prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — I denna terminologiska fråga har kommittéförslagetkritiserats från vissa håll under remissbehandlingen. Hovrätten för NedreNorrland påpekar den bristande överensstämmelsen på denna punkt mellan 1 och 2§§ i kommittéförslaget, å ena, samt 4 § i förslaget, å andra sidan, och seringa betänkligheter mot att använda uttrycket »vålla» också i fråga om barnshandlande, om det bara beaktas, att bedömningen inte kan ske efter samma måttstocksom beträffande vuxna. Hovrätten finner termen »våUande» tvärtom naturlig föratt beteckna ett handlande som avviker från vad som kan krävas av barn iallmänhet i samma ålder och som skulle ha ådragit en vuxen personskadeståndsansvar i motsvarande situation. Föreningen , att lagtexten bör ge besked om att hänsyn också när det gäUer barn skalltas till sådana subjektiva faktorer som uppsåt, vårdslöshet och ringaoaktsamhet och att lagen helst också bör innehålla riktlinjer för prövningen idessa hänseenden. Med den av kommittén valda formuleringen tUlgodoses enligtföreningen inte dessa önskemål. Hovrätten för har från delvisandra utgångspunkter förordat, att ordet »gör» ersätts med uttrycket »orsakar». Som jag har framhållit i den allmänna motiveringen delarjag kommitténs uppfattning att barn liksom f. ö. också psykiskt abnormapersoner inte kan ådra sig ett skadeståndsansvar som går utöver det allmännaculpaansvaret. Bedömningen av deras handlande måste därför i verkligheten nära Maj:ts proposition nr 1972 457 ansluta tUl den vanliga våUandebedömningen beträffandevuxna. Det behöver då enligt min mening inte möta betänkligheter att ocksåbeträffande barn använda uttrycket »vållande» för att betecknaskadeståndsgrundande handlande eller underlåtenhet. Ett särskilt skäl attbegagna denna term i det här sammanhanget utgör den omständigheten attbestämmelsen om barns skadeståndsansvar enligt mitt förslag kommer att omfattaockså ungdomar mellan , dvs. personer som enligt vad jag harframhållit i den allmänna motiveringen normalt bär fuUt ansvar för sinahandlingar och sålunda skall vara underkastade samma vållandebedömning somvuxna personer. Även om man beträffande mindre barn ofta måste tillgripa delvisandra bedömningsgrunder, lär skadeståndsansvaret också för deras del förutsättaett beteende som är i viss mening uppsåtligt eller vårdslöst. Att man på dettasätt får räkna med en modifierad vållandebedömning kan visserligen erbjudatUlämpningssvårigheter, men dessa undgår man inte genom att i lagtexten undvikauttrycket vållande. Liknande problem möter för övrigt redan inom ramen för detaUmänna culpaansvaret, där man vid våUandebedömningen ibland måste ta hänsyntill speciella subjektiva faktorer på skadevällarens sida, t. ex. vilket måttav sakkunskap eller erfarenhet han besitter på ett visst område. Det erbjuder också rättstekniska fördelar att även i frågaom bam ange de grundläggande förutsättningarna för skadeståndsansvar genom attknyta an till det traditionella vållandebegreppet. En sådan formulering avlagtexten som kommittén har föreslagit kan vid en jämförelse med uttryckssätteti 2 kap. 1 § departementsförslaget verka vilseledande och inge den oriktigaföreställningen, att det här rör sig om något slags objektivt ansvar eller ivarje faU ett ansvar som går längre än det allmänna culpaansvaret och somsålunda kan inträda också på grund av förfaranden som inte skulle ådra en vuxenperson skadeståndsansvar. Tvekan skulle också kunna uppstå i fråga omtillämpligheten av den allmänna regeln om jämkning på gmnd av medvållande, närdet är ett bam under som har lidit skada. Att uttrycket »vållar» genom att användas på detta sättfår en något mera neutral innebörd än som beteckning uteslutande för deförfaranden som medför ansvar enligt culparegeln i trängre mening och i ställetfår karaktären av en lagteknisk term för att beskriva sådana beteenden överhuvud taget av fysiska personer som kan föranleda skadeståndsansvar enligtskadeståndslagen, är enligt min mening närmast en fördel. Det ger vållandebegreppetett vidare användningsområde och löser därigenom vissa lagtekniska problem, Isjälva verket har uttrycket delvis en sådan innebörd. Kommittén harsjälv påpekat, att barn får anses bära regressansvar givetvis inomramen för 6 kap, 6 § SL enligt de lagregler som föreskriver återkravsrätt vidolika former av skärpt skadeståndsansvar mot den som »vållat» skadan. Attregeln om jämkning på grund av med- 458 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 vållande gäller även när den skadelidande är ett barnbekräftar också, att vållandebegreppets innehåll inte är absolut kongruent medförutsättningarna för ansvar enligt culparegeln. Det bör påpekas, att den omständigheten att det i 6 kap. 6§ SL inte talas om vållande utan att där i stäUet används uttrycket »är skadagjord» knappast kan anföras som en invändning mot att detta uttryck ersätts av»vållar» i de paragrafer i den nya lagen som skall motsvara nämnda lagrum.Detta var åtminstone ursprungligen tUlämpligt bara i fråga om brott och gällerännu rent formellt sett bara inom de brottsliga handlingarnas område. Sakenkommer i ett annat läge, när bestämmelserna skall överföras tUl enskadeståndslag av civillags natur och bli direkt tillämpliga också i fråga om skadorgenom icke brottsliga handlingar. På gmnd av dessa överväganden förordar jag, att iförevarande paragraf i departementsförslaget uttrycket »vållar» används för attbeteckna de förfaranden av barn som skall kunna föranledaskadeståndsansvar. Vid den skälighetsbedömning som enligt gällande rätt skalläga rum enligt 6 kap. 6 § SL beaktas barnets »sinnesart, gärningensbeskaffenhet och omständigheterna i övrigt». Kommittén har föreslagit, atthänvisningen tUl barnets »sinnesart» varmed enligt motiven tiU lagen närmaståsyftas det subjektiva momentet och till »gärningens beskaffenhet» ersättsmed en hänvisning tiU barnets »ålder och utvecklmg» resp. »handlingensbeskaffenhet». Inom ramen för en allmän hänvisning tiU »övriga omständigheter»skall enligt kommittén bl. a. de ekonomiska förhållandena på ömse sidor särskilt föreliggande försäkringar beaktas. Rörande de allmänna övervägandensom ligger tUI grund för kommitténs förslag i dessa hänseenden hänvisar jagtill den redogörelse för kommittéförslaget som jag har lämnat i det föregående(avsnitt 2.1.2.2. Remissinstanserna har i allmänhet godtagit kommitténsförslag när det gäller utformningen i nu aktuella hänseenden av bestämmelsen omskadeståndsansvaret för barn. I ett remissyttrande har ifrågasatts, om det ärpåkallat att byta ut begreppet »sinnesart» mot »ålder och utveckling»,eftersom det inte är avsikten att nya bedömningsgrunder skall tUlämpas. Enannan remissinstans har förordat, att uttrycket »gärningens beskaffenhet» behållsför att markera att inte bara positivt handlande utan också underlåtenhet kanmedföra skadeståndsansvar. Det framgår av vad jag har sagt i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.1.4.4.) att jag i allt väsentligt ansluter mig tiUkommitténs ståndpunkt i sak, när det gäller innehåUet i och tUlämpningen av enregel om. skadeståndsansvaret för barn. I Ukhet med kommittén anser jag, attnågra ändringar i gällande rätt inte är påkallade, när det gäller frågan vilkaomständigheter som skall inverka på skälighetsprövningen. Jag har vidareutgått från att samma kriterier skall kunna användas även när det gäller de ungdomarmeUan 15 och som enligt mitt förslag också skall omfattas av Maj:ts proposition nr 1972 459 den särskUda skadeståndsregeln. I fråga om den lagtekniskautformningen kan jag i allt väsentligt biträda kommitténs förslag. Detålderdomliga uttrycket »sinnesart» är enligt min mening inte längre en adekvatbeteckning för vad som åsyftas. En hänvisning till barnets ålder och utvecklingär en betydligt bättre beskrivning på de förhållanden som i domstolspraxisspelar den avgörande rollen, och någon risk för feltolkningar som skulle ledatUl ändrad rättstiUämpning tror jag inte föreligger. Att man i det enskUdafallet skaU ta hänsyn till beskaffenheten av barnets beteende och härvid ocksåtill bamets subjektiva inställning i det enskUda fallet är givet. Uttrycket»gärningens beskaffenhet» leder emellertid enligt min mening alltför myckettanken till brottsliga eller i varje fall moraliskt klandervärda förfaranden.Från den synpunkten är »handlingens beskaffenhet» att föredra, och en sådanformulering utesluter inte en tillämpning av paragrafen när skada någon gångvållas genom underlåtenhet. I ett avseende förordar jag dock en annan lösning än denkommittén har föreslagit. Det torde råda enighet om att de ekonomiskaförhållandena och inte minst föreliggande ansvars- och skadeförsäkringar skallspela en framträdande roll, när det gäller att bestämma skadeståndsansvaretsomfattning. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen är avsikten attansvarsförsäkring på barnets sida skall tilläggas stor betydelse och attersättning i princip skall betalas fullt ut inom ramen för en sådan försäkring.Visserligen har jag inte ansett det nödvändigt eller ens lämpligt att enuttrycklig regel härom blir lagfäst. Men det bör komma till uttryck ilagtexten, att stor vikt skall tillmätas inte bara försäkringsförhållandenautan de ekonomiska omständigheterna över huvud taget. På den punkten skall dennya lagstiftningen delvis leda tUl en ändrad rättstUlämpning. Under dessaförhållanden anser jag det otUlräckUgt att inrymma de ekonomiska faktorerna iden aUmänna hänvisningen tUl »omständigheterna i övrigt». Ekonomiska förhållandenbör särsldlt nämnas vid sidan av barnets ålder och utveckling samt handlingensbeskaffenhet. Detta blir av särskUt stor betydelse, när man som jag föreslårgör en gemensam bestämmelse för barn och ungdomar mellan 15 och 18år för den sistnämnda kategorin kommer det i allmänhet att vara enbartekonomiska skäl som föranleder ett Und-rigare skadeståndsansvar än som följerav den allmänna culparegeln. I enlighet med dessa överväganden föreskrivs i förevarandeparagraf av departementsförslaget, att om någon som ej fyllt vållarperson- eller sakskada, han skall ersätta skadan i den mån det är skäligt medhänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggandeekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Bortsett från att de ekonomiska omständighetema ochframför allt föreliggande försäkringsförhåUanden skall tillmätas störrebetydelse än i nuvarande rättstillämpning, skall den nya bestämmelsen trotsde redaktio- Majtts proposition nr 5 år1972 nella olikheterna i sak tillämpas på samma sätt som 6kap, 6 § SL, när det gäller skadeståndsansvar för barn . Vidbedömningen av vilken verkan som i fråga om denna kategori av skadevållareskall tillläggas barnets ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet eller beskaffenheten av en underlåtenhet i de sällsynta fall då ett bam under15 år över huvud taget kan anses ha varit skyldigt att handla för att förebyggaeller avvärja skada samt andra omständigheter i samband med skadefallet än barnetsoch den skadelidandes ekonomiska förhållanden, skall således hittUlsvaranderättspraxis vara vägledande. Detta hindrar naturligtvis inte, att domstolarnapå grund av ändrade livsbetingelser eller värderingar i samhället eller överhuvud taget andra faktorer än sådana som har samband med tillkomsten av den nyaskadeståndslagen kan känna sig föranlåtna att lägga delvis andra övervägandentill grund för sina avgöranden än dem som hittUls har dikteraträttstillämpningen på området. Här måste domstolarna på samma sätt som när detgäller t. ex. de aktsamhetsnormer vilka ligger till grund för culparegeln ståfria att anpassa sin praxis efter utvecklingen. Men med den principiellautgångspunkt som jag här har antagit saknar jag anledning att nu ange mer preciseraderiktlinjer för tillämpningen i berörda hänseenden än som ligger i en hänvisningtill hittUlsvarande praxis. Frågan om betydelsen av att det skadevållande barnetskyddas av ansvarsförsäkring resp. att skadan gottgörs ur summa- ellerskadeförsäkring på den skadelidandes sida har jag berört ingående i denallmänna motiveringen, och jag hänvisar i första hand tiU min framställningdär (avsnitt 2.1.4.4.). Jag viU här bara på njrtt erinra om att i fråga omverkan av ansvarsförsäkring den principiella utgångspunkten skall vara, attnär ett barn med hänsyn till sin ålder och utveckUng samt den skadevållandehandlingens beskaffenhet anses över huvud kunna åläggas skadeståndsansvar, detaldrig kan anses oskäligt att låta skadestånd utgå fullt inom ansvarsförsäkringensram. Men som jag redan har betonat får existensen av en ansvarsförsäkring inteinverka på den grundläggande bedömningen av om skadeståndsansvar allsföreligger, I det avseendet måste full jämställdhet råda mellan försäkrade ochoförsäkrade barn. Om ansvarsförsäkring saknas eller visar sig otillräcklig,uppkommer frågan, vilken betydelse som skall tillmätas det skadevållandebarnets ekonomi i övrigt. Också i det hänseendet bör hittUlsvarande praxis varavägledande. Att större hänsyn än skall tas tUl ansvarsförsäkring måstedock få en viss inverkan när det gäller att värdera betydelsen av att ettoförsäkrat barn har förmögenhet. Visserligen kan man självfallet inte tala ombarn som »självförsäkrare». Men det torde vara tämligen sällsynt att ettbarn i sådana ekonomiska omständigheter som det här är fråga om inte skyddasav någon ansvarsförsäkring. I de fall då försäkring trots allt inte finns fårdetta närmast anses bero på försummelse, visserligen inte från barnets menfrån vårdnadshavarens sida. Och vid bedömningen av vem av bar- Majtts proposition nr 1972 461 net och den skadelidande som bör bära de ekonomiskaföljderna av en sådan försumlighet ligger det i allmänhet närmast till handsatt låta misstaget gå ut över barnet, åtminstone i fall då den skadelidande ärden ekonomiskt svagare parten och saknar försäkringsskydd, utan att detta i sintur kan läggas honom till last som bristande förtänksamhet. Vad i övrigt beträffar betydelsen av försäkring på denskadelidandes sida håinvisar jag till kommitténs och mina egna uttalanden i denallmänna motiveringen. Vad jaghittUls har sagt har företrädesvis rört skadeståndsansvaret för barn under 15år, dvs. den kategori skadevållare som omfattas redan av den gäUande särskUdaskadeståndsregeln i 6 kap. 6 § SL. Den nu föreslagna bestämmelsen innebäremellertid såtiUvida en absolut nyhet, att en skälighetsprövning avskadeståndsfrågan skall kunna ske också när det gäller ungdomar mellan 15 och18 år. Jag vill därför här något utförUgare redogöra för min syn på stadgandetstillämpning beträffande denna kategori. Utgångspunktenbör som jag har nämnt vara, att en person i princip bärfullt skadeståndsansvar enligt den allmänna culparegeln. Bedömningen av denunges beteende skall alltså normalt ske med utgångspunkt i de handlingsnormersom ligger tUl grund för våUandebedömningen enligt culparegeln. I undantagsfaUkan emellertid en nedsättning av skadeståndsansvaret med hänsyn enbart tillskadevällarens ålder och utveckling eller handlingens beskaffenhet eller iövrigt andra omständigheter än de ekonomiska förhåUandena bli aktueU. Enjämkning av skadeståndet på sådana grunder kan tänkas i fall av uppenbarautvecklingsstörningar eller när den unge utan egen förskyUan har försatts i ensituation, som han inte rimligen kan väntas ha fysiska fömtsättningar ellertUlräcklig psykisk mognad för att kunna bemästra på samma sätt som en vuxenperson, utan att han på sådana grunder kan helt undgå ansvarighet. Allmäntsett åsyftas emeUertid en restriktiv användning av de möjligheter att sätta nedskadeståndet som bestämmelsen ger för dessa skadevållare. Det är framför alltde ekonomiska följderna av fullt skadeståndsansvar som skall beaktas vidskälighetsbedömningen. Härvid bör väsentligen följande principer varavägledande. TUl enbörjan är det uppenbart, att en nedsättning av skadeståndet aldrig kan komina ifråga inom ramen för en föreliggande ansvarsförsäkring. 1 andra fall, dvs. närförsäkring saknas eller är otUhäcklig, bör skadeståndet jämkas endast om detannars skulle bli oskäligt betungande. Men frågan om skadans absoluta storlekkan inte tillmätas avgörande betydelse vid den prövningen. För att kunna avgöraom skadeståndet skulle bli »oskäligt» betungande måste man inte bara ställaskadeståndets storlek i relation tUl skadevällarens ekonomi utan också tahänsyn till omständigheterna kring skadefallet. När det gäller ungdomar i dessaåldersgrupper torde sålunda en lindring av skadeståndsansvaret bU aktuell baranär dessa omständigheter i Majtts proposition nr 5 år1972 förening med att skadan från skadevällarens synpunkt äromfattande gör det oskäligt att han belastas med full ersättningsskyldighet.Detta innebär å ena sidan, att ett skadestånd som i och för sig inte är avsärskilt stor omfattning kan nedsättas, om detta framstår som skäligt medhänsyn tUl speciellt ömmande omständigheter i övrigt, t. ex, att skadevållarenär utveck-lingshämmad. Det är å andra sidan inte ett tillräckligt skäl förnedsättning av skadeståndet, att skadan är stor i förhållande tillskadevällarens ekonomiska bärkraft. En sådan omständighet kan neutraliseras avandra faktorer, som gör det rimligt att skadevåUaren trots allt får utge fullersättning. Man måste framför allt beakta den skadevållande handlingensbeskaffenhet. Detta innebär bl. a., att möjligheten att sätta ned skadeståndetbör användas med betydligt större återhåUsamhet vid uppsåtliga handlingar änvid aUdagliga försummelser av lindrig art. TUlböriig hänsyn måste emellertid tas också tUl denskadeUdandes intresse. En nedsättning av skadeståndet, som skuUe verka obiUigmot honom, bör inte komma i fråga. Om den skadelidande befinner sig i småekonomiska omständigheter och saknar försäkring, kan detta utgöra ett skäl attålägga fullt skadeståndsansvar, även om skadan är omfattande. Att den skadelidandeär förmögen eller är skyddad av försäkring utgör däremot inte ett självständigtskäl för nedsättning av skadeståndet. Man får hålla i minnet att den särskUdaskadeståndsregel som det här gäller är betingad av hänsyn tUl denskadevållandes situation. I sitt remissyttrande har en hovrätt i anslutning till denav kommittén föreslagna särskilda jämkningsregeln för ungdomar mellan 15 och 21år berört frågan, hur man skall förfara, om skadevållaren efter rättens avgörandefår förmögenhetstUlgångar, med vilka ett större skadestånd kan betalas.Tydligt är, att en nedsättning av CTsättningen vid sådana förändringar iskadevällarens situation kan i eft»hand framstå som obUlig, och som hovrättenhar påpekat finns inte någon möjlighet att utan stöd av särskUd lagbestämmelseta upp frågan om skadeståndets omfattning till förnyad prövning. Enmotsvarande situation kan emellertid uppkomma också vid andra typer avjämkningsregler, som tUlåter att den skadeståndsskyldiges ekonomi beaktas. Mennär det gäller ungdomar i åldersgrupperna kan man i normala fallredan från början räkna med att vederbörande inom en överskådlig framtid fårstörre ekonomiska resurser, och domstolen kan ta viss hänsyn till detta när denbestämmer skadeståndsansvarets omfattning. Det torde därför bli bara iundantagsfall som man behöver befara några olägenheter. Jag anser det intepåkallat att överväga speciella regler för att motverka sådana ölägenheter,innan någon erfarenhet har vunnits av den nya bestämmelsens tillämpning. Jagförutsätter f. ö., att frågan uppmärksammas av den nu sittandeskadeståndskommittén under dess utredningsarbete angående införande av enallmän jämkningsregel i skadeståndslagen, och det Majtts proposition nr 1972 463 kan därför bli anledning att återkomma tUl problemen isamband med en framtida prövning av kommitténs förslag i den delen. Jag vill här slutligen erinra om mina uttalanden i denaUmänna motiveringen av innebörd, att vid tiUämpning av förevarandebestämmelse skadeståndet i allmänhet bör bestämmas till ett bestämt belopp ochinte som f. n. till viss kvotdel av fullt skadestånd (avsnitt 2.1.4,4,). Denna paragraf, som motsvarar 6 § första stycket iskadeståndskommitténs förslag I, innehåller regler om psykiskt abnormapersoners skadeståndsansvar. Bestämmelse i ämnet finns f. n. i 6 kap. 6 § SL. I 6 kap. 6 § SL ges en gemensam bestämmelse omskadeståndsansvaret för barn och för psykiskt abnorma personer.Kommittén har föreslagit, att i den nya lagen tas upp särskildaskadeståndsregler för var och en av dessa båda kategorier skadevåUare. Somframgår av vad jag har anfört redan i det föregående biträder jag dettaförslag. I fråga om kretsen av de personer vUkasersättningsskyldighet skall bestämmas enligt en särskild regel om psykisktabnorma personers skadeståndsansvar har jag i den allmänna motiveringenanslutit mig tiU kommitténs förslag, att denna krets bör utvidgas i förhåUandetUl vad som gäller enligt 6 kap. 6 § SL, så att den kommer att omfatta varoch en som över huvmd taget Uder av en rubbning av själsverksamheten och intesom f. n. bara dem som är sinnessjuka eller sinnesslöa eller lider av annansjälslig abnormitet som är så djupgående att den måste anses jämställd medsinnessjukdom. Härigenom nås bl. a. överensstämmelse med den personkrets somomfattas av lag om verkan av avtal som slutits under inverkan avrubbad själsverksamhet. Enligt kommittéförslaget skall denna personkrets ilagtexten beskrivas med användning av uttrycken »sinnessjukdom, sinnesslöheteller annan rubbning av själsverksamheten». Under remissbehandlingen harmedicinalstyrelsen fäst uppmärksamheten vid att man numera försöker undvika beteckningarna»sinnessjuk» och »sinnesslö» och ersätta dem med »psykiskt sjuk» resp.»psykiskt efterbliven». Som styrelsen har påpekat avser emellertid dessatermer en vidare personkrets än den som skall omfattas av den särskUdaskadeståndsregeln. Det finns enligt min mening i och för sig starka skäl somtalar för att terminologin i förevarande bestämmelse anpassas tiU det språkbruksom är vedertaget, bl. a. i lagstiftningen på mentalsjukvårdens område.Även bortsett från de av medicinalstyrelsen påpekade svårigheterna att medanvändning av ett modernare uttryckssätt nå den sakligt åsyftade avgränsningenav personkretsen anser jag emellertid, att övergång till en ny terminologi böräga rum i ett sammanhang över hela linjen i den civil- och Majtts proposition nr 5 år1972 Det ligger närmast tillhands att så sker i samband med en framtida översyn av bestämmelserna i 33kap. BrB, där termerna »sinnessjukdom» och »sinnesslöhet» f.n. används (2 §). Som jag har sagt tidigare bör som hittUls och iöverensstämmelse med kommittéförslaget undantag göras från bestämmelsenstillämpningsområde för fall då någon genom eget förvållande har råkat iomtöckningstUlstånd e. d, och den allmänna culparegeln bör vara tillämplig utaninskränkningar. I nära anslutning till lydelsen av 6 kap. 6 § andra punkten , att dessa faU i lagtexten anges genom en hänvisning tillatt någon »genom eget vållande tiUfälUgt var från sina sinnens bruk». För egendel vill jag emeUertid förorda en annan formulering. Uttrycket »var från sinasinnens bruk» används i 1 kap. 2 § BrB men avser där en person som lider av såhöggradig rubbning av själsverksamheten att man över huvud inte kan tala om atthan handlar uppsåtligen eller av vårdslöshet (se NJA II1962 s. 25 och 510). I detta sammanhang avsesemellertid också betydligt lindrigare former av själsrubbningar, t. ex. tillföljd av överdosering av medicin. Det synes därför lämpligare att här tala omfall då någon handlar under inflytande av annan rubbning av själsverksamhetenän sinnessjukdom eller sinnesslöhet och rubbningen inte är självförvåUad ochtillfällig. Härigenom kan också vinnas andra lagtekniska förenklingar iparagrafen. Av min framställning i den allmänna motiveringen (avsnitt2.1.4.5.) framgår vidare, att jag ansluter mig tUl kommitténs uppfattning, attsåvitt gäller psykiskt abnorma personers skadeståndsansvar den nuvarandebestämmelsen i 6 kap. 6 § SL bör föras över tUl den nya lagen utan sakligaändringar i fråga om de grunder enligt vUka skadeståndsansvaret skallbestämmas. Detta betyder, att skadeståndsskyldighet skall kunna inträda inomden allmänna culparegelns ram dvs.