prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Den mest avgörande invändningen mot en sådan ordning har varitatt förprövning vid den domstol som även skall avgöra den aktuella tvisten, omsaken skulle föras vidare utan rättshjälp, skulle vara ägnad att medföra enrabbning av förtroendet för rättens opartiskhet och lätt kunna ge anledningtUl en känsla av rättsosäkerhet och godtycke för den som söker få ut sin rätt.Andra invändningar mot regler om förprövning har varit att den bemedlade lillskiUnad från den obemedlade kan få vilken ograndad talan som helst prövad avdomstolen samt att en förprövning i viss mån skuUe äventyra rättshjälpens syfteatt göra det möjligt för var och en att oberoende av sina ekonomiska vUlkortillvarata sina intressen. Den nuvarande bestämmelsen i LFR att fri rättegånginte får bevUjas part om det måste anses vara av ringa betydelse för honom attfå sin talan prövad, torde i stort sett sakna praktisk betydelse. Prövningen av olUca frågor i samband medrättshjälpen skall enligt promemorieförslaget ske hos särskildarättshjälpsmyndigheter. Därmed skapas förutsättningar att undvika deolägenheter vid en intresseprövning som sammanhänger med att samma myndighettar ställning både i samband med intresseprövningen och vid tvistens slutligaavgörande. Det sagda innebär att den tidigare framförda främsta invändningenmot en intresseprövning mister åtskiUigt av sin tyngd. I den nya ordningenfinns det också goda möjligheter att omge prövningsförfarandet med tillräckligarättssäkerhetsgarantier. Några avgörande principieUa betänkligheter mot enintresseprövning av frågan om den rättshjälpssökandes anspråk är befogat synesdärför inte föreUgga, Inte heUer vad som i övrigt tidigare anförts mot en sådanprövning synes böra tUlmätas avgörande betydelse. Beträffande den närmare innebörden avintresseprövningen bör utgångspunkten vara att de resurser som ställs tUlförfogande för rättshjälpen utnyttjas effektivt och inriktas på de områden därbehovet av rättsskydd är störst. Det är inte möjligt att uttömmande ange allasituationer där rättshjälp bör vägras på grund av den angivnaintresseprövningen. Några typfaU synes dock kunna anges. Rättshjälp bör kunna vägras när anspråket grandaspå en klar fel bedömning av gäUande rättsregler och en eventueU talan sålundaär helt utsiktslös. Även i sådana fall när bevisläget är sådant att det framstårsom utsiktslöst eller mycket osannoUkt att anspråket kan drivas med framgångbör rättshjälp kunna vägras. Tvister eller anspråk som avser obetydligaekonomiska värden jämfört med kostnaderna bör i regel inte få drivas med stödav allmänna medel. Frågan måste givetvis bedömas med hänsyn tiUomständigheterna i det enskUda fallet, främst sökandens ekonomiska situation.Även i sådana fall när ett i och för sig befogat anspråk inte ens på längresikt kan realiseras därför att motparten saknar tillgångar bör rättshjälpkunna vägras. Även i andra faU än när det ekonomiska värdet i ettanspråk är obetydligt bör rättshjälp kunna vägras på den grunden att sökandeninte har ett befogat intresse av att få saken prövad. Det kan vara fråga om t.ex. en målsägande som vill föra ansvarstalan för ett brott som ligger underallmänt åtal eUer vissa fall när talan avser ansvar för ärekränkning. Syftet med intresseprövningen är i första hand althindra missbruk av rättshjälpsförmånerna. Bestämmelserna kan givetvis intemedföra några garantier för att rättshjälp endast lämnas i situationer då sökandensanspråk är välgrundat och kan väntas vinna bifall. Betydande marginaler måstegivetvis finnas för olika uppfattningar vid denna bedömning. En begränsningföljer även av att intresseprövningen ofta måste ske på grandval av en summariskutredning. På grand av det anförda föreslås att rättshjälpendast får beviljas när sökanden har ett befogat intresse av att få sin sakprövad. En generalklausul av detta slag synes inte behöva möta någraallvarligare betänkligheter om prövningen anordnas så att tUlräckliga garantierför rättssäkerhet föreligger. Goda möjligheter härtill föreligger inom den nyarättshjälpsorganisationen. Den nu förordade intresseprövningen irmebär enbetydande skärpning i förhållande tiU vad som gäller enligt LFR. Det närmareinnehållet i begränsningsregeln får i huvudsak överlämnas tUl de tiUämpandemyndighetema. Uppenbarligen får begränsningsregeln olika betydelse i olikatyper av mål. Sin största betydelse torde intresseprövningen komma att få idispositiva mål och ärenden. I familjerättsliga och många förvaltningsrättsligafrågor torde begränsningsregeln däremot mera sällan komma att tUlämpas. Om ensökande utan framgång fört talan i ensådan fråga, kan ifrågavarande bestämmelser dock medföra att en ansökan omrättshjälp för att på nytt driva samma fråga kan avvisas. Ävenom rättshjälp inte vägrats på gmnd av de nu aktuella begränsningarna itUlämpningsonurådet för rättshjälpen kan det senare visa sig att sökanden intehar något befogat intresse av att få sin sak prövad. I själva verket tordeintresseprövningen få sin största betydelse på ett senare stadium än närrättshjälpsansökningen prövas. Sålunda kan bevisläget och övrigaomständigheter bedömas betydligt säkrare när förhandlingar upptagits medmotparten. Om sökanden i ett sådant fall inte viU acceptera att frågan läggsned eller att förlikning träffas bör möjlighet finnas förrättshjälpsmyndigheten att förordna att rättshjälpen skall upphöra. Utöverden föreslagna begränsningsregeln mot missbrak av rättshjälpen bör som hittiUsfinnas en särskild regel som tar sikte på den situationen att ett anspråköverlåts i syfte att vinna rättshjälp eller att få rättshjälp på förmånUgareviUkor. Intresseprövningenär avsedd att i första hand ske på grandval av den kortfattade redogörelse försaken som ansökningen skall innehålla. Det är tydligt att denna prövning måstebli summarisk. Den i och för sig begränsade intresseprövning som kan ske vidansökningstillfäUet måste i reaUteten överlåtas på den privatpraktiserandejurist som har tagit emot sökanden och som har möjlighet att genom frågor tillsökanden få upplysnmgar om sakens beskaffenhet. Mot denna bakgrund bör denprivatpraktiserande juristen anteckna på ansökningshandlingama, om hantillstyrker eller avstyrker ansökningen om rättshjälp. Gör han sig därvidskyldig till försummelse som leder till att ytterligare rättshjälp beviljastrots att ansökningen borde ha avslagits, bör delta kunna beaktas närersättning bestäms tUl biträdet. Det är självklart att den privatpraktiserandejuristens bedömning av det befogade i ansökningen om ytterligare rättshjälpinte kan gmndas på annat material än som framkommer under konsultationen. Ipromemorian anförs vidare att, även om rättshjälp inte har vägrats på grund avinlresseprövningen, det senare under handläggningen av ärendet kan visa sig attsökanden inte har något befogat intresse av att få sin sak behandlad. I självaverket torde, som redan har nämnts, intresseprövningen få sin största betydelsepå ett senare stadium än när själva ansökningen om rättshjälp prövas. Omsökanden i ett sådant fall inte vill acceptera att frågan läggs ned eller attförlikning träffas, bör rältshjälpsmyndigheten förordna att rättshjälpen skallupphöra. En sådan bestämmelse får praktisk betydelse inte minst när det gälleratt förhindra en obefogad fullföljd av talan. Omden som har rättshjälp biträds av befattningshavare på allmänna advokatbyrån,bör naturiiglvis denne aktualisera frågan om att rättshjälpen skall upphöra.Har privatpraktiserande jurist förordnats till Prop.1972: 4 95 biträdetorde i överensstämmelse med vad som har sagts om attintresseprövningen vid ansökningstUlfället i vissa fall i realiteten måstegöras av sådan jurist det i praktiken bli denne som kommer alt avgöra närden rättsliga angelägenhet som avses med rättshjälpen inte längre förtjänarsamhäUets stöd. I första hand bör naturligtvis den privatpraktiserandejuristen, liksom befattningshavaren på den allmänna advokatbyrån, försöka fåsin huvudman att godta att saken läggs ned eller att förlikning träffas.Accepterar inte klienten biträdets uppfattning, bör biträdet hänskjuta frågantUl rättshjälpsmyndighelens prövning. Ståndpimkten i promemorian att i princip endastfysisk person skaU kunna bevUjas rättshjälp har godtagits eller lämnats ulanerinran av remissinstanserna. Också förslaget att dödsbo skall kunna beviljas rättshjälphar genomgående tUlstyrkts eller lämnats utan erinran. Endast enremissinstans, RLF, har motsatt sig förslaget. Av dem som tillstyrkt förslaget anmärker hovrättenöver och att det för vissa dödsbon med en stor kretsdödsbodelägare, som kanske därtUl delvis finns utomlands, kan vara svårt attfastställa om de ekonomiska föratsättningama för rättshjälp föreligger.Hovrätten för Nedre framhåller att promemorieförslaget inte som 1965års utredningsförslag innehåller några inskränkningar beträffandemöjligheten för dödsbo att åtnjuta rättshjälp. Hovrätten ifrågasätter om intedödsbos rätt tiU rättshjälp borde begränsas i överensstämmelse med 1965 årsförslag. anser att rättshjälp inte bör bevUjas, om det medhänsyn tUl boets behållning och dödsbodelägarnas ekonomiska förhållandenfinnes skäligt att dödsboet skaU fuUt ut betala kostnaderna för rättshjälp. Förslaget att ideell förening skall kunna erhållarättshjälp och att därvid avgift skall utgå med belopp som motsvararrättshjälpskostnaden har fått ett blandat mottagande av de remissinstanser somhar kommenterat förslaget. Hovrätten för övre anser det vara enförbättring i förhållande tUl nuvarande ordning. Hovrätten för ,rådhusrätt och Föreningen och stadsdomarevUl inte motsätta sig förslaget och rådhusrätten i lämnar det utanerinran. Sex ledamöter i försäkringsdomstolen, kammarrätten och högstadomstolens ledamöter anser att ideell förening bör kunna få subventioneradrättshjälp. Kammarrätten påpekar därvid alt som motiv för rättshjälp åt ideeUförening de är beroende av medlemsavgifter och att de intesällan behöver ekonomiskt slöd från det allmänna. Bestämmelsen om avgiftsskyldighetfår emellertid anses inne- 1972: 4 96 bäraatt synpunkten att föreningen kan behöva det aUmännas stöd inte bUrtUlgodosedd. Kammarrätten ifrågasätter om avgiftsbestämmelsen bör utformas såkategoriskt som skett. I två remissvar förordas en begränsning imöjligheterna för ideeU förening att få rättshjälp. landstingsrättshjälpsanstalt framhåller att gränserna meUan ideell förening och ekonomiskförening ofta är flytande och föreslår därför att ideell förening erhållerrättshjälp endast om särskilda skäl talar för det. stadsrättshjälps-anstalt uttalar att fackföreningar, idrottsföreningar och politiskaföreningar ofta har mycket god ekonomi och att de knappast torde vara i behovav rättshjälp enUgt den föreslagna lagen. Å andra sidan bör givetvis andratyper av ideella föreningar t. ex. handikappföreningar, kunna erhållarättshjälp. Nedre justitierevisionen ifrågasätter om intesociala skäl föreligger i fråga om vissa ideeUa föreningar, som bedriver arbeteinom t. ex. ungdomsvården. Ä andra sidan kan sådana skäl vara uteslutnabeträffande många andra föreningar. ifrågasätter om ideellförening bör kunna få rättshjälp men ändå betala full avgift, då föreningen äroförhindrad att vända sig till privatpraktiserande advokat. Socialstyrelsenifrågasätter om inte samma regel borde gälla för ideell förening som fördödsbo. rättshjälpsanstalt anser det tveksamt om ideellförening skall erhålla generell rätt tUl rättshjälp. , som endast berör frågan omrättshjälp åt fackliga organisationer, anför att arbetsgivar- ocharbetstagarorganisationer brakar anses som ideeUa föreningar. Mot bakgrund avvad som anförs i promemorian om skälen till att lagen skall omfatta ideellaföreningar anser avtalsverket det tveksamt om det varit avsett att ocksåfackliga organisationer skaU kunna erhålla rättshjälp. JK, hovrätten över och ,och stads rättshfälpsanstalt avstyrker förslaget i dennadel. JK hänvisar till sin förut nämnda uppfattning att endast den som av ekonomiskaskäl behöver samhällets stöd skall kunna få rättshjälp och till förslagetsbestämmelser om bidragsskyldighet för ideell förening. Hovrätten förordar attmed rättshjälp skall förstås endast subventionerad rättshjälp och avstyrkerdärför förslaget. Även om man godtar det vidsträcktare rättshjälpsbegreppetter det sig emellertid enligt hovrätten omotiverat att sälla ideella föreningari en särställning. Det skulle te sig direkt stötande att t. ex. LO eller SAFhar rätt att anlita allmän advokatbyrå medan en stiftelse för välgörandeändamål saknar denna rätt. erinrar om sin uppfattning alträttshjälp inte bör beviljas åt den som skall betala fullt ut vad hjälpenkostar. Vidare åberopas uttalandet i promemorian att rättshjälp åt ideellaföreningar inte är motiverad av sociala skäl. Fråganom rättshjälp åt näringsidkare berörs i ett stort antal re- Prop.1972: 4 97 missvar.Hovrätten för Nedre , RR:s ledamöter och Föreningen godtar i princip huvudregeln att näringsidkare inte skallerhålla rättshjälp men framför betänkligheter mot utformningen avden föreslagna regeln. har ingen erinranmot förslaget men förutsätter att tillämpningen av bestämmelsen inte blir försnäv. Övriga remissinstanser, som yttrat sig i frågan, avstyrker eller anläggerstarkt kritiska synpunkter på förslaget. Till denna grapp hör bl. a. JK, RÄ,nedre justitierevisionen, , , hovrätten över ochBlekinge, hovrätten för , hovrätten för ,länsstyrelserna i och , HD:s ledamöter. FöreningenSveriges häradshövdingar och stadsdomare, och Tornedalensrättshjälpsanstalter, rättshjälpsanstalten i , , , , hantverks-ochindustriorganisation, och . Avdem som i princip godtar förslaget framhåller hovrätten för Nedre attbättre överensstämmelse med motiven skulle uppnås om i stället för synnerligaskäl uppställdes särskUda skäl som villkor för rättshjälp. RR:s ledamöter anserden föreslagna begränsningen av rättshjälpen i det stora hela välbetänkt. Denhar i promemorian motiverats bl. a. med alt rättegångs- och liknande kostnaderi näringsverksamhet är avdragsgilla vid taxering. Även om så inte alllid ärfallet med dessa kostnader, exempelvis kostnader i samband med förvärv avrörelse eller i skattemål, bör dock den advokatverksamhet som hänför sig tillaffärslivet inte dras in under den utbyggda rättshjälpen. Föreningen framhåller att förslaget kan innebära en försämring förnäringsidkare jämfört med LFR och ifrågasätter om inte en uppmjukning kundeske. Liksom hovrätten för Nedre framför föreningen förslaget all synnerligaskäl byts mot särskilda skäl. TUl de avstyrkande remissinstanserna hör nedrejustitierevisionen som anför. Enligt justitierevisionens mening saknas detbärande skäl för att på detta sätt i princip utesluta näringsidkare fråntUlgång lUl rättshjälp. Gränsdragningen mellan anställningsförhållande ochföretagsamhet i egen regi är ofta svår alt göra, och såväl tolkningen av dessabåda begrepp som tiUämpningen av den föreslagna lagregelns undanlagsbestämmelseskulle säkerligen komma att förorsaka bryderi och osäkerhet. Ursocial synpunkt är det för övrigt inte mindre angeläget att en näringsidkare ismå ekonomiska omständigheter bereds möjlighet att ta tUlvara sin rätt i frågaom sin näring än alt han erhåller bistånd i fråga om sina rent privataangelägenheter, ty i båda fallen drabbas han och hans familj lika hårt avföljderna av att han genom ekonomiskt trångmål förlorar sin rätt. Förflertalet småföretagare är rättegångskostnader en i budgeten oförutseddutgiftspost. 4 1972.1 saml Nr 4 samheti större skala bedrivs vanligen i aktiebolagsform. Justitierevisionen vill medhänsyn till det nu sagda avstyrka förslaget. De omständigheter som ipromemorian åberopas till stöd för alt från rättshjälp utesluta näringsidkaresynes kunna vinna erforderligt beaktande när rättshjälpsavgiften bestäms.Hovrätten över och , som också avstyrker förslaget, invänder attde skäl, som skulle motivera att rättshjälp skall lämnas näringsidkare ärsådana att det kan vara tveksamt om de inte överensstämmer med de villkor somgäller för beviljande av rättshjälp över huvud laget. Hovrätten finner detvidare vid en reform av samhällets rättshjälp principiellt motbjudande att engrupp, som enligt det nuvarande systemet kan få fri rättegång, utesluts. Attavdrag vid taxering kan ske av kostnader för juridisk hjälp är inte ett skälatt utesluta de näringsidkare, som är i de ekonomiska omständigheter som utgörvUlkor för att rättshjälp skall beviljas; dessa näringsidkare kan förutsättasinte kunna sätta av pengar till en svårförutsebar process och är inte mycketbetjänta av att i efterhand, långt efter det att behovet av rättshjälpförelegat, få göra avdrag för kostnaden. Hovrätten för anser attde skäl som anförts för denna begränsning inte är bärande. Det gäller här enheterogen grupp personer, som utövar sin näring under högst varierandeekonomiska förhållanden. Såsom näringsidkare torde böra anses exempelvislantbrukare, småhantverkare, innehavare av mindre butiker, konstnärer,författare och fritt verksamma vetenskapsmän. Det kan inte vara en realistisktanke, att sådana näringsidkare alltid skall hålla en ekonomisk beredskap föratt kunna betala eventuella rättegångskostnader eller liknande kostnader. Detkan tilläggas att även en löntagare, som tvingats in i en lönetvist ochdrabbats av rättegångskostnader, torde vara berättigad tUl avdrag för kostnadenvid beskattningen. Det ekonomiska grandskydd, rättshjälpen avser att ge, börvara lika för alla, oavsett yrke eller näring. Sverigeshantverks- och industriorganisation erinrar om att ATP utgår inte enbarttiU löntagare utan också lill företagare och att de förmåner beträffandeersättning vid sjukdom etc. som varit förbehållna löntagare i dagockså står öppna för företagare. Ett ytterligare exempel på utjämning är dearbetslöshetskassor som bildats för företagare. Det finnsdärför enligt organisationen inte någon motivering för att på det sätt somgjorts i promemorian dra en skarp gräns mellan fysiska personer i allmänhet ochfysiska personer som får sin utkomst som företagare. Inkomstmässigt sett finnsi vårt land, speciellt när det gäller de mindre och medelstora företagen inomorganisationens näringsgrupp och andra närslående näringsgrupper, åtskilligaföretagare vars kontantinkomster inte överstiger och ofta också understiger vadhans anställda har. Förslageti promemorian att utiänning som inte är bosatt här i riket inte får beviljasrättshjälp och att inte heller annan utlänning kan få rättshjälpi fråga om angelägenhet som saknar anknytning här i riket har berörts i etttjugotal remissyttranden. Till den del förslaget innebär att utlänning skallkunna beviljas rättshjälp oavsett i vilket land han är medborgare godtas del ialla remissvaren. Kravetpå att utlänningen för att få rättshjälp skall vara bosalt här i landetkritiseras däremot av åtskilliga remissinstanser. Hovrätten för att den föreslagna bestämmelsen förefaller alt stå i strid med endel konventioner. Lagtexten bör därför kompletteras med en motsvarighet tUl 16§ LFR som ger Kungl. Maj:t möjUghet att besluta att medborgare i vissfrämmande stat skall ha samma rättshjälpsförmåner som svensk medborgare.Liknande uttalanden görs av bl. a. , hovrätten över ochBlekinge, rådhusrätt och rättshjälpsanstalterna i ,och . Rättshjälpsanstalten i framhåller vidare alt förslagetutestänger i övriga delar av bosatta finska, danska, norska ochisländska medborgare med behov av rättshjälp från praktisk möjlighet att föratalan i enligt bestämmelsema i 7 § KF om vissainternationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption ochförmynderskap. Rättshjälpsanstalten i anför att förslaget innebär enväsentligt sämre service i en rad avseenden och kan i många fall leda tUlrättsförluster. Enligt kan det förekomma fall därrättshjälp borde kunna bevUjas en utomlands bosatt utlänning i ärende medanknytning hil. Exempelvis bör en utlänning som varit bosatt här en lång tidoch som efter det han flyttat tiUbaka till sitt hemland blir invecklad i enprocess som rör hans rätt tUl pension här i landet kunna få rättshjälp i dennaangelägenhet. Uttalanden av liknande innebörd görs av och LO. anför vidare att i Sverigebosatt utlänning i vissa fall beviljats rättshjälp i angelägenhet sominte har anknytning hit. Del har sålunda förekommit att utlänning avrättshjälpsanstalt fått hjälp med att föra process utomlands som rört hansrätt tUl skadestånd på grand av förföljelse, som han tidigare utsatts för utanförSverige. Denna möjlighet bör enligt verkets mening bibehållas. Även i andrasituationer kan det vara önskvärt att bevUja rättshjälp åt en här bosattutlänning i angelägenhet ulan anknytning hit. Verket anför sammanfattningsvisatt det kan vara svårt att överblicka alla de situationer som kan uppkomma ochanser att en tänkbar lösning skulle vara att i rätlshjälpslagen införa enallmän klausul som ger Kungl. Maj:t möjlighet att förordna om tUlämplighet avlagen i angivna och liknande situationer. Även rältshjälpsanstalten i Göteborgkritiserar kravet på anknytning här i riket. Utlänningen kan i många fall haetl berättigat anspråk att erhålla rättshjälp i frågor om angelägenhet iutlandet. Som exempel nämns förhåUandena i gränstrakterna. Länsåklagaren i Värmlandslän gör liknande uttalanden och förordar att det överlåts åt rätts- 1972: 4 100 hjälpsjurislens omdöme att ge en rimUg begränsning avrättshjälpen till utlänningar såvitt avser angelägenheter i hemlandet.Advokatsamfundet ullalar alt skäl för kravet givetvis inte saknas men anseratt det innefattar en viss diskriminering av utlänningar i jämförelse med vadsom gäller för svenska medborgare. hemställer att fråganövervägs närmare. Förslaget i promemorian att s. k.massärenden i princip skaU omfattas av rättshjälpen berörs i ett fåtalyttranden. De remissinstanser som tagit upp frågan godtar förslaget. TiU dennagrupp hör bl. a. IK, nedre justitierevisionen, RR:s ledamöter och FöreningenSveriges rättshjälpsjurister. RR:s ledamöter uttalar beträffande andraskatteärenden än deklarationsärenden, främst besvär i taxerings- ochuppbördsärenden, att det får anses riktigt att de i princip inte utesluts frånrättshjälpen. Det får emellertid antas att intresseprövningen här kommer att fåen inte ringa betydelse. Om de allmänna advokatbyråema skulle i någon större utsträckningengagera sig i det betydande antal skattetvister som rör värderingar ochskälighetsbedömningar, torde detta innebära en avsevärd påfrestning förorganisationen. anser att det inte finns skäl att undantamassärendena från rättshjälpen men att det inte heUer finns något skäl att idessa ärenden meddela rättshjälp i andra fall än sådana där sökanden inte utansådan hjälp kan få erforderligt bistånd. Om man inför den regeln att rättshjälpinte skall beviljas i sådana fall där kostnaderna inte kommer att överstigavad sökanden har både råd och skyldighet att betala, behövs inga särskildabestämmelser om massärenden. Förslaget alt Kungl. Maj:t skallkunna förordna all rältshjälpsavgiften i massärenden skall motsvararättshjälpskoslnaden har godtagits av dem som särskUt berört frågan. I ett tjugotal yttrandenkommenteras förslaget att rättshjälp inte skall få meddelas i fråga omupprättande av självdeklaration. I flertalet av dessa yttranden godtaspromemorians ståndpunkt. uttalar att det visserligen vore ioch för sig i hög grad önskvärt att kunna bereda aUmänheten vidgademöjligheter lill sakkunnig hjälp. Men av praktiska skäl torde det vara omöjligtatt lösa denna fråga inom ramen för den allmänna rättshjälpen. Varken de avstaten drivna rättshjälps-byråerna eller de privatpraktiserande advokaternaskulle ens tillnärmelsevis räcka tUl för alt biståallmänheten i den utsträckning som skulle bli följden, om rättshjälpen skulleomfatta även upprättandet av självdeklarationer. Av samma mening är bl. a. JK,justitierevisionen, hovrätten för , regeringsrättens ledamöter,landstings rättshjälpsanstall och Föreningen och stadsdomare. Rådhusrätten i ansluter sig iallt väsentligt till uttalandena i promemorian men vUl ifrågasätta, om någotimdantagslöst förbud bör