prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Staten som fastighetsägare t.ex. bör inte kunna kräva skadestånd av en arbetsvare enligt 3 kap. 1 § med anledningav brandskada i vidare mån än en brandförsäkringsgivare, som för-behåUit sigfuU regressrätt enligt förut angivna principer skulle ha kunnat göra gäUanderegressrätt mot arbetsgivaren, och detta oavsett skadans belopp. Endast i denmån en självförsäkrare kan påvisa att det över huvmd taget inte skulle ha varitmöjligt att hålla ett fullgott försäkringsskydd mot skador av det aktueUaslaget, bör han kunna få en bättre ställning än en regressökandeskadeförsäkringsgivare normalt har enligt vad jag har sagt i det föregående. Den skadeUdandes försäkringsmöjligheter i fall då hansaknar objektsförsäkring och inte heller är självförsäkrare torde mera sällanutgöra en självständig jämkningsanledning. Men som jag har sagt 1 den allmännamotiveringen har vissa objektsförsäkringar så stor utbredning att underlåtenhetatt teckna sådan försäkring närmast ter sig som en försummelse varskonsekvenser bör drabba egendomens ägare. Vid sidan av brandförsäkring avbyggnader torde i näringsverksamhet bl. a. vissa maskinförsäk-ringar ochvagnskadeförsäkring på motorfordon höra hit. När det gäller privatpersoner ochsmåföretagare kan man däremot inte ställa lika stränga krav på att de skallhålla sig med sakförsäkringsskydd. Jämkning bör dock kunna förekomma om t. ex.ägaren av en lyxvilla har underförsäkrat eller om en större segelbåt ellerdjrrbar personbU är helt oförsäkrad. En jämkning på grund avförsäkringsmöjligheterna skall givetvis inte gå längre än som Kungl, Maj:ts proposition nr 1972 539 skulle ha blivit fallet om försäkring funnits och frågavarit om försäkringsgivarens regressanspråk. Enligt vad jag har utvecklat i den allmänna motiveringenbör den nu förevarande jämkningsregeln inte kunna åberopas i fråga om regressfrån ansvarsförsäkringsgivare eller från självförsäkrare i fråga om ansvarsförsäkring,när denne för regresstalan mot annan som svarar för samma skada. Det är inte möjligt att ge mer preciserade anvisningar omhur möjligheterna till objektsförsäkring bör inverka vid jämkningsregelnstillämpning,eftersom förhållandena är mycket skiftande, inte bara i fråga omolika slag av försäkringar utan också inom olika verksamhetsgrenar. Här måsteske en bedömning i det ensldlda fallet under hänsynstagande tUl aUa föreliggandeomständigheter. Jag vill emellertid betona vikten av att tiUämpningen anpassastill utvecklingen på försäkringsväsendets område. Ändrade förhållanden kanföranleda att man bör ta betydligt större hänsyn tUlförsäkringsmöjlighetema än som är lämpligt f, n. Det bör framhållas, att det i fråga om sakskada finns tvåalternativa grunder för nedsättning av skadeståndet. Jämkning kan sålunda skeantingen på den grund att skadeståndet är oskäligt betungande eller därför atten jämkning är påkallad av hänsyn till försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter. Det hindrar visserligen inte att som jag förut har sagtföreliggande försäkringar kan inverka både vid person- och sakskada men iprincip också vid ren förmögenhetsskada när det gäller att göra denskälighetsprövning som förutsätts enligt första punkten eller att ocksåförsäkringsmöjlighetema på ömse sidor kan spela roll vid den prövningen.Väsentligt är emellertid att enligt andra punkten jämkning kan ske med uteslutandehänvisning till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter ochhelt oberoende av om det skulle bli oskäligt betungande för denskadeståndsskyldige ifall fuUt skadestånd döms ut. Det är å andra sidan inte uteslutet att i fråga omsakskada ersättning med anledning av ett och samma skadefall jämkas enligtdenna paragraf med åberopande av båda jämkningsgrunderna. Om t, ex. en maskinhar skadats genom vållande av en arbetstagare hos annan än maskinens ägare ochdenne saknar såväl maskinförsäkring som s. k. avbrottsförsäkring, kan dettänkas att hans anspråk på ersättning för reparationskostnaderna ogillas heltpå den grund att han bort hålla maskinförsäkring, under det att domstolen inteanser sig kunna göra samma bedömning i fråga om avbrottsförsäkringen. Däremotkan den finna anledning att jämka ersättningen för förlusterna i följd avdriftsavbrottet under hänvisning till att skadeståndet skulle bli oskäligtbetungande för den skadevållandes arbetsgivare. Ett fall av annat men kanskevanUgare slag är att skadan överstiger sakförsäkringsbeloppet. Tänkbart är dåatt försäkringsgivarens regresskrav ogillas under hänvisning tillförsäkringsförhållandena, som ägarens skadeståndskrav föröverskjutande belopp inte jämkas på den grund att han bort hålla bättre Majtts proposition nr 5 år1972 försäkringsskydd men väl därför att skadeståndet skullebli oskäligt betungande för den skadeståndsskyldige arbetsgivaren. Den nya lagen innehåller också vissa andra jämkningsreglersom kan bli tUlämpliga på skadestånd enligt 3 kap. 1 eller 2 §. Det gällerfrämst den allmänna regeln i 5 kap, 6 § om jämkning på grund av medvållande menockså föreskriften i 3 kap, 5 § om att ersättning enligt 3 kap, 2 § för renförmögenhetsskada skall utgå på grundval av en skälighetsprövning. En samtidigtillämpning av dessa regler eller någon av dem samt nu förevarande paragrafkan givetvis tänkas. Som jag har framhållit i den allmänna motiveringen kanjämkningsreglema i denna paragraf tUlämpas också på skada i kontraktsförhållanden,I vidsträckt omfattning torde emellertid uttryckliga eller underförståddaavtalsvillkor eller kontraktsrättsliga regler sätta jämkningsmöjlighelerna urspel. Framför aUt gäller detta när det är fråga om skadestånd på grund av atten huvudförpliktelse i ett kontrakt har åsidosatts. Större utrymme för entiUämpning av jämkningsregeln finns när det är fråga om bristande uppfyllelseav en s, k, biförpliktelse, t, ex, när en arbetstagare hos en hantverkare, somhar åtagit sig reparationsarbeten i en villa, under arbetet har vållat skada påbeställarens egendom. Det bör i sammanhanget påpekas, att gängseansvarsförsäkringsvillkor i ganska stor utsträckning gör undantag för skada påomhändertagen egendom. Vid skadefall av den typen kan det alltså ofta händaatt den skadeståndsskyldige arbetsgivaren oförskyllt står utanförsäkringsskydd, och en jämkning av skadeståndet på den grund att det skuUebli oskäligt betungande kan då bli särskilt aktuell. Ytterligare ett fall dåjämkning av oskäligt betungande skadestånd i kontraktsförhåUande kan tänkas äratt en privatperson tillfälligt har tagit hand om dyrbar egendom för förvaringoch t. ex, en anlitad städerska under sitt arbete vållar skada på egendomen. Jämkning av skadestånd i kontraktsförhållanden på grund avföreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter kan i princip ocksåifrågakomma. Om en barnvakt hos en hyresgäst av oaktsamhet har glömt attstänga av en badrumskran med översvämning och omfattande vattenskada påfastigheten som följd, bör ett regresskrav från hyresvärdens försäkringsbolagmot hyresgästen kunna jämkas, i den mån inte ansvarigheten omfattas avhyresgästens hemförsäkring. Och om hjrresgästen har försummat att teckna sådanförsäkring, bör jämkning likväl inte vara utesluten också i fråga om den delav skadeståndet som skulle ha täckts av en hemförsäkring. Det måste dockuppmärksammas att man inte via jämkningsregeln i förevarande paragraf fåråstadkomma en riskfördelning mellan kontraktspartema som står i strid med avtaletsförutsättningar eller grunderna för de avtalsrättsliga regler som gäller förkontraktstypen i fråga. Så t, ex, lär det i regel inte komma i fråga att jämkaskadeståndsansvaret för en lagerhällare, vars arbetstagare har vållat skada pådeponerad egen- Kungl Maj:ts proposition nr 1972 541 dom, på den grund att egendomens ägare harobjektsförsäkring som täcker skadan. I princip gäller detsamma när skada harvållats på transporterat gods, men det är här att märka att jämkningsregeln oftatorde sättas helt ur spel genom särskilda regler om begränsning av fraktföraresansvarighet. Vad jag nu har sagt om paragrafens tillämpning ikontraktsförhåUanden har i princip giltighet också när fråga uppkommer atttillämpa jämkningsregeln inom området för skadeståndsrättslig speciallagstiftningom principalansvar i utomobligatoriska förhållanden. En sådan tillämpning är ioch för sig inte utesluten men får självfaUet inte ske i strid med uttryckligaregler om skadeståndsansvarets omfattning eller på sådant sätt att man kommer ikonflikt med grandema för speciaUagstiftningen, Man torde bl, a. få anta, attsjölagens särskilda regler om redareansvarets begränsning inte får åsidosättasgenom att en redares principalansvar enligt 8 § sjölagen sätts ned med stöd avförevarande paragraf under gällande begränsningsbelopp. Något mer tveksamt ärom det skall anses föreligga hinder för en jämkning av det principalansvar somåvilar innehavare av jämväg enligt 2 § järnvägsansvarighetslagen. Med hänsyntUl grunderna för denna speciallagstiftning torde det dock ligga närmast tiUhands att anse jämkning inte kunna ske. Saken har emellertid ringa praktiskbetydelse. För fullständighetens skull bör påpekas att jämkningsjälvfallet inte kan ifrågakomma inom tillämpningsområdet förspeciallagstiftning om rent objektivt ansvar, även om i det enskUda falletskadan skulle ha våUats av en arbetstagare hos den ansvarige. Paragrafen innehåller bestämmelser om inskränkning irätten att föra skadeståndstalan mot staten med anledning av beslut av Konungeni statsrådet, , högsta domstolen, regeringsrätten ellerförsäkringsdomstolen. Den saknar motsvarighet i kommittéförslagen, I fråga om gmnderna för denna undantagsbestämmelsehänvisar jag till vad jag har anfört i det föregående (avsnitt 2,3,6,7. och2,3,6,8,). I överensstämmelse med de överväganden som jag har gjort iden allmänna motiveringen föreskrivs i första punkten av förevarande paragrafi departementsförslaget, att talan om ersättning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslageninte får föras med anledning av beslut av Konungen i statsrådet, ,högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsdomstolen, om inte beslutethar upphävts eller ändrats. Denna bestämmelse rör till en början sådana beslut avKungl. Maj :t eller som avser myndighetsutövning. Vid sidan avåtgärder inom Majtts proposition nr 5 år1972 ramen för avtalsförhållanden kan det tänkas att Kungl.Maj:t eller fattar beslut som inte avser myndighetsutövning, t. ex.i fråga om förvaltningen av staten tillhörig fast egendom. Statensskadeståndsansvar i händelse av att ett sådant beslut till följd av fel ellerförsummelse från Kungl. Maj :ts eUer sida är felaktigt och någondärigenom tiUfogas skada är inte att bedöma enUgt 3 kap. 2 § i den nya lagen.Förevarande paragraf hindrar således inte att skadeståndstalan förs mot stateni ett sådant fall. Bestämmelsen är tillämplig oavsett om fel ellerförsummelse påstås ligga de enskilda regerings- eller riksdagsledamöterna tilllast. Den gäUer aUtså även när felet har begåtts av en underordnadbefattningshavare, t. ex. vid beredningen av ett regeringsärende. Det börpåpekas att bestämmelsen vetvis inte inskränker rätten att föraskadeståndstalan med anledning av beslut som en departementschef fattar på egetansvar, exempelvis i fråga om utiämnande av aUmän handling, eller beslut somfattas självständigt av något av utskott. Vad jag nu har sagt om beslut av Kungl. Maj :t ochriksdagen gäller i princip också i fråga om högsta domstolens,regeringsrättens eUer försäkrings-domstolens avgöranden. I den mån det kanförekomma i praktiken att någon av dessa instanser fattar beslut som inte avsermjmdighetsutövning, föreligger sålunda inte något hinder att väckaskadeståndstalan mot staten med anledning av beslutet. Talerätt föreligger iprincip också när åtgärd avseende mjmdighetsutövning har vidtagits av ensldlddomstolsledamot på eget ansvar. Å andra sidan spelar det inte någon roU omvållande kan läggas de enskUda domstolsledamöterna tiU last som har deltagit iett avgörande av domstolen som sådan eller om fel eller försummelse har begåttsav underordnad befattningshavare, t. ex. en revisionssekreterare. Rätten att föra talan med anledning av högsta domstolensoch regeringsrättens beslut inskränks genom förevarande bestämmelse inte barasåvitt avser beslut som innebär saklig prövning av mål eller ärende. Regelnträffar även beslut som rör prövningstillstånd. Frågan om talan med anledningav beslut att bevilja prövningstillstånd torde väsentUgen sakna praktiskbetydelse. När det gäller beslut varigenom tillståndsansökan har avslagits fårbestämmelsen ä andra sidan den innebörden att skadeståndstalan inte kan förasunder åberopande av att fel eUer försummelse har förekommit i underinstansen.Det torde emellertid åtminstone med nuvarande fuU-följdsbestämmelser merasällan vara av större intresse att möjligheten till en sådan talan står öppen.Om reglerna angående fullföljd av talan till högsta domstolen ochregeringsrätten ändras i enlighet med vad som anges i förslagen tUl lag omändring i (prop. 1971:45) och tUl för-valtningsprocesslag(prop. 1971:30), förändras visserUgen situationen till synes väsentligt. Dessaförslag innebär nämligen att högsta domstolen och regeringsrätten i princip blhrena prejudikatsinstanser. Kungl Maj:ts proposition nr 1972 543 skall emellertid kunna meddelas förutom i fall då det ärav vikt för ledning av rättstUlämpningen att talan prövas av högsta domstolenresp. regeringsrätten också när det föreligger synnerliga skäl tUl sådanprövning, såsom att grund för resning föreUgger eller domvilla förekommiteller att målets utgång i hovrätten resp. kammarrätten uppenbarligen beror pågrovt förbiseende eller grovt misstag. De fall då avgörande av hovrätt ellerkammarrätt bUvit felaktigt på grund av skadeståndsgrundande fel eller försummelsetorde i och för sig vara mycket sällsynta. Men om ett sådant fall inträffar,där vållande uppenbarUgen förelegat och påverkat utgången i målet på sådantsätt att part i målet lidit en kännbar ekonomisk förlust, lär även de nyafullföljdsreglerna ge utrymme för dispensgivning. Om högsta domstolen eUerregeringsrätten i något enstaka fall skuUe anse sig förhindrad att meddelaprövningstUlstånd, trots att förutsättningen för ett skadeståndsansvar förstaten med anledning av det felaktiga avgörandet i underinstansen materielltsett föreligger, står givetvis den möjligheten öppen för den skadelidande attbegära ersättning genom hänvändelse tUl Kungl. Maj :t. Det finns anledningräkna med att statsmakterna i sådana med all sannolikhet mycket sällsynta undantagsfall kommer att ställa sig välviUiga tUl framstäUningar omgottgörelse. Under dessa förhållanden torde inskränkningarna i möjligheten attföra skadeståndstalan med anledning av högsta domstolens eUer regermgsrättensbeslut att ej medge prövningstUlstånd komma att sakna nämnvärd praktisk betydelseäven sedan fullföljdsreglerna ändrats. I enlighet med vad jag har sagt i den allmännamotiveringen gäUer inte förbudet att föra ersättningstalan i faU då beslutethar upphävts eUer ändrats. Härmed åsyftas i första hand de fall då så skettefter användande av särsldlt rättsmedel, dvs. ansökan om resning, besvär överdomvilla eller nuUitetsbesvär. Men åtminstone i fråga om Kungl. Maj:ts ochriksdagens beslut torde möjlighet föreligga att Kungl. Maj :t resp. riksdagensjälvmant ändrar ett felaktigt beslut. Tänkbart är också att högsta domstolen,regeringsrätten eUer försäkringsdomstolen enUgt vad som är föreskrivet däromex officio rättar skrivfel, fehäkning e. d. Om i ett faU av denna art det felaktigabeslutet har orsakat skada, innan rättelse skett, kan skadeståndstalan motstaten föras utan hinder av förevarande bestämmelse. För att talerätt skallföreligga krävs emellertid att avgörandet har slutligt upphävts eUer ändrats.Det innebär vid resning och besvär över domvilla att den skadelidande måsteavvakta resultatet av den förnyade sakprövning som skaU äga rum med anledningav resningsbeslutet eUer beslutet att på grund av dom-vUla återförvisa måleteller ärendet. När ett beslut undanröjts efter nuUitetsbesvär skall i aUmänhetnågon förnyad prövning inte äga rum, och skadeståndstalan kan då förasomedelbart. Majtts proposition nr 5 år1972 1 enlighet med vad jag har anfört i den allmännamotiveringen tas i andra punkten av förevarande paragraf upp bestämmelse avinnebörd att talan som avses i första punkten inte heller får föras medanledning av beslut av lägre myndighet mot vilket talan fullföljts hos Konungeni statsrådet, högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsdomstolen utanatt beslutet upphävts eUer ändrats. I sak innebär bestämmelsen, att om ett beslut av en lägremyndighet har orsakat skada, innan någon av de i första punkten angivna högstainstanserna fattat sitt beslut i samma ärende, den skadelidande inte kan föratalan om ersättning för sådan skada, i den mån den högsta instansens beslutinnebär att underinstansens beslut skaU stå fast. En sökande som vägrats byggnadstillståndav en byggnadsnämnd och därigenom drabbats av skada kan följaktligen inte föratalan om skadestånd på grund av beslutet om detta efter fullföljd till högstainstans mte upphävs eller ändras. Talerätten inskränks däremot inte omfuUföljd till de högsta instanserna inte äger rum. Då kan emellertidpassivitetsregeln inverka på rätten tUl skadestånd. Har talan tUl högstainstans avvisats på grund av att den inte har anförts i rätt tid eller i övrigtpå processuella grunder, är den skadelidande bibehållen vid sin rätt att föraskadeståndstalan. Om ett beslut delvis har upphävts eller ändrats av denhögsta instansen, kan utan hinder av förevarande bestämmelse talan föras omersättning för skada som fram till prövnungen i den högstainstansen har orsakats genom underinstansens beslut i denna del. Däremotföreligger inte talerätt såvitt gäller skada i följd av den del av beslutet somden högsta instansen inte har ändrat. Bestämmelsen är givetvis tillämplig också i fall då detbeslut som den skadelidande åberopar har ändrats i en mellaninstans t. ex. enhovrätt eller en länsstyrelse men den högsta instansen därefter med ändringav mellaninstansens beslut fastställer underinstansens avgörande. Som jag har framhållit i den allmänna motiveringen läggerparagrafen inte något hinder i vägen för en skadeståndstalan mot det aUmännamed anledning av beslut eller avgöranden av andra slutinstanser än Kungl. Maj:t, högsta domstolen, regeringsrätten eUer försälcringsdomstolen. Det ärsåledes möjligt att föra ersättningstalan med anledning av beslut elleravgörande av t. ex. arbetsdomstolen, marknadsrådet, ,inskrivningsrådet, värnpliktsnämnden, riksvärderingsnämnden och psykiatriskanämnden. Detsamma gäller i fråga om avgörande av hovrätt eller av kammarrätteni fall då någon av dessa är sista instans och i fråga om beslut av underrätt ihjrresmål där sådan domstol är sista instans (12 kap, 72 § nya jordabalken). Att själva talerätten är inskränkt innebär att en talansom väcks i strid mot paragrafen skall avrvisas utan att domstolen ingår inågon sakprövning. Inom sitt tillämpningsområde konstituerar bestämmelsenrättegångshinder som domstolen har att självmant beakta. Maj:ts proposition nr 1972 545 En lägre myndighets beslut kan som tidigare nämnts medföraskada som inte kan undvikas genom att heslutet överklagas. Den skadelidande kandå föra talan om ersättning för denna skada utan hinder av passivitetsregeln i3 kap, 4 §, Men det är givetvis möjligt att han också överklagar beslutet. Attbeslutet i ett sådant fall inte har vunnit laga kraft utgör i och för sig intehinder mot en sådan skadeståndstalan som nämnts. Så länge beslutet intehar slutligt prövats av Kungl, Maj :t, högsta domstolen, regeringsrätten ellerförsäkringsdomstolen kan skadeståndstalan inte avvisas med stöd av förevarandeparagraf. Men om beslutet inte har vunnit laga kraft när skadeståndstalanväcks, lär domstolen regelmässigt böra förklara målet vilande med stöd av 32kap. 5 § RB i avvaktan på att beslutet antingen vinner laga kraft ellerslutiigt prövas av högre instans. Leder ett överklagande av beslutet till attdet prövas men inte upphävs eller ändras av Kungl, Maj:t, högsta domstolen,regeringsrätten eller försäkringsdomstolen, har emellertid rättegångsbinderuppkommit i skadeståndsmålet på grund av bestämmelsen i förevarande paragraf,och käromålet skall då avvisas. I denna paragraf föreskrivs vissa undantag från regeln i 3kap. såvitt gäller skada i följd av trafik med motorfordon (första stycket) ochskada genom fel eller försummelse vid lotsning (andra stycket). Ersättning för skada i följd av trafik med motorfordonutgår i vidsträckt omfattning enligt bestämmelsema i trafikförsäkringslagen(TFL). Skadeståndet betalas då i allmänhet antingen av en föreliggandetrafikförsäkring eller av trafikförsäkringsföreningen. Staten är i egenskap avsjälvförsäkrare befriad från trafikförsäkringsplikt (4 § första stycket förstapunkten TFL) och befrielse kan medges också främmande stat (4 § första stycketandra punkten). Men i dessa fall är vederbörande stat skyldig att utge denersättning som skulle ha utgått ur trafikförsäkring, om sådan funnits, även omstaten i fråga inte är i egenskap av ägare ansvarig för skadan (4 § andrastycket TFL). Vidare föreligger inte någon trafikförsäkringsplikt i fråga omfordon som njrttjas av staten under omständigheter som anges närmare i 1 §lagen (nr 776) med vissa bestämmelser rörandetrafikförsäkring å motorfordon, som nyttjas av staten, m. m., men om i enlighethärmed trafikförsäkring saknas för fordonet, är staten enUgt 2 § nämnda lagskyldig att ersätta skada i följd av trafik med fordonet med belopp som skulleha utgått om försäkring funnits, även om staten inte enligt lag är ansvarig förskadan. Det föreligger enligt gällande rätt inte något hinder förden som har lidit skada i följd av trafik med motorfordon och som kan fåersättning enligt den särskilda trafikförsäkringslagstiftningen att i ställetför eller vid sidan 35 Bihang till protokoll 1972. 546 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 av anspråk enligt denna lagstiftning göra gällande krav påskadestånd mot fordonsförarens arbetsgivare under åberopande av allmännagrundsatser om principalansvar. Ett sådant krav kan också göras gäUanderegressvis av trafikförsäkringsgivai'e som har betalat ersättning för skadan,om arbetsgivaren är annan än fordonets ägare. De inskränkningar som detallmänna principalansvaret är underkastat f, n, medför att den praktiskabetydelsen härav är ringa. Den utvidgning av principalansvaret som föreslås kanleda till att framför allt regresskrav från trafikförsäkringen aktualiserasoftare. Som skadeståndskommittén har påpekat är det med hänsyn till bl. a. densärskilda preskriptionsbestämmelsen för trafikansvaret inte utan praktiskbetydelse, i vad mån principalansvar kan göras gällande mot fordonets ägare iegenskap av förarens arbetsgivare, låt vara att den skadelidande regelmässigtär skyddad genom trafikförsäkring. Kommittén påpekar också att om enarbetsgivare, som inte är ägare till fordonet, kan göras ansvarig för skada somhar vållats av en hos honom anställd förare, detta kan inverka på det redan nuinvecklade regelsystem som gäller för trafikansvaret. Det är enligt kommittén angeläget att man inte ytterligarekomplicerar reglema för trafikansvaret. Eftersom de skadelidande inte har någotbehov av att vid sidan av trafikansvaret kunna göra gällande principalansvarför förarens arbetsgivare, när ersättning utgår ur trafikförsäkring eller utgesav trafikförsäkringsföreningen, bör enligt kommittén göras undantag frånprincipalansvarsreglemas tillämpningsområde för nu angivna fall liksom ocksåför de fall då befrielse från trafikförsäkringsplikt föreligger enligt 4 § TFL, I 5 § första stycket i skadeståndskommitténs förslag II har i enlighet härmed tagits uppbestämmelse att reglerna om principalansvar i 13 §§ kommittéförslaget inteskaU tillämpas på skada i följd av vårdslöshet vid sådan trafik med motorfordonför vilken skall finnas trafikförsäkring.