prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Att de nya principalansvarsreglerna är av generell naturinnebär som jag har sagt bl,a, också att de i princip är tUlämpligaäven i kontraktsförhållanden. Förekomsten av speciella skadeståndsregler ellerskadeståndsrättsliga grundsatser på kontraktsrättens område ger här upphov tUlproblem liknande dem som jag har behandlat i fråga om speciallagstiftningrörande utomobligatoriskt skadeståndsansvar. Också här ställs man sålunda införfrågan i vad mån kontraktsrättsliga regler, som på ena eller andra sättetinskränker eUer begränsar en skadelidande avtalskontrahents rätt att fåskadestånd av sin medkontrahent i avtalet för en skada som omfattas av deansvarighetsregler som gäller för kontraktstypen i fråga, kan åberopas mothonom också när han grundar sitt ersättningsanspråk på aUmännautomobligatoriska skadeståndsregler, som t. ex. den allmänna culparegeln ellerden nu förevarande bestämmelsen om principalansvar. Det är inte möjligt att ge något aUmängUtigt svar på denfrågan, som f. ö. inte är ny eller får nämnvärt ökad praktisk betydelse genommförandet av den nya skadeståndslagen och därför knappast kräver någondetaljerad analys i detta sammanhang. Hithörande problem får lösas irättstillämpningen med utgångspunkt i den allmänna sjm på förhållandet mellanutomobligatoriska och kontraktsrättsliga skadeståndsregler som jag har gettuttryck åt i det föregående och med beaktande av de speciella hänsjm som vidolika kontraktstyper kan antas utgöra den rättspolitiska grunden för aktuellasärbestämmelser. Allmänt sett gäUer emellertid att sådana särbestämmelsermåste ses i belysning av det sätt på vilket den tillämpliga lagstiftningen harreglerat avtalsparternas inbördes rättigheter och skyldigheter i övrigt ochsärskilt de möjligheter en avtalskontrahent har att inom avtalets ramkompensera sig för nackdelar som lagregleringen kan innebära för honomexempelvis i skadeståndsrättsligt hänseende. Sådana överväganden torde oftaleda tUl att en part får anses genom avtalet ha avstått från möjligheterna attåberopa allmänna utomobligatoriska skadeståndsregler också på punkter där dekontraktsrättsliga reglerna är mindre förmånliga för honom. Om man bortserfrån vissa faU av brottsligt handlande torde sålunda en avtalspart i regel intekunna undgå verkningarna av t. ex. en regel om att ersättningsanspråk skallväckas inom viss än den allmänna 10-åriga preskriptionstiden genomatt åberopa allmänna skadeståndsregler. Motsvarande gäller i fråga om sådanaregler om ansvarsbegränsning som är vanliga t. ex. inom frakträtten.Undantagsvis kan dock tänkas att en kontraktsrättsUg särbestämmelse är så dhektbunden till en speciell regel om skärpt skadeståndsansvar för den ena avavtalsparterna, att bestämmelsen inte kan antas gälla om motparten i ställetkan grunda 490 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 sitt ersättningsanspråk på allmänna skadeståndsregler. mån rättsläget i något avseende är sådant , är det i varje fall inteavsett att den nya skadeståndslagen skall medföra några principiellaförändringar. Enligt 25 § FAL gäUer i fråga om försäkringsgivares regressrättvid skadeförsäkring, att återkravsrätt föreligger dels mot »den som uppsåtligeneUer genom grov vårdslöshet framkallat försäkringsfallet», dels mot »den somenUgt lag är skyldig att utgiva skadestånd evad han är tUl skadan vållandeeller icke». I rättspraxis har arbetsgivare som är skadeståndsskyldig enligt dei rättstiUämpningen ntbUdade grundsatserna om principalansvar ansettsregressansvarig enligt 25 § FAL endast under förutsättning att någon för vilkenarbetsgivaren svarar har våUat skadan uppsätiigen eUer grovt vårdslöst (NJA1945 s. 322 och 325, 1946 s. 148). Vad som i detta hänseende gäUer närskadeståndsansvaret grundas på reglerna om principalansvar i 8 § sjölagen eUer2 eller 6 § järnvägsansvarighetslagen har inte varit föremål fördomstolsprövning. I förarbetena tiU 25 § FAL har dock som exempel på sådantansvar som det här gäller angetts bl. a. principalansvar enligt 8 § sjölagen(NJA II1927 s. 396). har framhålUt, att frågan huruvidaregressrätt mot arbetsgivare enligt 25 § FAL förutsätter (uppsåt eUer) grovvårdslöshet från skadevåUarens sida aktualiseras i högre grad än enligt nugällande rätt vid en sådan utvidgning av principalansvaret som kommitténföreslår. Enligt kommitténs mening har i allmänhet de skäl som talar förbortfall av regressrätten vid culpaansvar sitt berättigande också vid ettutvidgat principalansvar. Principalen bör därför enligt kommittén inte ståregressansvar enligt 25 § FAL, såvida inte arbetstagaren varit grovt våUandeeUer handlat uppsåtligen (i faU då uppsåtligt handlande över huvud taget ådrarprincipalen skadeståndsansvar). Enligt kommittén kan det ifrågasättas, om inteprincipalens regressansvar bör begränsas jrtterligare och gälla endast när hanpersonligen eller den högsta ledningen har handlat grovt vårdslöst elleruppsåtligen. Kommittén anser emellertid att det stämmer bäst med nuvarandelydelse av 25 § FAL att principalen efter utvidgning av principalansvaret blirregressansvarig även när de lägst anställda har handlat grovt vårdslöst (eUeruppsåtligen). Slutligen framhåller kommittén, att dess förslag inte sjrftar tUlnågon ändring i gäUande rätt i fråga om förutsättningama för regress enligt 25§ FAL mot redare eller innehavare av järnväg som bär oinskränkt principalansvarenligt de särskUda reglerna i sjölagen resp. j ämvägsansvarighetslagen. Under remissbehandUngen har kommitténs uttalanden i dennafråga i aUmänhet inte föranlett några kritiska kommentarer. I ett yttrande haremeUertid satts i fråga, om lydelsen av den föreslagna bestämmelsen omoinskränkt principalansvar tUlåter en sådan tillämpning av regressregeln i 25 §FAL som kommittén har förordat. Ett par remissinstanser har ansett attarbetsgivares regressansvar enUgt nämnda lagrum bör begränsas till Kungl Maj:ts proposition nr 1972 491 att gälla bara när arbetsgivaren själv eller den högstaledningen har handlat grovt vårdslöst eller uppsåtligen. Som jag har sagt vid min behandling av frågan om deallmänna riktlinjema för det skadeståndsrättsliga reformarbetet (avsnitt1.5.3.) bör utvecklingen i fråga om försäkringsgivares regressrätt i allmänhetgå i riktning mot att förluster som täcks av skadeförsäkring i princip börslutiigt bäras av försäkringen. Jag har i anslutning därtUl aviserat en förnyadöversyn av regressreglerna i 25 § FAL. I avvaktan på resultatet av denna översynbör de nuvarande reglerna lämnas orubbade men så långt möjUgt tUl-lämpas iprincipiell överensstämmelse med de riktlinjer för en framtida reglering avfrågan som jag har angett i det föregående. De skadeståndsrättsliga reformersom nu genomförs bör därför inte leda tUl en utvidgning av regressrätten ividare mån än detta är en nödvändig konsekvens av de nu gällanderegressbestämmelsernas och de nya skadeståndsreglernas utformning. VidtUlämpning av 25 § FAL har arbetsgivares principalansvar för vållande av anstäUdi hittUlsvarande rättspraxis inte ansetts som ett skadeståndsansvar oberoendeav eget vållande, och återkrav har sålunda inte medgetts enligt regeln omregress mot »den som är skyldig att utge skadestånd evad han är tUl skadanvållande eller icke» utan endast i fall då skadevåUaren handlat (uppsåtligeneller) grovt vårdslöst. Denna rättstUlämpning sammanhänger uppenbarligen medatt principalansvaret ansetts vila på identifikationsgrundsatser. Denrättspolitiska motiveringen för det om-skränkta principalansvar som föreslåsbli lagfäst bygger inte i första hand på identifikationsresonemang. Nuförevarande bestämmelse grundas i stället främst på företags- ochsamhällsekonomiska skäl av en art som har släktskap med de överväganden sombrukar ligga bakom specialregler om rent objektivt skadeståndsansvar. Från densynpunkten kunde det sjmas ligga nära tUl hands att efter genomförandet avskadeståndslagen anse principalansvaret enUgt den nya bestämmelsen som ettsådant ansvar oberoende av eget vållande som enligt 25 § FAL grundar enobetingad regressrätt för försältringsgivare. En sådan rättstillämpning skulle emellertid inte barainnebära en mer långtgående regressrätt än som gäller f.n. vid våUande avpersonal tillhörande drifts- eller arbetsledningen och därmed en sådanutvidgning av regressrätten som enligt vad jag har sagt bör motverkas.Den skuUe över huvud taget rimma illa med den alhnänna sjm på förhållandetmellan skadestånd och försäkring som jag här har gett uttryck åt och som börprägla den framtida rättsutvecklingen. Sakligt sett föreligger enligt minmening inte heller skäl att sträcka regressrätten vid ett sådant ansvargrundat på våUande som det aUmänna principalansvaret utgör lika långt som vidolika former av rent objektivt ansvar enligt speciallagstiftning, där detskärpta 492 Kungl Majtts proposition nr 5 år1972 ansvaret regelmässigt huvudsakligen grundas påriskfördelningssynpunkter. SkUlnaderna i det rättspolitiska motivläget när detgäller å ena sidan det allmänna principalansvaret och å andra sidanspecialregler om objektivt ansvar framträder särskilt klart när det gällerprivatpersoner eller småföretagare som tUlfälligt eller i liten skala använderanställd arbetskraft i en verksamhet som i och för sig inte kan betecknas somfarlig. Det skulle inte vara en rimlig ordning att tUlåta regressansvar mot ensådan arbetsgivare så snart vållande över huvud taget ligger någon av hansarbetstagare till last, som regressansvar med anledning av hans egetvållande kan åläggas honom endast vid uppsåtligt eller grovt vårdslösthandlande. Det torde också rimma bäst med grunderna för 25 § FAL att anseregeln om regress mot den som är skyldig att utge skadestånd vare sig han ärvållande till skadan eller inte vara tUlämplig endast när det är fråga om ettskadeståndsansvar i viss verksamhet eller för vissa skadetyper, vilket ärskärpt ulöver vad som följer av allmänna regler om ansvar för vållande. Regress mot en principalansvarig arbetsgivare bör sålundaunder alla förhållanden som förutsätta att någon för vilkenarbetsgivaren svarar har handlat uppsåtligen eller grovt vårdslöst. Härmed äremellertid inte sagt att regressrätt bör föreligga i samtliga hithörande fall,dvs. oberoende av vilken ställning den skadevåUande arbetstagaren intar hosarbetsgivaren. Skälen tUl att regress över huvud taget medges vid vissa grövreformer av våUande framgår visserligen inte klart av förarbetena tUl 25 § FALmen det torde i första hand motiveras av preventionshänsyn i förening med någotslags allmänna rättvisesynpunkter. I vad mån sjmpunkter av denna art kananses bärande kan diskuteras, men den frågan får bli föremål för närmareöverväganden under det kommande utredningsarbetet. Tills vidare synes mandärför få godta det synsätt som ligger till grund för den nuvaranderegleringen. Med en motivering för regressansvaret som utgår frånpreventions- och rättvisesjmpunkter är det enligt min mening mest följdriktigtatt tiUåta regress bara när skadevåUaren på grund av sin ställning på ettnaturligt sätt låter sig identifieras med den ansvarige. Att på sätt somskadeståndskommittén har förordat likställa även de lägst anställdas vållandemed vållande av arbetsgivaren själv låter sig emellertid inte väl förena medett sådant betraktelsesätt. Jag kan inte heller helt dela kommitténsuppfattning att en sådan lösning är bäst förenlig med lydelsen av 25 § FAL. Detnaturliga synes mig i stället vara att medge regressrätt, förutom närarbetsgivaren själv dvs. i fråga om juridiska personer någonbefattningshavare i organställning såsom verkställande dhektören eUer styrelseni ett aktiebolag har handlat uppsåtligen eller grovt vårdslöst, endast närsådant våUande ligger någon till last vilken såsom tillhörande den högstaledningen kan sägas ha varit i arbetsgivarens ställe. Kungl Majtts proposition nr 1972 493 Att närmare bestämma omfattningen av den krets avbefattningshavare som på detta sätt skall kunna ådra arbetsgivarenregressansvar får överlämnas åt rättstUlämpningen. Att direktionsmedlemmar,driftsledare, platschefer, högre avdelningschefer e. 1. hör hit synesuppenbart, men det är däremot inte naturligt att med dem likställa vanligaarbetsledare, förmän eller andra arbetstagare i ansvarsfull ställning men utansjälvständiga befogenheter. Kretsen bör med andra ord inte vara likaomfattande som den grupp av arbetstagare som enligt hittiUsvaranderättstillämpning ansetts ådra sin arbetsgivare principalansvar. Eftersom dethär inte blir fråga om att göra en avvägning mellan den skadeståndsskyldigesekonomiska intressen och en skadelidandes reparationsintresse bör deidentifikationsgrundsatser som över huvud taget kan motivera ett regressansvartiUämpas med återhållsamhet. Vad jag nu har sagt har avseende endast på fall dåarbetsgivarens skadeståndsansvar grundas på den nu förevarande bestämmelsen omprincipalansvar. Det är däremot inte avsikten att den nya lagstiftningen skallmedföra några förändringar i fråga om regressrättens omfattning närskade-ståndsskyldighelen grundas på sådana särskilda regler om principalansvari skadeståndsrättslig speciallagstiftning som 8 § sjölagen eUer 2 eUer 6 §järnvägsansvarighetslagen. Som skadeståndskommittén har påpekat rör det sig härom regler som dhekt anknjrter tiU arten av den särskUda verksamhet där skadanhar uppkommit och som ålägger den som driver verksamheten ett särpräglatansvar oberoende av hans egen culpa. I den mån gällande rätt erkänner ett meralångtgående regressansvar vid principalansvar enligt dessa regler än det jagnu har förordat bör detta gäUa också efter skadeståndslagens ikraftträdande. 25 § FAL är i princip tUlämplig också på principalansvar ikontraktsförhållanden. Den torde då f. n. som huvudregel tUlämpas på sammasätt som i utomobligatoriska förhållanden. Det stämmer bäst med min syn på paragrafensinnebörd att även i kontraktsförhåUanden kräva uppsåt eller grov vårdslöshethos den ansvarige arbetsgivaren själv eller någon arbetstagare som på ettnaturligt sätt låter sig identifieras med denne för att regressrätt enligt 25 §FAL skall medges. Jag vill emellertid understryka att här liksom i andrasammanhang en tiUämpning av avtalsrättsliga principer kan medföra att kretsenav de arbetstagare som ådrar principalen regressansvar blir mera vidsträckt äni utomobligatoriska förhållanden. Särsldlt torde detta bli aktuellt, närcentrala avtalsförpliktelser har åsidosatts genom vållande av enavtalskontrahents arbetstagare. I sådana fall kan det te sig naturligt attidentifiera skadevåUaren med dennes arbetsgivare, fastän han inte intar någonorganställning eller ens innehar någon ledande befattnmg hos arbetsgivaren.Några mer bestämda riktlinjer för rättstUlämpningen kan dock inte ges, eftersomförhållandena i enskilda fall och vid olika kontraktstyper kan variera starkt. Maj:ts proposition nr 1972 Bestämmelsen i första stycket av förevarande paragraf idepartementsförslaget är enligt sin lydelse tUlämplig också när person- ellersakskada vållas i tjänsten av arbetstagare i allmän tjänst. Av skäl som jag harutvecklat närmare vid min behandling av frågan om formerna för den nyalagstiftningen (avsnitt 3.3.) bör emeUertid frågan om statens och kommunernasansvarighet för skada som vållas genom fel eller försummelse vid utövning avoffentlig myndighet i sin helhet och uttömmande regleras genom särskildabestämmelser i förevarande kapitel, således även när det är fråga om person-eller sakskada som vållas av arbetstagare i statiig eller . Somjag därvid också har anfört bör en erinran härom tas in i nu förevarandeparagraf. I enlighet med dessa överväganden föreskrivs i paragrafensandra stycke att i fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vidmjmdighetsutövning gäller vad som nedan i kapitlet sägs. Utöver vad jag har sagt i det foregående tordebestämmelsen inte kräva någon särsldld kommentar. Denna paragraf innehåller en grundläggande bestämmelse omskyldighet för staten eUer kommun att ersätta skada vållad genom fel eller försummelsevid mjmdighetsutövning samt en föreskrift om paragrafens till-lämplighet påvissa andra kommunala rättssubjekt än primärkommuner. Den motsvarar närmast 1 §i förslag. Principalansvarsbestämmelsen i 3 kap. 1 §departementsförslaget blir tilllämplig i fråga om statens och kommunernasansvarighet för person- eller sakskada som arbetstagare i aUmän tjänst vållargenom fel eller försummelse i tjänsten i sådan offentlig verksamhet som inteavser myndighetsutövming. Som jag har utvecklat i den aUmänna motiveringen(avsnitt 2.3.6.3.) skaU emeUertid i den nya lagen också införas bestämmelser omdet allmännas ansvarighet för såväl person- eller sakskada som renförmögenhetsskada, vilken vållas genom fel eller försummelse vid utövning avoffentiig myndighet. En grundläggande ansvarighetsregel bör lagfästas, tillvUken de särbestämmelser om särskUda inskränkningar i det allmännas skadeståndsansvarsom jag förordar kan anknytas. Av skäl som jag har redovisat i den allmänna motiveringenskaU skadeståndsansvaret när det gäller skada genom utövning av offentligmjmdighet undantagslöst åvila staten eller kommun, således även i fall då denverksamhet i vUken skadan uppkommer utövas av annat rättssubjekt. Någon sådanbestämmelse om skadeståndsskyldighet för fristående offentligrättsliga Maj:ts proposition nr 1972 495 rättssubjekt, såsom högskola, akademi,hushållningssällskap etc, som togs upp i 3 § förslag skall såledesinte få någon inotsvarighet i departementsförslaget. Att skadeståndsansvaret skall åvila antingen staten elleren kommun innebär att det måste på något sätt ske en gränsdragning mellan defall då staten skall svara för skadan och de fall då ansvaret i stället skalldrabba en kommun. Det blir nödvändigt att ta ställning till hur dennagränsdragning skall komma till uttryck i lagtexten. I det sammanhangetuppkommer frågan, huruvida staten i något fall bör svara för skador somuppstår i verksamhet som faktiskt utövas av kommunerna men på grund av verksamhetensändamål likväl bör anses utgöra ett led i den statliga myndighetsutövningen. Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar utgicki sitt förslag från en huvudregel om att skadeståndsansvaret skall åvUa det offentligarättssubjekt som driver den verksamhet i vilken skadan har orsakats. Från dennaregel skulle dock gälla vissa undantag. I 2 § förslag föreskrivssålunda, att staten skall svara för uppkommande skador i en rad närmare angivnafall, där fråga är om verksamhet som det ålagts annat offentligt rättssubjekt,företrädesvis kommun, att driva. Till större delen gällde dettaverksamhetsgrenar som helt eller delvis har övertagits av staten,nämligen domstols, domares, åklagares, polisens och magistrats ellerkommunalborgmästares verksamhet samt utsöknings-, indrivnings-, uppbörds- ochmantalsskrivningsväsendet. Dessutom skulle enligt samma paragraf i förslagetstaten svara för skador uppkomna i samband med kyrkobokföring eller annan prästerligverksamhet inom . Under remissbehandlingen har man på flera håll, framförallt från en rad kommunala instanser, framfört förslag om att 2 §kommittéförslaget skaU göras tillämplig på all specialreglerad kommunalverksamhet, såsom bygg-nadsväsen, hälsovård, socialvård, skolväsen ochcivUförsvar eller åtminstone på vissa sådana verksamhetsgrenar. Staten skullesålunda enligt dessa förslag svara för uppkommande skador i verksamhet avdenna typ, även när felet eller försummelsen har begåtts av en kommunalfunktionär. Man har till stöd för förslagen åberopat att verksamhet av dettaslag oftast drivs främst i statens intresse, att den är ingåendeförfattningsreglerad och kontrollerad av statiiga mjmdigheter samt attkommunerna i många fall har ringa möjlighet att påverka valet avbefattningshavare. Kommunerna bör enligt denna uppfattning kunna görasansvariga endast för skada genom beslut som kan överklagas genomkommunalbesvär. Å andra sidan har statskontoret och statens sakrevision ansettatt 2 § i förslaget bör utgå och att alltså kommunerna själva bör svara föralla skador som vållas i deras verksamhet. För egen del anser jag det inte böra komma i fråga att närdet gäller verksamhet som drivs i regi lägga skadeståndsansvaret påstaten i så Majtts proposition nr 5 år1972 vidsträckt omfattning som de förstnämnda förslagenförutsätter. Beträffande flertalet av de verksamhetsgrenar som de berördaremissinstanserna har diskuterat gäller att det kommunala intresset ärpåtagligt och att kommunerna har ett väsentligt infljiande på det sätt varpåverksamheten bedrivs. Ett statligt ansvar för de kommunala myndigheternasåtgärder skulle med all sannolikhet leda till en ökad statskontroll över dessamyndigheter. Som i har framhållit skulleen sådan utveckling kunna få menliga verkningar för den kommunalasjälvstyrelsen. På torde det vara i kommunernas eget intresse attde också i skadeståndsrättsligt hänseende själva får svara för sinafunktionärers göranden och låtanden i tjänsten. Vad jag nu har sagt utesluter inte att man i vissagränsfall, där det är fråga om en verksamhet som drivs i regi mennärmast avser statliga angelägenheter, lägger skadeståndsansvaret på staten.Jag anser det emellertid inte lämpligt att de verksamhetsgrenar som det här kanbli fråga om specificeras i lagtexten. Alldeles bortsett från att det skullestöta på stora laglekniska svårigheter att åstadkomma en uppräkning som på engång fyller krav på fuUständighet och precision, riskerar man både att ändradeförutsättningar skulle göra det nödvändigt att tid efter annan justera lagenoch att en bestämmelse i ämnet läggs till grund för sakligt oberättigademotsatsslut. Man måste räkna med att det kan ske organisatoriska ochandra förändringar i den offentliga verksamheten som rubbar betingelserna förregleringen och bör föranleda en omfördelning av skadeståndsansvaret iförhållande tUl vad som ter sig riktigt under de omständigheter som råder justf. Under dessa förhållanden vill jag förorda att frågan huruvidaansvarigheten skaU åvila staten eller en kommun i lagtexten görs beroende avett mer allmänt hållet kriterium, som ger domstolarna möjlighet att anpassarättstUlämpningen tUl skiftande organisatoriska förhållanden men tahänsyn tUl de ändamålssynpunkter som ligger bakom den nu aktuellaskadeståndsregeln. Mot bakgrund av dessa sjmpunkter föreslår jag attbestämmelsen utformas som en regel om att staten eller kommun skall ersättaskada uppkommen i »verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunensvarar». Jag skall i det följande återkomma till frågan om ansvarssubjektet inågra praktiskt betydelsefulla situationer där tveksamhet om bestämmelsensinnebörd i detta hänseende kan uppkomma. Enligt 1 § förslag skulle ersättningsskyldighetinträda för skada som »vållas genom fel eller försummelse». Härmed åsyftasenligt motiven att skadeståndsansvar skall förutsätta culpa men att ansvarskall kunna åläggas också vid anonyma eller kumulerade fel (innebörden av dessauttryck har jag behandlat i avsnitt 2.3.6.3,), Mot kommittéförslagets formuleringhar riktats vissa anmärkningar under remissbehandlingen. En remissinstansförordar att skadeståndsskyldighet skall inträda bara när felet el- Kungl.Maj.-ts proposition nr 1972 497 lerförsummelsen kan medföra straff för ämbetsbrott för den som har orsakat ellermedverkat till skadan. I andra yttranden har uttalats önskemål om att ansvaretsförutsättningar klargörs bättre i lagtexten eller åtminstone genommotivuttalanden. Besvärssakkunniga har satt i fråga om inte uttrycken »uppsåt»och »oaktsamhet» bör användas istället för »fel eller försummelse». Enligt enremissinstans slutligen bör i lagtexten närmare anges för vilka myndigheter ochfunktionärer det allmänna skall svara, Iöverensstämmelse med den ståndpunkt som jag har intagit i fråga om det allmännaprincipalansvaret anser jag för egen del, att ansvar skall kunna åläggasstaten eller en kommun inte bara på grund av anonjrma eller kumulerade felutan också i fall då skadevållaren kan åberopa sådana subjektiva ursäkter försitt objektivt culpösa handlingssätt som fritar honom från personligtskadeståndsansvar.