prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Föreningen och stadsdomareoch rådhusrätt uttalar att den konkurrens som en utbyggdrättshjälpsorganisation innebär kan medverka till att hålla kostnaderna neregenom att påverka den allmänna prisbildningen. Allmänna advokatbyråer böremellertid inte få en monopolställning men väl en stäUning som ger demmöjlighet att fritt konkurrera med de privatpraktiserande advokaterna. Valet avoffentliga försvarare bör ske fritt mellan privatpraktiserande advokater ochaUmänna advokatbyråers advokater med utgångspunkt från vem somär mest lämplig för uppdraget i det enskilda fallet. Frågan om valet mellanprivatpraktiserande advokat och befattningshavare på allmänna advokatbyråerblir inte lika väsentlig i andra mål och ärenden. I dessa fall kommer partennästan aUtid alt själv ta initiativet och därigenom visa vem han viU ha sombiträde. Även framhåller det angelägna i att undvika styrningav uppdragen. Om en privatpraktiserande advokat förlorar det för sinverksamhet nödvändiga klientunderlaget, kan de allmänna advokatbyråema i vartfall på de mindre orterna få en mer eller mindre monopolliknande ställning. Rättshjälpsanstalteni uttalar att det är möjligt att de allmänna advokatbyråerna kanpåverka kostnadsutvecklingen för alla slag av advokatbyråer och att detta måsteanses vara av stor betydelse. Styrelsen understryker emellertid att inrättandetav allmänna advokatbyråer inte får leda tUl begränsningar i det friaadvokatvalet. Fri konkurrens måste råda och detta gäller även i fråga omuppdrag som offentiig försvarare och biträde när rättshjälp lämnas. Enligt kammarrättenbör den i och för sig riktiga målsättningen om de allmänna advo-katbjråemasprisledande ställning inte realiseras på bekostnad av de rättssökandes önskemålom biträde av fria advokater. Hovrätten för betonar att deallmänna advokatbyråerna inte på grand av behovet av en prisledande ställningbör utvidgas så alt de i realiteten kommer att inta en monopolställning.Avgörande för utbyggnaden bör vara enbart det behov som påkallas av uppgiftenatt lämna bistånd i rättsliga angelägenheter. Deremissinstanser som har tillstyrkt en utbyggnad och som har berört frågan omrättshjälp mot full avgift har i allmänhet inte gjort någon erinran motprincipen att rättshjälp skall kunna utgå mot full avgift. Föreningen anser att kostnadskontroUen är betydelsefuU även i de fall därkostnadema för rättshjälpen helt får bäras av den rättssökande. För denenskilde innebär kostnadskontrollen viss garanti för att kostnaden är skälig.För biträdets del medför den att han undgår ogmndad misstanke om oskäligdebitering för sina tjänster. Enligt hovrätten för bör även densom inte kan erhålla fri eller subventionerad rättshjälp ha samma möjlighet somandra att välja meUan allmänna advokatbyråer och privatpraktiserande advokat.Att utesluta en sådan person från möjlighet att anlita allmänna advokatbyråerskuUe inte stå i överensstämmelse med grundkraven för rättshjälpsreformen.Förslaget innebär, uttalar RA, att staten över hela fältet skall driva en medde privatpraktiserande advokaterna konkurrerande verksamhet. RA, som i principinte har någon erinran mot detta, framhåller dock att den föreslagna ordningenfaUer utanför begreppet rättshjälp i traditionell mening. En i visst hänseende kritisk inställning tUlförslaget om full avgift har emeUertid i . I ochför sig bör en rätts- 1972: 4 68 sökande,som själv får betala hela kostnaden för rättshjälpen, enligt länsstyrelsensmening kunna välja mellan allmänna advokatbyråer och fritt yrkesutövandeadvokat. Anlitar han den senare, bör emellertid sådant uppdrag inte omfattasav den i allmänhet föratsätta kostnadskontrollen. Skäl saknas att här, lUcalitet som inom liknande arbetsområden, d. v. s. konsultverksamhet av olikaslag, genomföra en sådan priskontroll. Rättshjälp till ickesubventionsberättigade rättssökande bör alltså enligt meddelasendast genom befattningshavare på allmän advokatbyrå och därvid endast i denutsträckning rättshjälp tUl de subventionsberättigade inte eftersatts. Vissaavvikelser från förslaget i denna del förordas också av Föreningen och stadsdomare samt rådhusrätt. Enligt dessaremissinstanser bör tyngdpunkten av statens engagemang på rättshjälpsområdetligga på området för fri eller subventionerad rättshjälp. Detta hindraremellertid inte att även andra kan ha rätt att anlita rättshjälpsmyndighetenför att bli anvisade lämpligt biträde. Om rättshjälpsbeslut inte behöver varaen föratsättning för att allmänna advokatbyråer skaU få åta sig ett uppdrag,kan byrån få ett annat verksamhetsområde än enligt promemorian.Verksainhetsomi'å-det bör göras så vidsträckt att byrån blir ettkonkurrenskraftigt altemativ tUl de privata advokaterna. ÅtskiUigaremissinstanser uttrycker tveksamhet inför den föreslagna utbyggnaden. Inågra av dessa yttranden uttalas farhågor för att utrymmet för dcprivatpraktiserande advokaternas verksamhet kan komma att inskränkas. Närrättshjälp i princip kan erhållas i varje rättslig angelägenhet, är det enligtHD:s ledamöter intet som hindrar att rättshjälpen över hela fältet handhas avfria företagare. Skäl kan dock finnas att inrätta samhäUsägda advokalb3Tåer,bl. a. att i vissa delar av landet antalet advokater är OtUlräckligt och attdet, även bortsett från sådana regionala ojämnheter, ibland har uttalatsbekymmer för advokatkårens rekrytering i stort och för den nuvarandeåldersfördelningen inom yrket. Med förslagets utformning kan man dock befaraatt de fristående advokaterna kan komma att undanträngas tiU ettallt mindre verksamhetsområde och bortsett från ett begränsat anlalaffärsjurister få allt svårare att driva rörelse på ekonomiskt rimligavillkor. RR:s ledamöter anser att det i och för sig är naturligt att man byggerreformen på de nuvarande rättshjälpsanstalterna och tar tillvara den erfarenhetsom finns där. En väsentiig utbyggnad torde bli nödvändig för att enhetiighetoch resultat av betydelse skall kunna nås. Några principiella betänklighetersynes i och för sig inte föreligga mot att staten engagerar sig iadvokatverksamhet. RR:s ledamöter uttalar emellertid också alt de föreslagnaaUmänna advokatbyråema kan komma att på ett icke avsett sätt inkräkta på deprivatpraktiserande juristernas verk- samhet.Redan den statliga advokatverksamhetens stora omfattning kan medföra risk föratt principen om det fria advokatvalet inte kan realiseras. Risken ökas genomden företrädesstäUning de allmänna advokatbyråerna får i och med atträttshjälpsmyndigheterna fördelar rättshjälpsuppdragen och bestämmer deprivatpraktiserande advokaternas arvoden. Det är enligt RR:s ledamöter en öppenfråga om man med en sådan ordning verkligen når den balans meUan den privataoch den offentUga advokatverksamheten som åsyftas i promemorian. Häradshövdingeni Vättle, Ale och domsaga anför att det föreslagna anstaltssystemetförefaller vara förenat med en inneboende expansionstendens, som kan befarasleda till att de privatpraktiserande juristema efter hand reduceras till enmarginell grupp i svag och beroende ställning. Även häradshövdingen i Hedemoradomsaga hyser farhågor för att de framtida förutsättningarna för deprivatpraktiserande advokaterna kan komma att försämras. I yttrandet framhållsatt man kan fömtse att ett stort antal av de nya befattningama vid rättshjälpsanstaltemakommer att besättas av fristående advokater eller vid advokatbyråema verksammajurister, som inte är advokater. Detta kan menligt inverka på spridningen inomlandet av privatpraktiserande advokater tiU förfång för allmänhet ochdomstolar. En nyetablering av privat advokatverksamhet kommer också attmotverkas. Olägenhetema för allmänheten kan inte uppvägas av att de allmännaadvokatbyråerna håller mottagningar utanför anstaltsorten. I yttrandetbetvivlas att de rättssökande generellt skulle föredra att vända sig tillallmän advokatbyrå i stället för en fristående advokat. Enligtlänsåklagaren i och bör rättshjälpen somhittills i första hand grandas på medverkan av det fria advokatväsendet.Yttranden av denna innebörd avges också av nedre justitierevisionen, Sveahovrätt och rådhusrätten i . Det förefaUer nedre justitierevisionentroligt att antalet rättshjälpsärenden kommer att öka så att enutbyggnad av rättshjälpsanstaltema behövs. Denna bör emellertid ske successivti mån av behov och det synes böra allvarligt övervägas att så långt möjligtutnyttja och utvidga jämtlandssystemet. En oviss faktor vid utbyggnaden ärenligt justitierevisionen den grapp av inkomsttagare som skall ha rätt tillrättshjälp men betala hela rättshjälpskostnaden. uttalar, att enfristående advokatkår är ett nödvändigt uislag i ett demokratiskt rättssamhälle.En reformerad rättshjälp måste till väsentiig del bygga pä medverkan av ensådan advokatkår. Nya allmänna rättshjälpsanstalter bör inrättas endast i denutsträckning rättshjälpsbehovet inte kan tUlgodoses genom friståendeadvokater. Rådhusrätten i finner det vara riktigt att statligaadvokatbyråer inrättas och att dessa övertar rättshjälpsanstalternasverksamhet. Utbyggnad bör ske efter hand, när behov uppstår som inte lika brakan tillgodoses genom de pri- Prop.1972: 4 70 vatpraktiserandeadvokaterna eller på annat sätt. Enövervägande kritisk inställning tUl den föreslagna utbyggnaden avrättshjälpsanstalterna har JK, häradshövdingen i norra domsaga.Svenska försäkringsbolags riksförbund, , , och . JK anser det vara en allvarlig brist i promemorian attjämtlandssystemets utvecklingsmöjligheter inte närmare har undersökts.Rättshjälpen bör vidare begränsas till att avse endast den som av ekonomiskaskäl behöver samhällets stöd för att ta tiUvara sina rättsliga angelägenheter.En annan lösning förefaUer JK vara både opåkallad och opraktisk och rimma Ulamed uppfattningen att rättshjälpen bör ses som en social förmån. a. motdenna bakgrand blir enligt JK:s mening den föreslagna kraftiga utbyggnaden avrättshjälpsanstaltema inte aktuell. En viss utbyggnad kan möjligen blinödvändig, särskilt i de delar av landet där rättshjälpsanstalt nu inte finnsoch främst för att tiUgodose ökade krav på rättshjälp i ulomprocessuellaärenden och förvaltningsärenden. Efterfrågan från en rättssökande allmänhet,som i princip skall få välja fritt mellan privatpraktiserande och på rättshjälpsanstaltanstäUd advokat, bör vara avgörande för omfattningen av utbyggnaden. EnligtSvenska försäkringsbolags riksförbund finns redan en kår av allsidigt kunnigaoch erfarna jurister, som står till allmänhetens tjänst, och någon sådan kårbehöver inte skapas genom en särskild administration. Det i och för sig viktigaintresset av kostnadskontroU torde kunna tUlgodoses genom mindre ingripandeåtgärder. hävdar, att den föreslagna väsentiiga utbyggnaden avrättshjälpsanslalterna varken är lämplig eUer nödvändig. I promemorian har intetUlräckligt beaktats fördelama med en obunden advokatkår och rättshjälpen börvidare begränsas till dem som behöver ekonomiskt stöd från det allmänna.AUmänna advokatbyråer bör emellertid byggas ut i de delar av landet därrättshjälpsanstalter f. n. inte finns. Sverigesadvokatsamfund framhåller att bristema i den allmänna rättshjälpen inte beståri att tillgång till sakkunnig hjälp i rättsliga angelägenheter saknas utan iatt rättshjälpen står till förfogande endast för de ekonomiskt sämst ställdagrappema. Det är dessa brister som måste avhjälpas och det är detta ochingenting annat som bör vara syftet med en reform. Promemorian går emellertidlångt utöver detta syfte genom förslaget att staten skaU bedriva en omfattandeadvokatverksamhet för att biträda inte bara dem som av ekonomiska skäl behöverrättshjälp utan även dem som inte aUs behöver någon sådan samhälleligrättshjälp och som också skall få betala hela rättshjälpskostnaden. Dessutomfrångår man den från rättssäkerhetssynpunkt alldeles självklara principen attadvokaterna skall stå fria och oberoende i förhållande till det allmänna. Detfinns enligt ingen som helst anledning att frångå dennaprincip i vidare mån än vad som av prak- Prop.1972: 4 71 tiskaoch ekonomiska skäl är erforderligt för att sörja för rättshjälp åt dem sombehöver ekonomiskt bistånd från det allmännas sida. Förslaget innebär ocksåatt staten skall tillskapa en administrativ apparat för att kontrollera ävenkostnader, som inte till någon del skall bäras av staten utan helt ersättas avden rättssökande. När denne skaU betala vad rättshjälpen kostar är det han och inte staten som har intresse av att kostnadema är skäliga. Är denrättssökande missnöjd med den av advokaten begärda ersättningen, kan han fåskäligheten prövad antingen av domstol eller genom kostnadsfri skiljedom enligtstadgama för . Att klienten skulle tUlmäta den föreslagna kostnadskontrollennågot självständigt värde är ytterst osannolikt. När klienten viU anlitaprivat advokat föranleder förslaget också en byråkratisk ordning för attadministrera en rättshjälp, som klienten ändå får betala fullt ut. Förslagetinnebär i själva verket att staten över hela fältet skall driva en med de friaadvokatema konkurrerande advokatverksamhet. Detta är inte någon uppgift förstaten. menar alltså, att det inte behövs någon annanutvidgning av det allmännas advokatverksamhet än den som kan beräknas blinödvändig för att möta anspråken på rättshjälp från dem som av ekonomiska skälbehöver stöd av det allmänna för att ta tillvara sina rättsliga intressen. Attpå förhand bedöma vilken organisation som behövs för delta ändamål är enligtadvokatsamfundet praktiskt taget omöjligt. Det understryks att en utvidgning avrättshjälpen tiU nya gmpper i samhället inte med någon logisk nödvändighetmåste leda till en motsvarande utökning av det allmännas egenadvokatverksamhet. Frågan om en sådan utökning bör uteslutande bedömas medhänsyn tUl vad som är lämpligt dels från den rättshjälpsbehövande allmänhetenssynpunkt, dels för att ta tillvara statens intresse av att kostnadema inte blirstörre än vad de behöver vara. Någon utredning i denna del har emellertid inteskett. Det borde redan av samhällsekonomiska skäl ha undersökts vilka fördelaroch nackdelar jämtlandssystemet kan anses ha och om inte de ökade anspråken pårättshjälp i betydande utsträckning skulle kunna tillgodoses på ett bådeenklare och för statsverket biUigare sätt genom att organisera rättshjälpenefter mönster av jämtlandssystemet i stället för att bygga ut anstaltssystemetpå det sätt som har föreslagits i promemorian. En sådan utredning skullemöjligen visa att en utvidgad rättshjälp nödvändiggör en viss utbyggnad avrättshjälpsanstaltema men att det i vissa delar av landet är lämpligare att åtminstone tUl en början organisera den statliga rättshjälpen efter mönsterav jämtlandssystemet. Vid en försiktig utbyggnad av anstallssystemet efterdessa riktlinjer kan man längre fram bedöma i vad mån en ytterligare utbyggnadbör ske. Att starta med en så omfattande och dyrbar anstaltsorganisation somhar föreslagits i promemorian innebär enligt, mening enpåtaglig risk för överdimensionering. 1972: 4 72 hänvisar i sittyttrande till de synpunkter som advokatsamfimdet har anfört. Hovrätten över och anser det varasvårt att bilda sig någon säker mening om den föreslagna utbyggnaden, eftersomerfarenheten av den hittiUsvarande utvecklingen på delta område inte har redovisatsi promemorian. En liknande ståndpunkt intar och iJämtlands län. Enligt förstnämnda hovrätts mening torde det dock vara uppenbartatt en vidare uppbyggnad av rättshjälpsanstalterna inte utesluter behovet avrättshjälp enligt jämtiandssystemet i mindre orter. Hovrätten understryker attdet viktigaste av allt vid en utbyggnad är att de aUmänna advokatbyråema stårpå höjden av skickUghet och oförvitlighet och snabbt kan skapa sig respekt ochförtroende. Hela reformen förfuskas om den uppfattningen slår igenom att manfår sämre rättshjälp hos de allmänna advokatbyråerna än hos enskilda advokater.Mot denna bakgrand stäUer sig hovrätten tvivlande till möjUgheterna att på engång bygga ut anstalterna i den omfattning som förslaget föratsätter. I frågaom förslaget om rättshjälp mot full avgift anser hovrätten det vara olyckligtfrån terminologisk synpunkt att med rättshjälp avses dels subventionerad, delsicke subventionerad hjälp. Hovrätten förordar att med rättshjälp skall förståsendast subventionerad rättshjälp och att i andra fall den rättssökandesansökan skall avslås. Detta bör emellertid inte hindra allmänna advokatbyrånatt i mån av tillgång på arbetskraft åta sig även andra uppdrag, varvid dessauppdrag dock bör falla helt utanför rättshjälpslagen och inte betraktas somrättshjälp. Skäl att begränsa byråns rätt alt åta sig sådana uppdrag till vissarättssubjekt saknas enligt hovrättens mening helt. Likaså saknas varjeanledning alt i sådana fall förordna någon lill biträde och i särskUd ordningpröva ersättningsfrågor. De remissinstanser, som har uttryckt tveksamhetinför den föreslagna utbyggnaden, berör också frågoma om fördelningen avuppdragen mellan de allmänna advokatbyråema och de privatpraktiserandejuristerna samt de allmänna advokatbyråernas prisledande ställning. HD:s ledamöterunderstryker vikten av att statsmakter och centralmyndighet inte bedriver någonslags styrning, utan att de statliga advokatbyråernas tillväxt motiverashuvudsakligen av det lokala behovet och av den utsträckning i vilken de kan fåallmänhetens förtroende. De bör inte utvidgas av sådana skäl som att de böruppnå en prisledande ställning. Man måste se tUl att de inte genom doldasubventioner kommer att driva en prispolitik som försvårar eller omöjliggörsund konkurrens från de fria advokaterna. Även betonaratt principen om det fria advokatvalet inte får naggas i kanten genom atträttshjälpskostnaden hos aUmänna advokatbyrån i det enskUda fallet bestäms tUllägre belopp än som svarar mot den faktiska kostnaden. Nedre justitierevisionenvarnar rent allmänt för övertro på möjligheter- 1972: 4 73 naatt genom de statliga advokatbyråerna konkurrera i prishänseende. Det ärnämligen ytterligt tveksamt om allmänheten fäster nämnvärt avseende vidkostnadsfrågan i sitt val av juridiskt biträde. Hovrättenöver och framhåller i fråga om de allmänna advokatbyråernasprisledande ställning att advokatväsendet har en alldeles speciell struktur.Det övervägande flertalet advokater arbetar ensamma på egen byrå ellertillsammans med en kollega eller biträdande jurist. Advokatverksamheten hardärför mycket höga omkostnader. MöjUgheten att genom rationaliseringar, t. ex.sammanföring av advokater i större byråer eller advokathus, uppnå någon meraväsentiig kostnadsreduktion anser hovrätten vara utesluten. Skälet härtiU äratt aUmänheten, när den söker advokathjälp, ställer som ett väsentligt ochovUlkorligt krav att advokaten inte får ha något samröre med annan och framförallt inte med den advokat som hjälper motparten. Enligt hov-rätlens mening kandärför tanken om de allmänna advokatbyråernas prisledande ställning komma attmedföra en sakligt oskälig bedömning av enskUda advokaters omkostnader.Rådhusrätten i anser att målsättningen att biträdesersättningarnaskall bestämmas med till-lämpning av för hela landet gemensamma taxor,utarbetade med utgångspunkt från vad en stor, rationeUt arbetande aUmän advokatbyråoptimalt kan prestera, rimmar Ula med talet om att bevara en fri advokatkårvid sidan av de aUmänna advokatbyråerna. är kritiskttill de principer för ärendefördelningen som har angetts i promemorian. Dessaprinciper innebär enUgt förbundets uppfattning en styrning lill de allmänna advokatbyråerna,något som på kan komma att äventyra det fria advokatvalet.Förbundet anser i stället att uppdragen skall fördelas på de advokater,offentligt anställda och andra, som står tUl förfogande för uppdrag med dejämkningar lämplighetsprövningen kan innebära. och rådhusrätten iHelsingborg ger uttryck för samma uppfattning. advokatsamfundunderstryker att valet av juridiskt biträde inte bör få påverkas äv en sådanomständighet som att den allmänna advokatbyrån önskar vidga sin verksamhet. I remissyttrandena godtas allmänt alt advokat på deallmänna advokatbyråerna skall kunna förordnas tUl offentlig försvarare.Sveriges advokatsamfund anser emeUertid att sådan advokat endast på uttryckUgbegäran av den misstänkte bör få åla sig uppdrag som offentlig försvarare.Advokatsamfundet pekar här på behovet för den enskilde att få biträde av någonsom står helt fri och självständig i förhållande till det allmänna. NedrejusUtierevisionen anför betänkligheter mot tanken alt de allmännaadvokatbyråerna skall sköta en betydligt större del av uppdragen som offentUgförsvarare än f. n. Mot namnet "allmän advokatbyrå" har iallmänhet inte framställts någon erinran i remissyttrandena. t3 1972.1 saml Nr 4 1972: 4 74 lertidatt förslaget i denna del innebär ell allt annat än tUltalande försök frånstatens sida alt utnyttja den goodwill som är förenad med yrkesbeteckningenadvokat. Ordet advokat betecknar en fri yrkesutövare, som inte är anställd idet allmännas tjänst. Risk föreUgger för förväxling mellan allmän advokatbyråoch av privatpraktiserande advokat driven advokatbyrå. Samfundet framhållervidare all det finns all anledning att se tiU att ordet rättshjälp ingår i destatiiga rättshjälpsbyråemas benämning, om man, som föreslås i promemorian,skall ha en särskild bestämmelse om slraffrättsUgt skydd för begreppeträttshjälp. Samfundet förordar att benämningen rättshjälpsanstalt behålls. Iandra hand föreslås namnet . När det gäller administrationen av rättshjälpenanser det stora flertalet av de remissinstanser som har berört frågan att detbehövs en särskild regional organisation för att handha rättshjälpen. Denna uppfattninghar bl. a. JK, , hovrätten för , hovrätten för NedreNorrland, hovrätten för , rådhusrätt, rådhusrätterna iBorås, , och , , kammarrätten, länsstyrelserna iStockholms, , och , domstolskommitlén, HD:sledamöter, RR:s ledamöter. Föreningen och stadsdomare,. Föreningen , FöreningenSveriges rättshjälpsjurister, samtliga hörda rättshjälpsanstalter, TCO, SR ochRLF. Föreningen anser,liksom SR, att det nuvarande rättshjälpssystemet är allför spUttrat.Föreningen framhåUer att vägande kritik kan riktas mot bristen på enhetlighet inuvarande anordningar för UtomprocessueU rättshjälp. Denna brist påenhetlighet visar sig bl. a. i påfallande stora variationer hos olika huvudmänvid avgränsningen av det klientel, som på grund av sina ekonomiska förhåUandenskall erhålla rättshjälp. Även domstolarnas praxis vid prövning av ansökan omfri rättegång visar starka variationer och underrättema torde knappast ha fåttnågon vägledning av hovrätternas avgöranden i sådana ärenden. stadsrättshjälpsanstalt anser det uteslutet att reformen med hänsyn till dessgenomgripande natur och de krav på samordning av de samhälleliga resurserna somblir nödvändiga kan genomföras inom ramen för det nuvarande rättshjälpssystemet.Föreningen anför att kostnadskontroUen pårättshjälpsområdet i och för sig kan utövas av det samhällsorgan inom varsområde den aktuella rättsUga angelägenheten faller. Detta innebär emeUertid attkontrollfunktionen inom varje verksamhetsområde måste utövas av ett ganskastort antal organ med bristande enhetUghet i tUl-lämpningen som trolig följd.Omotiverade kostnadsskUlnader i rättsliga angelägenheter av Ukartad typ bör givetvisi möjligaste mån undvikas. Inte heller får det bli så att uppdrag på vissteller vissa verksamhets- 1972: 4 75 områdenutan skäl framstår som mera lönsamma än uppdrag inom andra verksamhetsområden.Därigenom kan vissa rättsliga angelägenheter rent faktiskt komma alteftersättas. Det förefaller därför föreningen välmotiverat att låtakostnadskontrollen på hela rätlshjälpsområdet utövas av ett fåtal för ändamåletsärskilt organiserade organ. Enligt i torde enutbyggnad av rättshjälpen kräva att en särskild organisation byggs upp för altadministrera denna. Med hänsyn tiU såväl det allmännas som den enskildesintresse av alt kostnaderna för rättshjälp inte blir alltför höga, torde detvara nödvändigt alt inrätta statliga organ, som med ledning av centraltmeddelade föreskrifter kan utöva ett normerande inflytande påkostnadsutveckUngen.