.1.2.1. översikt av kommittéförslaget.Skadeståndskommittén framhåller, att den inte har haft till uppdrag attverkställa någon genomgripande omarbetning av innehållet i 6 kap. SL. Frånsettbestämmelserna om föräldrars och barns skadeståndsansvar innefattar dessförslag bara jämkningar med begränsad verkan. Nya bestämmelser om barnsskadeståndsansvar anser kommittén dock med nödvändighet påkalla en sakligbehandling också av frågan om psykiskt abnorma personers skadeståndsansvar. Iövrigt bör enligt kommittén innehållet i en ny skadeståndslag i huvudsakmotsvara nuvarande 6 kap. SL. På vissa punkter anser kommittén emellertid attändringar i förhållande till gällande rätt är befogade. Frågan om införande av en allmän regel om möjlighet attnedsätta skadestånd inbegreps inte i uppdraget. Kommittén anser det dock inteinge betänkligheter att för speciella fall införa möjlighet tUl jämkning avskadeståndsansvar som annars skulle bli oskäligt betungande. Kommittéförslaget upptar först ett antal bestämmelser omersättning för person- eller sakskada och därefter ett stadgande om ersättningför ekonomisk skada, som någon utan samband med person- eller sakskada åsamkarannan genom brott. Den förra avdelningen inleder kommittén med en allmänbestämmelse om vållande tiU person- eller sakskada och om jämkning på grund avden skadeUdandes medverkan (1 §). Bestämmelsen är inte begränsad tUl skada pågrund av brott utan gäller skada på grund av vållande i allmänhet. Skadeståndsansvaretomfattar, enligt vad kommittén framhåller, också allmän förmögenhetsskada somföljer av person- eller sakskada. Eftersom 6 kap. 1 § SL inte är begränsad tiU person- ochsakskada, täcker paragrafen anspråk på ersättning för ren förmögenhetsskada,som orsakas genom brott. Kommittén har inte ansett sig böra föreslå enreglering av frågan om ersättning för sådan skada i andra fall. Den föreslåremellertid, i överensstämmelse med vad som redan gäller, en regel om ersättningför Maj:ts proposition nr 1972 123 ekonomisk skada som utan samhand med person- ellersakskada åsamkas någon genom brott (12 §). I huvudsaklig anslutning tiU principen i 6 kap. 5 § en regel om att när två eller flera har medverkat till sammaskada de skall svara solidariskt för skadeståndet (2 § första stycket). I dettasammanhang föreslår kommittén en ny bestämmelse, som gör det möjligt att jämkaskadeståndsansvaret för den som har medverkat till skada endast i ringa mån (2§ andra stycket). Frågan om skadeståndsansvaret för barn och ungdom reglerasenligt förslaget i två paragrafer. Den ena innehåller en bestämmelse ommöjlighet att jämka skadeståndsansvaret för den som har fyllt 15 men inte (3 §). Den andra paragrafen reglerar skadeståndsansvaret för barn under 15 åroch ansluter i huvudsak till 6 kap. 6 § SL (4 §). Förslaget innehåller vidare vissa bestämmelser omföräldrars och andra vårdnadshavares ansvar vid försummad tUlsyn eller vård m.m. (5 §). Även för dessa fall föreslår kommittén, att det införs en möjlighetatt jämka skadeståndet. Kommittén har brutit ut frågan om psykiskt abnormapersoners skadeståndsansvar till särsldld reglering. Också när det gäller demsom har vård om sinnessjuka och med dem jämställda föreslår kommittén enuttrycklig bestämmelse om skadeståndspåföljd för den som genom försummelse ivården medverkar till skada som den sjuke orsakar. Skadeståndet skall dockkunna jämkas på samma sätt som i fråga om barns värdnadshavare (6 §). Förslaget tar därefter upp en föreskrift om den inbördesfördelningen av skadeståndsansvaret mellan två eUer flera skadeståndsskyldigaav innebörd, att i huvudsaklig överensstämmelse med vad som gäller f. n. skadeståndet skall fördelas mellan dem på grundval av en skälighetsprövning (7§). Bestämmelsen avses bli tillämplig också på förhållandet meUan bam ellerpsykiskt abnorma, å ena, samt deras värdnadshavare, å andra sidan, vUketinnebär en avvikelse från den regel om ovillkorligt regressansvar förvärdnadshavare som 6 kap. 6 § SL f. n. Kommitténs förslag innehåUer vidare bestämmelser om vadsom skall ersättas vid personskada (8 §) och om efterlevandes rätt tiUskadestånd (9 §). Dessa bestämmelser överensstämmer i sale med vad som föreskrivsi 6 kap. 2 och 4 §§ SL. I anslutning härtill tas i förslaget upp en bestämmelsemotsvarande föreskriften i 6 kap. 3 § SL om skadestånd m, m, vid brott mot denpersonliga friheten eUer ärekränkande gärning (10 §). Den nya bestämmelsenskall emeUertid enligt förslaget bli tUlämplig också när lidande tillfogasnågon genom »annat ofredande». Enligt en regel utan motsvarighet i gällande lag skaUrätten till ersättning för annat än ekonomisk skada förfalla, om denskadeståndsberätti-gade avlider, innan ersättningskrav har framställts (11 §). Kommittén anser det inte nödvändigt att föreslå någonmotsvarighet tiU Maj:ts proposition nr 1972 föreskriften i 6 kap. 7 § SL, att rätten till skadeståndkvarstår, även om frågan om straff har förfallit. Förslaget innehåller inteheller någon bestämmelse om vem som är målsägande. Den äldre bestämmelsenhärom i 6 kap. 8 § SL övertördes emeUertid tUl 20 kap. 8 § (RB) i samband med nya ikraftträdande, och frågan saknar därförnumera aktualitet. Kommittén understryker, att förslaget inte innefattarnågon uttömmande reglering av den aUmänna skadeståndsrätten. De kortabestämmelser som föreslås får sålunda inte föranleda motsatsslut. LiksomhittUls måste det enligt kommittén överlämnas åt rättspraxis att bidra tiUskadeståndsrättens fortsatta utveckling. Kommittén erinrar särskilt om attförslaget över huvud taget inte behandlar frågor om objektivt ansvar. Vad förslaget innehåller om ansvar för eget vållande skallenligt kommittén ha samma tiUämpningsområde som de nuvarande bestämmelserna i6 kap. SL. Förslagets syfte är aUtså inte att reglera skadeståndsansvaret ikontraktsförhåUanden utan endast skadeståndsskyldighet på utomobligatoriskgrund. Skadeståndsansvaret för barn. KommitténframhåUer, att stadgandet om barns skadeståndsansvar i 6 kap. 6 § SL gällerendast bam under . Det är enUgt kommittén svårt att bilda sig någon säkeruppfattning om den kvantitativa betydelsen av skadeståndsansvaret för barnunder denna ålder. Det torde dock höra till de ofrånkomliga och vardagligaföreteelserna, att barn i uppväxtåldern ofta orsakar skador. Men det kan inteav den anledningen komma i fråga att ålägga bam skyldighet att under allaomständigheter svara för sådana skador. Kommittén anser inte heller att man kangöra föräldrar eller andra värdnadshavare ansvariga för skadorna, oberoende aveget våUande. Ingen av de nordiska kommittéerna har heller funnit tUhäckliganledning att föreslå skyldighet för föräldrar att hålla ansvarsförsäkring, somtäcker skador vållade av deras bam, oavsett om föräldrarna eller barnen kanåläggas personligt skadeståndsansvar. Skadegörelse av barn kan eidigt kommittén bara i begränsadomfattning motverkas genom regler om skadeståndsansvar. Det är i första handföräldrarnas uppfostran liksom intrycken från skolan som betyder något. Det ärlikväl en allmän regel i andra länder liksom hos oss att ocksä minderårigabarn åläggs skadeståndsansvar. Kommittén anser att denna ståndpunkt börvidhållas. I den mån ett barn har egna tillgångar är det rimligt att det fårbetala för t. ex. uppsåtlig skadegörelse eller misshandel som det begår, liksomför stölder och liknande. Vetskapen om risk för sådana påföljder bör växa in imedvetandet och kan även indirekt påverka föräldrarnas tillsyn. Kommittén anser också att starka billighetsskäl talar föratt den skadelidande tillgodoses, när detta kan ske utan alltför starkbelastning av bar- Maj:ts proposition nr 1972 125 Även när det ena barnet skadar det andraunder lek kan det vara rimligt, att det barn som råkar bli skadat får ekonomiskgottgörelse. Visserligen blir den som lider kroppsskada i ganska vid omfattningskyddad på annat sätt. Men utbredningen av ansvarsförsäkring medför, att denvållande i många fall inte får någon ekonomisk känning av att skadeståndsskyldighetåläggs honom. När ansvarsförsäkring täcker skadan är det således inte förenatmed några betänkligheter från hans synpunkt att skadeståndsskyldighetinträder. Det är vidare enligt kommittén en förhärskande uppfattningbland allmänheten, att den skadelidande bör ha möjlighet att få ersättningäven när en begången oförsiktighet med hänsyn till barnets förhållanden varrelativt förståelig. De föräldrar som har tecknat ansvarsförsäkring ser gärnaatt ersättning så långt möjUgt betalas av försäkringen. Varken föräldrar ellerbarn vill känna den moraliska belastning som ligger i att skadan inte harblivit gottgjord. Enligt gällande lag grundas skadeståndsansvaret på en a 11m ä n skälighetsbedömning av föreliggande omständigheter. Lagen utsäger inteens, att det förutsätts uppsåt eller vårdslöshet på barnets sida i denbemärkelse som krävs för vuxnas culpaansvar. Kommittén anser att någon ändringinte bör göras på den punkten. Den förutsätter dock att, som enligthittillsvarande rättstillämpning, skadestånd inte skall dömas ut, om inte barnethar handlat på ett sätt som avviker från vad man i allmänhet anser sig börafordra av barn i den aktuella åldern. Detta bör enligt kommittén gälla även ombarnets sätt att handla kan tillskrivas anlag, bristande uppfostran ellerdålig miljö. Man har enligt kommittén under de nordiska förhandlingarnaövervägt att föreslå en nedre åldersgräns, under vilken skadeståndsansvar iprincip inte skulle komma i fråga. Åldern har därvid nämnts. Regelnskulle dock inte vara ovillkorlig, utan skadeståndsansvar skulle vid särskildaomständigheter kunna åläggas också barn under denna ålder. Men förhållandenakan enligt kommittén vara ganska växlande. Barn kan vara mycket olika tidigtutvecklade. Vidare bör skilda förhållanden bedömas på olika sätt. På ett ganskatidigt stadium måste barn exempelvis lämnas att röra sig på egen hand itrafiken. Den som utan egen förskyllan lider skada, när ett barn avviker fråntrafikreglerna, bör kunna få ersättning. Om ansvarsförsäkring finns, behövernågon för barnet tyngande skadeståndsbörda inte uppkomma. Också i andra fall ärdet enligt kommittén rimligt, att det finns möjlighet att döma ut skadeståndäven när barnet är . Som exempel nämner kommittén att ett barnunder lek skadar ett annat barn. Kommittén anser det lämpligt att man kansträcka skadeståndsansvaret till en lägre ålder än , om barnet harhandlat i strid mot vad man i allmänhet har anledning att vänta av ett barn isamma älder och på samma utvecklingsnivå. Det behöver inte leda till någraobilliga verkningar, Maj:ts proposition nr 5 år1972 under förutsättning att man har möjUghet att jämkaskadeståndet efter omständigheterna i de fall då ansvarsförsäkring saknas ochdet därför skulle vara obilligt att ålägga barnet skadestånd till någotavsevärt belopp. sålunda har förordat i fråga om utnyttjandetav ansvarsförsäkring, anser kommittén överensstämma med vad försäkringstagarnafinner önskvärt.