prop · FV0384 · 1972-12-31 00:00:00 — Omäven oavslutad utbildning gav allmän behörighet, skulle detta kunna leda tillatt elever avbröt sin skolgång för att sedan inom vuxenutbildningensram inhämta erforderliga kunskaper för att uppfylla de särskildaförkunskapskraven inom den utbildningsväg de avsåg att söka sig till. En sådanutveckling är av flera skäl mindre önskvärd. Vuxenutbildningens resurser behövsför andra ändamål än för att möjliggöra kompletteringar, som endast syftar till Prop.1972: 84 94 att vinna tid i förhållande till reguljär studiegång igymnasieskolan. Taktiskt betingade »avhopp» skulle vidare med de regler somfinns för bildande av tillvalsgrupper etc. få negativa konsekvenser för deelever som ville fuUfölja den tredje årskursen genom att deras valfrihet skulleminska. Jag tillstyrker sålunda utredningens förslag om avslutadgymnasieskolutbildning som grund för allmän behörighet. Självfallet bör detdock finnas möjlighet att efter individuell prövning ge dispens från kravet påavslutad utbUdning. Utredningen har inte föreslagit någon behörighetsgräns iform av lägsta betygsmedelvärde e. d. Ett förverkligande av förslaget skulledärmed betyda att man gick ifrån nu gäUande regel, enligt vilken ett betygsmedelvärdepå lägst 2,3 utgör behörighetströskel. Remissopinionen är på denna punkt delad.Det har från flera håll framförts att ett lägsta betygsmedelvärde måste krävasom behörighetsreglerna skall fylla sin funktion att ge garanti för att destuderande har rimliga förutsättningar att klara de planerade studierna. Frågan om en behörighetsgräns av detta slag är närmast avintresse för de icke spärrade utbildningsvägarna. Vid de spärrade har lägstaintagningspoäng i regel legat avsevärt över den fastställda behörighetsgränsen.Det har vidare framkommit, att den andel elever, som inte uppnårbetygsmedelvärdet 2,3, är betydligt lägre än de som man ursprungligenräknade med. Den existerande behörighetströskeln har därmed ringa praktiskbetydelse. Med ett relativt betygssystem, där ju elever jämförs medandra elever i samma utbildningssituation, uppstår givetvis stora svårigheter,om man schablonmässigt tillämpar samma behörighetströskel för alla, trots attbetygsättningen skett i olika jämförelsegrupper. Att tillämpa ohkabehörighetströsklar för olika utbildningsvägar är å andra sidan principiellt OtUlfredsställandeoch praktiskt ohållbart, eftersom det skulle förutsätta att vissa hnjergenerellt rekryterade mindre studidämpade elever. Med de kraftiga svängningarsom kan noteras i elevpreferenserna för olika luijer, bl. a. under påverkan avarbetsmarknadsläget, är sådana antaganden inte rimliga. Det bör bl. a. påpekas,att vid intagningen till gymnasieskolan det ibland krävdeshögre poäng för vissa tvååriga linjer än för tillträde till de tre- ochfyraåriga linjerna, vilka ansetts dra till sig de mest studielämpade eleverna. Som mått på studielämplighet är en behörighetsgräns i formav ett lägsta betygsmedelvärde sålunda föga användbar, och den ger dessutomföga vägledning i det enskilda fallet. I enhghet med utredningens förslagförordar jag att kravet på ett lägsta betygsmedelvärde utgår. Dettaställningstagande får konsekvenser för reglerna om förlängd undervisning ochavgångsbetyg i gymnasieskolan, vilket bör beaktas i det fortsattautredningsarbetet. 1972: 84 95 Jagvill i sammanhanget nämna att det finns vissa möjligheter att genom ett studielämplighetsprovställa en kollektiv prognos på studielämpligheten hos en grupp sökande medlikartad utbildningsbakgrund. Detta möjliggör i motsats tiU betygen jämförelser meUan elever från olika linjer i gymnasieskolan från studielämplighetssynpunkt.Jag återkommande till dessa frågor i det följande. Enförbättrad studie- och yrkesvägledning, särskilt i gymnasieskolans högstaårskurser, är givetvis som flera remissinstanser, bl. a. UKÄ, framhållit avden största betydelse när det gäller att ge de studerande reahstiskainformationer om vad högre studier kräver. Jag vill här erinra om att enutbyggnad av gymnasieskolans och studie-ochyrkesvägledningsorganisation påbörjas i enlighet med statsmakternas beslut ianledning av prop. 1971: 34 (UbU 1971: 21, rskr 1971: 214). Vadjag här förordat i fråga om allmän behörighet för den som genomgåttgymnasieskola innebär således att som villkor för tiUträde till högreutbildning skall i princip gälla avslutad, minst tvåårig utbUdning igymnasieskolan jämte kunskaper i svenska och engelska, motsvarande minst tvåårskurser på social linje. Jag förordar vidare, att gymnasial utbildningutanför gymnasieskolan skall ge allmän behörighet på samma villkor somgymnasieskolan. Med gymnasial utbildning avser jag då minst tvåårig utbildningsom bygger på grundskola. I princip bör man även här ställa kravet attutbildningen skall ge viss samhällsvetenskaplig och naturvetenskapligorientering. Det är dock svårt att uttrycka detta krav kvantitativt med hänsyn tUlde berörda utbildningarnas skiftande karaktär. Det får avgöras från fall tillfall huruvida de kunskaper i samhällskunskap och naturkunskap som dessautbildningar ger motsvarar det mått av sådana kunskaper som gymnasieskolanminst ger. Avgymnasieskolans ca 20 linjer ger fem allmän behörighet för hela deteftergymnasiala området. Med de här föreslagna kompetensreglerna kommerytterligare fem att automatiskt kunna ge sådan behörighet, medan elever frånövriga linjer måste komplettera minst en årskurs svenska. krävskompletteringsstudier i fem ämnen, i flertalet fall omfattande tre årskurser.Dessa omfattande studier för att nä enbart allmän behörighet har säkerhgen haften avskräckande effekt på många, för vilka så omfattande studier i dessa ämneninte haft betydelse för den planerade utbildningen. Med de föreslagna reglernakan de studerande ägna sig åt kompletteringsstudier av direkt relevans förderas fortsatta studier, något som är gynnsamt från motivationsaspekt. Utredningenhar även föreslagit att längre och mer kvalificerade utbildningsvägar, som intebygger på , skaU kunna bedömas som gymnasiala, om de två sista årenhar gymnasial karaktär. Även utbildningar som för tillträde kräver enminimiålder på utan att bygga på är aktuella i sammanhanget.Jag biträder utred- ningens förslag och förordar, att även utbildningsvägar avdetta slag skall kunna ge allmän behörighet. Det får bedömas i varje enskiltfall om utbildningen i fråga är att betrakta som gymnasial. 5.2.3 Allmän behörighet för vissa övriga studerande Jag har i det föregående behandlat utformningen avreglerna för allmän behörighet för dem som gått igenom gymnasieskolan eller harannan jämförlig skolutbildning. Jag övergår nu till att behandla frågan ombehörighet för vissa andra grupper. Det ärkanske främst för vuxenstuderande som det är av vikt att kompetensreglernamedger varierande vägar att förvärva allmän behörighet. påpekat och som också framhållits i andra sammanhang finnsdet många som har erfarenheter från samhälls- och yrkeshv, vilka ger såväl engod aUmän bakgrund tiU en specialiserande utbildning som det önskvärda socialaperspektivet åt högre studier, dvs. just det som man söker tillgodose genom detallmänna behörighetsvillkoret. Att därför av vuxenstuderande kräva kompletteringsstudierenbart avsedda att tillgodose kravet på en viss allmän referensram är intemeningsfullt. De allmänna behörighetskraven måste sålunda i de delar de inteavser direkta förkunskaper kunna uttryckas på annat sätt än i termer avårskurser på gymnasiala utbildningsvägar. Utredningens förslag i denna del harockså som berörts i det föregående tillstyrkts av flertaletremissinstanser. Vissautbildningsalternativ vänder sig främst till vuxna. Detta gäller bl. UtbUdning vid folkhögskola bör ge allmän behörighet enhgt sammagrunder som jag förordat beträffande gymnasieskolan. De studerande börsåledes även uppfylla kraven på kunskaper i svenska och engelska. Det fåravgöras från fall till fall om en utbUdningsväg av här aktuellt slag är attbetrakta som gymnasial. När det gäller t. ex. facklig utbildning ellerföretagsutbildning, där innehåU och utbildningstid kan skifta, bör beaktas, attutbildningen inte med nödvändighet måste omfatta sammanhängande studierför att bedömas motsvara gymnasial utbildning. Det viktiga är självfallet attresultatet av studierna kan anses motsvara resultatet av avslutad utbildningi gymnasieskolan. Förvuxenstuderande utan skolmässiga meriter har utredningen föreslagit att denpågående försöksverksamheten med vidgat tillträde till högre utbildning därju för behörighet krävs och yrkesverksamhet skallutvidgas till att omfatta all högre utbildning och till att innefatta rätt attavlägga fuUständig examen. Studerande med nämnda bakgrund skall vidare enligtutredningens förslag för att få allmän behörighet ha kunskaper i engelskamotsvarande två årskurser i gymnasieskolan samt obligatoriskt genomgå en särskUdorien- Prop.1972: 84 97 teringskurs som bl. a. ger studieteknisk träning.Resultatet av försöksverksamheten bör enligt utredningen avvaktas, innan mantar slutlig StäUning till hur det allmänna behörighetsvillkoret bör utformasför vuxna studerande utan skolmässiga meriter. Jag vill här erinra om den redogörelse, som lämnats i detföregående, för erfarenheterna av försöksverksamheten med vidgat tillträde tiUhögre utbUdning. En försiktig slutsats av dessa undersökningar torde vara attde studerande, som vunnit tillträde tiU högre utbildning inom försöksverksamhetensram, nått ungefär samma resultat som normalbehöriga studerande. Det kandessutom konstateras, att de studerande inom försöksverksamheten oftare angerekonomiska och sociala omständigheter (inklusive arbetsförhållanden) änstudietekniska svårigheter som orsak till förekommande studieproblem. En utvidgning av försöksverksamheten enligt utredningensförslag förutsätter enligt min mening bl. a. att frågan om de särskilda behörighetsvillkorensutformning för olika utbildningsvägar är löst. Jag är därför inte nu bereddatt föreslå Kungl. Maj:t att utredningsförslaget i denna del genomförs. Det fårprövas av Kungl. Maj:t från fall till fall huruvida en utvidgning bör göras avdet antal utbildningar, som på nu gällande villkor skall stå öppna förstuderande utan skolmässig behörighet. Det finns dock enligt min mening inte skäl att förmoda,att en studerande vid filosofisk fakultet, som uppnått de 60 poäng, som i dagmedges, inte skulle ha förmåga att klara även de ytterligare 60 poäng somfordras för examen. Berörda studerande bör därför få rätt att avlägga fuUständigexamen inom de ämnesområden, där vidgade regler för tUlträde till högreutbildning gäller. Jag avser att senare föreslå Kungl. Maj:t att meddelabestämmelser av denna innebörd. Enligt gällande behörighetsregler föreligger möjlighet attbevilja dispens från de allmänna behörighetsvUlkoren för tUlträde till eftergymnasialastudier. Jag räknar med att denna möjlighet skall finnas även fortsättningsvis.Den bör t. ex. kunna användas för vuxenstuderande som i många fall kan bedömasha läskunskaper i engelska tUlräckliga för att tillgodogöra sig erforderliglitteratur. Den av utredningen föreslagna orienteringskursen bör kunnabli av värde för vuxenstuderande som introduktion till högskolstudier. Jaganser det emellertid vara för tidigt att nu ta ställning till kursens funktioni behörighetshänseende. Kursen bör till att börja med drivas försöksvis och enutvärdering av resultaten göras, innan ställning tas till om deltagande i denskall ingå i det aUmänna behörighetsvillkoret för vuxna. Jag avser att senareföreslå Kungl. Maj:t att uppdra åt i samråd meduniversitetskanslersämbetet att utarbeta förslag till läroplan, dimensioneringm. m. för en sådan försöksverksamhet inom ramen för den kommunalavuxenutbildningen. Prop.1972: 84 98 Jag vill inledningsvis erinra om att det allmännabehörighetsvillkoret och de särskilda förkunskapskraven är det gemensammauttrycket för de krav, som måste uppfyllas, för att fullständig behörighet utbildningsväg inom högskolan skall föreligga. De särskilda förkunskapskrav,som finns , bygger på den grund som de nuvarande allmännabehörighetsreglerna ger. Om man inför nya regler för allmän behörighet, måstede särskilda förkunskapskraven givetvis omprövas efter en analys av varjeenskild utbildnings krav. HögskolutbUdningen rymmer ett stort antal utbildningsvägarmed sinsemellan skiftande längd, innehåll och mål. Detta får givetvis konsekvenserför de särskUda förkunskapskraven. I vissa fall behöver man ställa upp krav påkunskaper i ett eller flera ämnen utöver vad som tillgodoses av den allmännabehörigheten. I andra fall kan det kanske vara till fyllest med vad som rymsinom denna. Det är omöjligt att ange några generella riktlinjer föromfattningen av de särskilda förkunskapskraven. Jag vUl dock här i likhetmed kompetensutredningen framhålla att det är lika viktigt att se till inte uppställer förkunskapskrav som inte är sakligt grundade med hänsyntill utbildningens krav som att säkerställa att högskolutbildningensutgångsnivå och därmed kvalitetskravet upprätthålls. Även om bortsett från kraven på vissa kunskaper isvenska och engelska alla hnjer inom gymnasieskolan ger allmän behörighettill högre utbildning, kommer varje enskild linje inte att ge förkunskaper förannat än ett begränsat antal utbildningsvägar inom högskolan. Deqinabegränsning kommer i varje fall till en början att bli mest märkbar för sökandefrån vissa av de tvååriga linjerna i gymnasieskolan. En annan grupp behörigasökande som kommer att beröras av en sådan begränsning är den som vunnit sinallmänna behörighet på andra vägar än via gymnasieskolan. Många sökande tillhögre utbildning kommer således att behöva komplettera sina förkunskaper. Detär givetvis angeläget, att sådana kompletteringsstudier inte blir meraomfattande än vad som är nödvändigt. Det är också viktigt att det finns enutbildningsorganisation som den enskilde kan använda sig av för sinakompletteringsstudier. Kommunala och statliga vuxenskolor har bl. a. dennauppgift. De synpunkter jag här har redovisat speglar i stora dragde principer för utformningen av de särskilda förkunskapskraven som legat tillgrund för utredningens förslag och som också accepterats av flertalet remissinstanser.Med utgångspunkt i dessa principer har utredningen dels formulerat vissariktlinjer för hur förkunskapskraven skall utformas, dels lagt fram förslagtill förkunskapskrav för ett mindre antal utbildningsvägar inomhögskolesystemet, nämligen utbildningarna vid medi- 1972: 84 99 cinsk, odontologisk, farmaceutisk och teknisk fakultetsamt jordbrukets högskolor. Förslagen har utarbetats på grundval av bl. a.synpunkter som inhämtats från berörda utbildningsnämnder. För de medicinska,odontologiska och farmaceutiska fakulteterna samt jordbrukets högskolorföreslår utredningen gemensamma förkunskapskrav. För teknisk fakultet föreslårutredningen förkunskapskrav, som är gemensamma för samthga sektioner (linjer)utom arkitektursektionen. För denna föreslås särskilda förkunskapskrav somnågot avviker från de övriga. Varken för teknisk fakultet eller för övriga härbehandlade utbildningsvägar innebär förslagen någon ökning av det antal ämnen,i vilka krav på särskilda förkunskaper ställs, utan de kan närmast sägas varaen teknisk översättning av nu gällande förkunskapskrav. 1 några fall har kravenäven kunnat omskrivas till lärokurs i ämne på tvåårig social eller teknisklinje. Beträffande övriga utbildningsvägar inom högskolan läggerutredningen inte fram konkreta förslag om särskilda förkunskapskrav utanföreslår endast vissa riktlinjer. För de mera målinriktade, spärrade högskolutbildningarnabör en detaljerad genomgång göras av vilka krav som behöver ställas iframtiden. Jag räknar med att dessa krav skall anknyta så nära som möjligt tilldem som gäller och i stort sett vara en teknisk översättning av dessa. Annorlunda ställer det sig beträffande de friafakulteterna. a. med hänsyn till att den utformning av det allmännabehörighetsvillkoret, som jag förordat i det föregående, något skiljer sig frånutredningens förslag krävs här fortsatt utredningsarbete, innan det är möjligtatt ta slutlig ställning vad beträffar såväl riktUnjer för utformningen av desärskilda förkunskapskraven som ordningen för fastställande av dem. Jag ämnar iannat sammanhang anmäla för Kungl. Maj:t frågan i vilken ordning dettautredningsarbete skall bedrivas. De synpunkter som jag redovisar i det följandebör bli vägledande för arbetet. Jag vill inledningsvis belysa problemen med ett parkonkreta exempel. Allmänt kan man konstatera att det inom ett ämnesområdevid filosofisk fakultet kan förekomma alternativt utformade normalstudieplanerför studiekurser på samma nivå. Vidare bör man räkna med att de studerandeskiljer sig åt vad beträffar såväl utbildningsbakgrund som studiemål. Bådadessa förhållanden får betydelse för de särskilda förkunskapskravensutformning. Inom exempelvis ämnesområdet svenska finns studiekursersom är naturliga huvudbeståndsdelar i en grundexamen med humanistisk inriktningför studerande som har läraryrket som mål för sina studier. Det kan varanödvändigt att på dessa studerande ställa förutom krav på godtagbaraförkunskaper i svenska, ett krav som rimUgen bör anknyta till treåriggymnasieskolnivå i ämnet specificerade krav på kunskaper i historia ochsamhällskunskap liksom på vissa färdigheter Prop.1972: 84 100 i moderna språk. Det är här fråga om kunskaper ochfärdigheter som i allt väsentligt täcks av det gällande allmännabehörighetsvillkoret. För andra studerande, exempelvis redan yrkesverksamma somvill skaffa sig vidare kunskaper i ämnet för sin yrkesutövning och personer somvill komplettera studier inom annat område, t. ex. vid naturvetenskapligfakultet, kan sådana omfattande förkunskapskrav vara mindre relevanta.Slutsatsen skulle bli att man bör kunna ha ohka förkunskapskrav för ohkastudiekurser inom ett och samma ämnesområde och också regler som medger hänsyntill de studerandes individuella utgångspunkter och mål. Om man följer dennalinje, kan emellertid resultatet bli en svåröverskådlig uppsättning avförkunskapskrav. Det kan därför vara mera ändamålsenligt att skapa ett systemsom är förhållandevis stramt i fråga om uppsättningen av krav för tillträdetill en enskild studiekurs men innebär möjhgheter för vederbörande utbUd-ningsmyndighetatt efterge ett eller flera krav för enskilda studerande. Ett annat exempel kan hämtas från de moderna språken. Attförkunskaperna i det språk man skall studera bör anknyta till treåriggymnasieskolnivå i ämnet är självklart. Beträffande andra förkunskapskrav kanman tillämpa samma synsätt som beträffande ämnesområdet svenska. Förstudiekurser som i första hand genomgås av dem som siktar på lärarbanan och förstudier på högre nivå kan exempelvis ett krav på förkunskaper i allmänspråkkunskap eller i annat främmande språk bli aktuellt. Detta krav behöverdäremot troligen inte gälla för studerande som viU komplettera annanutbildning med språkstudier eller som bedriver språkstudier utan planer på lärarverksamhet. Det kantänkas att krav pä förkunskaper i andra främmande språk än det studierna avserkan anknytas till två årskursers studier i gymnasieskolan. På motsvarande sättkan det tänkas att de kunskaper i andra ämnen som anses nödvändiga förspråkstuderande kan tillgodoses inom det allmänna behörighetsvillkorets ram. Med utgångspunkt i dessa exempel övergår jag nu till attgranska de riktlinjer för utformningen av de särskilda förkunskapskraven somkompetensutredningen föreslår. Somriktlinjer för förkunskapskravens utformning skall, enligt utredningen, gällaatt endast nödvändiga minimikrav skall uppställas som villkor för tillträdetill viss högre utbildning, dvs. de förkunskaper som är nödvändiga för att denstuderande skall kunna genomföra utbildningen enligt gällande studieplaner. Åandra sidan, menar utredningen, får förkunskapskraven inte vara så få, att desökande inges felaktiga föreställningar om studiernas verkliga krav. Dessa rikthnjer accepteras av samtliga remissinstanser.Enligt min mening är de en konsekvens av den syn på behörighetssystemets funktionersom jag redovisat i det föregående. Jag viU emellertid i anslutning 1972: 84 101 a. UKÄ anfört särskUt peka på sambandet meUan å ena sidan de särskildaförkunskapskraven och å andra sidan den pedagogiska och studieorganisatoriskauppläggningen av olika utbildningsvägar. Det är av synnerlig vikt attförkunskapskraven ger den studerande tiUförlithg information om vad som i reahtetenkrävs för att studierna skall kunna bedrivas med framgång och omvänt attundervisningen verkUgen anpassas till den startnivå som blir följden av desärskilda förkunskaps-kraven. a. UKÄ är tveksamma mot utredningens förslag att man iviss utsträckning skall kunna uppställa förkunskapskrav som motsvarar delar avgymnasieskolans lärokurs i ett ämne som är mindre än en årskurs. Man anförpedagogiska och administrativa nackdelar med ett sådant system och hävdar attkraven bör uttryckas i hela årskurser i gymnasieskolan. JagviU här framhålla att, om man bygger förkunskapskraven på alltför små delar avlärokurser, följden kan bli en för vissa utbildningsvägar eller ämnesområdenunik uppsättning förkunskapskrav. Detta kan minska den enskildes möjlighet attändra studieinriktning. Om kraven uttrycks i sådana delar av en lärokurs i ettämne som utgörs av hela årskurser, garanteras däremot den sökande, förutomstörre valfrihet, också en bredd i f öratbildningen som kan innebära en visstrygghet, inte minst för den som vunnit sin allmänna behörighet på mindre formellväg. Jagvill i detta sammanhang erinra om utredningens i det föregående berörda förslagtill särskilda förkunskapskrav för vissa utbUdningsvägar. Dessa bygger på enanalys av gymnasieskolkurserna på treårig linje i varje särskilt ämne, varvidman tagit hänsyn till ämnets och dess skilda delmoments betydelse förutbildningen i fråga. Även om det därvid visat sig att något moment skullekunna uteslutas ur förkunskapskraven, har utredningen inte funnit det vare sigpraktiskt eller lämpligt att föreslå en sådan utbrytning av enstaka moment.Däremot har uppdelningen i moment spelat en viktig roll vid den omskrivning avfordringarna från treårig lärokurs till tvåårig som gjorts i vissa faU. Ävenom jag till stor del kan ansluta mig till de synpunkter som ligger till grundför utredningens förslag att de särskUda förkunskaps-kraven skall kunnauttryckas i delmoment av gymnasieskolans lärokurs i ämnet, finner jag såledesövervägande skäl tala för att förkunskaps-kraven normalt skall uttryckas i helaårskurser i gymnasieskolan. Jagbiträder däremot utredningens förslag att man vid fastställandet av desärskilda förkunskapskraven skaU kunna ansluta kraven tiU mer än en lärokurs igymnasieskolan i den män flera lärokurser ger godtagbara förkunskaper förden aktuella utbUdningsvägen. Avdet föregående framgår, att gymnasieskolbetyg i resp. ämne blir det normalasättet att dokumentera att särskUda förkunskapskrav uppfyUs.Dessutom bör kurser inom annan behörighetsgivande gymnasial utbildning kunnatillgodoräknas om de bedöms ge kunskaper i resp. ämne som motsvarar vad berördlärokurs i gymnasieskolan ger. Utredningensförslag att vederbörande myndighet i förekommande fall skall undersöka omkunskaper som i huvudsak motsvarar de särskilda förkunskapskraven kanförvärvas på annat sätt än det formellt definierade kan jag, i Ukhet med fleraremissinstanser, ansluta mig tiU. En sådan bedönming torde i första hand bliaktuell för dem som, enligt de regler jag berört i det föregående, fårbehörighet genom ålder och yrkesverksamhet. Dessa kan antas ha kunskaper ocherfarenheter förvärvade genom icke skolmässiga studier och yrkesverksamhet som de bör få tillgodoräkna sig även när det gäller uppfyUande av särskUdaförkunskapskrav. Utredningensuppfattning att förkunskapskraven bör vara enhetliga för så många utbUdningsvägarsom möjligt understryks av remissinstanserna. Flera av dessa anser att ettförverkligande av de riktlinjer i övrigt som utredningen föreslår skulle kunnamotverka en sådan enhetlighet.