prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — I den måndepartementsförslagets bestämmelse om arbetstagares skadeståndsansvar gårlängre till förmån för arbetstagarna än de speciella jämkningsreglema kommerdessa att sakna självständig betydelse . Under sådana förhållandenanser jag det av rättstekniska skäl vara mest följdriktigt att regler av dettaslag upphävs. I klarhetens intresse bör de emeUertid härvid ersättas av enerinran om att beträffande skadeståndsansvaret för de arbetstagare som tidigareomfattats av de specieUa reglerna skall tUlämpas vad som i allmänhet gäUer omarbetstagares skadeståndsansvar. Med denna utgångspunkt förordar jag, att jämkningsreglemai 67 § sjölagen, 50 § sjömanslagen och 10 kap. 3 § luftfartslagen upphävs. De föreskrifter rörande skadeståndsansvaret för vissabefälhavare och förare av krigsmaktens fartyg eller luftfartyg som finns i 1929års lag om befrielse i visst fall för befälhavare eller förare å luftfartyg,hörande tUl krigsmakten, från skyldighet att gälda skadestånd och i 7 § 1948års lag angående införande av lagen om ändring i strafflagen medför att skadeståndsansvareti vissa faU helt faUer bort och innebär såtiUvida mer långtgående begränsningarav skadeståndsansvar för arbetstagare än som följer av den nya bestämmelsen. delen bör reglerna fortfara att gälla. I de fall dä skadeståndsansvar kanåläggas utan hinder av dessa speciella regler bör emellertid vadsom sägs i den nya skadeståndslagen om skade- Maj.-ts proposition nr 1972 431 ståndsansvaret för arbetstagare kunna tUlämpas. Detta börkomma tUl uttryck i den äldre lagstiftningen. Jag förordar därför attbestämmelsema i 1929 och lagar ges det innehållet att i fråga omskyldighet för där avsedda krigsmän att ersätta skada som de våUar i sin tjänstskall tUlämpas vad som i allmänhet gäller om arbetstagares skadeståndsansvarmen att skadeståndsansvaret alltid faUer bort i de fall som f. n. anges ilagrummen. De jämkningsbestämmelser som finns kollektivavtalslag, i1936 års lag om förenings- och förhandlingsrätt, hembiträdeslag samti arbetarskyddslag är av speciellt slag och avsedda att tillämpasunder särskilt hänsynstagande tiU arbetsrättsliga grundsatser. De lär f. ö,kunna bli tillämpliga också i andra fall än då skada våUas i tjänsten. Reglernai 19 § hembiträdeslagen (efter den 1 juU 1971 20 § tredje stycket 1970 årsarbetstidslag för husligt arbete) och i 42 § andra stycket arbetarskyddslagenär dessutom tUlämpliga också på arbetsgivare. De bör därför kvarstå oförändradesåsom speciella jämkningsregler. I överensstämmelse med vad jag tidigare barsagt om förhållandet mellan de skadeståndsregler av allmän natur som jag nuföreslår och bestämmelser i speciallagstiftning blir visserligen den allmännabestämmelsen för arbetstagare i skadeståndslagen i princip tillämplig ocksåinom tillämpningsområdet för dessa speciella regler. Men speciahegleringen kanmedföra modifikationer i tUlämpningen av den allmänna regeln eller helt sättaden ur spel. Jämkningsregler i associationsrätten 4.3.1.Skadeständskonunittéin Efter att ha behandlat frågan om analogisk tiUämpning avde nya reglerna om jämkning av arbetstagares skadeståndsansvar, när skada harvållats av en juridisk persons organ i denna egenskap, och därvid hakonstaterat att grunderna för de nya reglema har en sådan gUtighet att envidsträckt analogisk tUlämpning är motiverad (jfr avsnitt 5.1.4.1. ), går skadeståndskommitténin på frågan om förhållandet meUan de nya jämkningsreglerna och existerandejämkningsregler i den associationsrättsliga lagstiftningen. Kommittén påpekar att de föreslagna nya jämkningsreglernai första hand är inriktade på person- och sakskador, under det attjämkningsreglema i den associationsrättsliga lagstiftningen i första hand ärtiUämpliga i fråga om ren förmögenhetsskada. De associationsrättsliga reglernagäUer inte den vallandes personliga skadeståndsansvar mot tredje man med anledningav person- eller sakskada eUer mot en anstäUd som har skadats under arbetet.Det är oklart, om bestämmelserna avser den juridiska personens regresskrav,när vederbörande har ådragit huvudmannen skadeståndsansvar. Inte heller är detfullt klart, huruvida jämkningsreglema gäller den våUan-des personligaskadeståndsansvar för sakskador som han åsamkar huvudmannen. , att de speciella jämkningsreglerna Maj:ts proposition nr 5 år1972 inte medger nedsättning av skadeståndet, när denersättningsskyldige gjort sig skyldig tUl brott. Enligt kommittén får de specieUa jämkningsreglerna inteutgöra hinder mot att i faU som inte omfattas av dessa regler tUlämpa mervittgående jämkningsregler av principiell natur, som i och för sig kan användasockså inom associationsrätten. Men i fall som direkt åsyftas med en specielljämkningsregel får man hålla sig till denna, med beaktande inom dess ram av deöverväganden som ligger tUl grund för kommitténs förslag. Om förbudet i deassociationsrättsliga lagarna mot jämkning av skadeståndsansvaret på grund avbrottslig handling får stå kvar, kommer inom den speciella jämkningsregelnstUlämpningsområde någon nedsättning av skadeståndet inte att kunna ske i sådanafaU. Kommittén har ansett det vara en aUtför vittgående uppgiftatt i detta sammanhang ta upp frågan om en revision av de speciellajämkningsreglerna i associationslagstiftningen. Emellertid har kommitténfunnit det nödvändigt att föreslå en ändring i fråga om förbudet motnedsättning av skadestånd på grund av brottslig handling. Detta förbud kanenUgt kommittén inte lämpligen stå kvar, om de nya allmänna jämkningsreglernaför arbetstagare genomförs. Att dra gränsen efter kriminaliseringen anserkommittén vara godtyckligt. Handlmgens beskaffenhet bör i stället ingå som ettav flera moment i den samfällda bedömningen, låt vara som ett vriktigt sådant. I enlighet med dessa överväganden föreslår kommittén attdet berörda förbudet mot jämkning av skadestånd på grund av brott genom den nyalagstiftningens övergångsbestämmelser upphävs i de lagar där ett sådant förbudförekommer, nämligen i 211 § aktiebolagslagen, 323 § försäkringsrörelselagen,108 § föreningslagen, 180 § banklagen och 93 § sparbankslagen. förslag tUl ändring i de särskUdajämkningsreglerna i vissa associationsrättsliga lagar för bl. a. den somtUlhör juridisk persons organ har allmänt godtagits under remissbehandlingen.Ingen remissinstans har i övrigt påkallat några ändringar i dessa regler. I aktiebolagslagen m. fl. lagar på associationsrättensområde finns regler som gör det möjligt att jämka skadeståndsansvaret för vissapersoner tUlhörande en juridisk persons organ och vissa andra som utför arbeteför den juridiska personens räkning, som t. ex. revisor, likvidator, huvudmanför sparbank m. fl. Reglerna är i viss omfattning tiUämpliga också när skadavållas av annan än den som utför arbete för en juridisk persons räkning, t, ex,aktieägare. De har en något varierande utformning för olika kategorierskadevållare. Giemensamt för samtliga hithörande bestämmelser är emeller- Kungl Maj:ts proposition nr 1972 433 tid att nedsättning av skadestånd inte får ske, om denersättningsskyldiges förfarande innefattade brottslig handling. anser att hinder inte skaU möta motatt kommittéförslagets jämkningsregler för arbetstagare tUlämpas på dem somavses med associationslagarnas jämkningsbestämmelser i fall som inte omfattasav dessa. Inom sitt område får enligt kommittén de speciella reglerna tUlämpasmed beaktande av de överväganden som ligger tUl grund för de nya jämkningsbestämmelsernaför arbetstagare. Utan att vilja ta upp frågan om en fullständig översyn av desärskUda jämkningsbestämmelserna har kommittén funnit det nödvändigt attföreslå upphävande av det kategoriska förbudet mot jämkning av skadestånd pågrund av brottslig handling. Kommitténs ståndpunkt har inte mött någraerinringar under remissbehandlingen. Vissa av de personer som omfattas av deassociationsrättsliga jämknings-reglerna t. ex. verkställande dhektör i ettaktiebolag hitar obestridligen ställning som arbetstagare. I princip blirdärför den allmänna regeln i skadeståndslagen om arbetstagaresskadeståndsansvar tUlämplig i fråga om sådana befattningshavares skadevållandei tjänsten. Frågan om en analogisk tUlämpning av den nya allmänna bestämmelsenpå andra än arbetstagare, bl. a, vissa sådana befattningshavare som avses medde nu aktuella associationsrättsliga bestämmelserna, kommer jag att beröranärmare vid min behandling av de enskUda bestämmelserna (avsnitt 5.1.4.1.). Menjag vill redan här förutskicka att en sådan tUlämpning enligt min mening inteskall vara utesluten. 1 fall då en direkt eUer analogisk tillämpning av den nyaregeln blir aktuell uppkommer frågan hur de nu gällande speciellajämk-ningsbestämmelserna och den nya bestämmelsen om arbetstagares ansvar skallförhålla sig tiU varandra, om de äldre reglema fortfar att gälla. Jämkningsreglerna i associationslagstiftningen harkaraktären av specialregler, betingade av särskUda associationsrättsligaförhållanden. De är i vidsträckt omfattning tUlämpliga på skadevållare som inteär eller kan jämställas med arbetstagare. Reglerna bör därför i princip förbligäUande vid sidan av den nya bestämmelsen för arbetstagare också inom detområde där den senare gäller. Konflikter mellan regelsystem får lösas medutgångspunkt i de grundsatser om förhållandet meUan allmänna skadeståndsregleroch skadeståndsrättslig speciallagstiftning som jag har angett i detföregående. Det innebär, att den allmänna bestämmelsen för arbetstagare mom detområde där den är direkt eller analogiskt tillämplig på dem som avses med desärskUda jämkningsreglerna kan underkastas modifikationer eUer helt sättas urspel av dessa. Här som annars får det lämnas åt domstolarna att medutgångspunkt i de speciella reglernas innehåll och i de rättspolitiska övervägandensom ligger till grund för de olika regelsystemen avgöra hur långtgåendeverkningar i modifierande riktning som specialreglerna i associationsrättenskall få. Den bestämmelse om arbetstagares skadeståndsansvar som nuföreslås är 28 Bihang tiU protokoll 1972. 1 saml Nr 5 Majtts proposition nr 5 år1972 uttryck tör en delvis ny syn på frågan omskadeståndsansvaret för den som utför arbete för annans räkning under sådanaförhållanden att han är att anse som eller bör jämställas med arbetstagare. Detkunde därför vara skäl att mer ingående överväga behovet av ändringar i deassociationsrättsliga reglerna för att bringa dem i överensstämmelse med detsynsätt på frågan som bär upp de nya principema för arbetstagaresskadeståndsansvar. Jag delar emellertid kommitténs uppfattning att en mergenomgripande översyn av associationsrättens regler på denna punkt inte bör skei detta sammanhang utan bör komma till stånd i samband med en revision av denassociationsrättsliga lagstiftningen över huvmd taget, i all synnerhet somarbete på en reformering av aktiebolagslagstiftningen pågår. Det sagda hindrar inte att man redan nu undanröjeruppenbara hinder mot att anpassa tUlämpningen av de associationsrättsUgajämkningsreglerna tUI vad lagstiftaren i andra liknande faU utanförtUlämpningsområdet för dessa regler anser rimligt och önskvärt. Ett sådanthinder utgör föreskriften om förbud mot nedsättning av skadestånd, när denersättningsskyldige gjort sig skyldig tiU brottsUg handling. De omständighetersom enligt förevarande regler och den nya aUmänna bestämmelsen skall beaktasvid skadeståndsfrågans prövning ger tUhäckligt utrjrmme för domstolarna attbeakta den skadevållande handlingens beskaffenhet och bl. a. huruvida den innefattarbrott. På grundval av dessa överväganden förordar jag, iöverensstämmelse med kommitténs av remissinstanserna biträdda förslag, att denberörda förbudsbestämmelsen i de aktuella associationsrättsligajämkningsreglerna utgår. Fördelningsregeln i 3 § bilansvarighetslagen I 3 § bUansvarighetslagen () föreskrivs, att när bådeägare och förare av motorfordon är ersättningsskyldiga enligt 2 § nämnda lag dvs. när båda bär s. k. presumtionsansvar de skall sig emeUan ta del iersättningens gäldande med hälften vardera. Om vållande tUl skadan kan visasföreligga hos endera av ägaren eller föraren, lär skadeståndet i dess helhetfå slutligt bäras av den vållande, även om den andre inte kan visa sig fri frånvåUande och alltså bär presumtionsansvar i förhållande tUl den skadelidande(11 § ). TiUämpning av fördelningsregeln i 3 § torde sällan bliaktueU, eftersom skadan regelmässigt täcks av obligatorisk trafikförsäkring,vilken i förhållande tUl tredje man täcker både förarens och ägarensansvarighet. Regress från trafikförsäkringens sida mot förare som svararendast på grund av presumerat vållande har praktisk betydelse bara i fall dåföraren vid Maj:ts proposition nr 1972 435 skadetUlfället saknat körkort eller varit så spritpåverkadatt han gjort sig förfallen tUl ansvar för trafiknykterhetsbrott eller begagnatfordonet utan lov eller brukat det som hjälpmedel i samband med brottsliggärning. Om emellertid föreskriven trafikförsäkring saknas, kantrafikförsäkringsföreningen göra gällande regressrätt mot både ägare ochförare, även om bara presumerat vållande föreligger. En Uknande situation kanuppkomma, när trafikförsäkring finns men inte skyddar försäkringstagaren, t.ex. på den grund att försäkringen över huvud taget inte gäller som ansvarsförsäkringeller att försäkringstagaren försummat premiebetalning. Fördelningsregeln kandå få betydelse. Detsamma gäller, när motorfordon har använts inom inhägnatområde och försäkringsplikt därför över huvud taget inte har förelegat (2 §fjärde stycket trafikförsäkringslagen TFL). När ägaren själv har lidit skada,för vilken föraren är ansvarig på grund av presumerat vållande, har i praxis 3§ eller möjligen grunderna för detta lagrum ansetts skola medföra attägarens rätt till skadestånd av föraren skall nedsättas tUl hälften (NJA 1943s. 221 och 1956 s. 78). När detgäller motorfordon som ägs eller nyttjas av staten sätts fördelningsregeln i 3§ ur spel genom förordning med vissa bestämmelser rörandeskadeståndsskyldigheten för förare av motordrivet fordon, som tiUhör ellernyttjas av staten. Enligt denna förordning kan nämligen staten såsomfordonsägare över huvmd taget inte rikta återkrav mot föraren, om denne bärendast presumtionsansvar, och föraren har i konsekvens härmed fullåterkravsrätt mot staten i ett sådant fall. Den schematiska fördelningsregeln i 3 § strider enligtskadeståndskommittén mot principerna för 4 § i kommitténs förslag i de fall dåföraren är anställd hos bUens ägare. Enligt kommitténs mening bör jämkningsreglernai förslaget slå igenom även i dessa situationer. Möjligen kan detta uppnåsutan ändring av fördelningsregeln. I motiven till har nämligen förutsatts,att anställningsavtal kan föranleda avsteg från denna regel. Det kan hävdas attde nu föreslagna jämkningsbestämmelserna reglerar ett moment ianställningsförhållandet. På denna väg skulle man kunna komma fram tUl en annanansvarsfördelning än som föreskrivs i 3 § . Kommittén anser likväl attparagrafen är missvisande. Härtill kommer att regeln om hälftendelning blhtillämplig i fall då föraren är anställd hos någon annan än bilens ägare, ävenom föraren handhar fordonet i tjänsten. Enligt kommittén bör därför 3 § ändras. Det ingerenligt kommittén inte några betänkligheter att helt aUmänt föreskriva attansvaret mellan ägaren och föraren inbördes skall fördelas efter vad som prövasskäUgt. En bestämmelse av detta innehåll ger utrymme för tUlämpning av deföreslagna jämkningsreglerna för arbetstagare i fall då föraren ärarbetstagare och Maj.-ts proposition nr 5 år1972 har fört fordonet i tjänsten. Kommittén anser inte attnågra beaktansvärda olägenheter är förenade med att en skälighetsprövning kanäga rum även i andra fall. Regressreglerna i TFL medför redan nu avsteg frånfördelningsregeln, fastän detta inte framgår av . Kommittén erinrar ocksåom bestämmelsen i 7 § i kommitténs förslag i »Skadestånd I» till lag med allmännabestämmelser om skadestånd. Enligt denna paragraf skall ansvarsfördelningenmellan flera som svarar enligt den aUmänna culparegeln ske efter vad som finnesskäligt med hänsjm tUl grunden för skadeståndsansvaret och övrigaomständigheter. I enlighet med dessa överväganden föreslår kommittén att 3§ ges det innehållet, att när både ägare och förare enligt 2 § ärskyldiga att ersätta skada, de sig emellan skaU ta del i betalningen aversättningen efter vad som prövas skäligt. Grunderna för 4 § i kommitténsförslag bör enligt kommittén regelmässigt leda tUl att ägaren får bära helaskadeståndet. Även när föraren är anställd hos annan än ägaren synes detkommittén runligt, att föraren inte slutligen drabbas av ansvaret. Beträffandedet faUet att ägaren själv har lidit skada, för vilken föraren är presumtionsansvarig,uttalar kommittén att om förarens ansvar är täckt av försäkring det inte fmnsnågon anlednmg att reducera det skadestånd som tUlkommer ägaren.Skälighetsprövmmgen enligt 3 § i dess föreslagna lydelse bör såledesnormalt leda till att ägaren i ett sådant faU får full ersättning. När skadatillfogas fordonet eller egendom som befordras med detta, är 2 § mtetUlämplig i fråga om förarens skadeståndsansvar, som alltså blir att bedömaenligt aUmänna regler. Jämkningsreglerna i 4 § kommittéförslaget blir dåomedelbart tiUämpliga, om föraren har fört fordonet i egenskap av arbetstagare. Närfördelningsregien i övrigt blir aktuell, utan att jämkningsreglerna i 4 §kommittéförslaget ksm tUlämpas, lär enligt kommittén bUligheten i allmänhetkräva att ägaren slutUgt svarar för skadeståndet, såframt det beror på honomatt fordonet har brukats utan trafikförsäkring. Kommitténs förslag tiU ändrad lydelse av 3 § hartUlstyrkts eller lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser, bland demjustitiekanslem, hovrätten för Nedre , lånsstyrelsen i lån,försäkringsinspektionen och försvarets civilförvaltning. Även SAF lämnarförslaget utan erinran men säger sig ha svårt att utan vidare instämma i kommitténsenligt föreningens mening aUtför onyanserade slutsats, att den nyafördelningsregeln regelmässigt bör leda till att ägaren får bära hela skadeståndet. däremot avstyrker förslagetoch förordar att lagrummet behålls i sm nuvarande lydelse. I sin ingående kritik av förslaget pekar föreningen början på vissa Majtts proposition nr 1972 437 olägenheter av processuell natur, som enligt föreningen ärförbundna med en ändring av 3 § . Eftersom ett skadeståndskrav i bUmåloftast har formen av ett målsägandeanspråk mot föraren, skulle den tUlämpningav jämkningsreglerna för arbetstagare som ändringen avser att möjliggöra kunnamedföra att domen inte ger uttryck även för trafikförsäkringsgivarens skadeståndsskyldighet.Det kan enUgt föreningen bli nödvändigt att instämma även fordonsägaren ellertrafikförsäkringsgivaren som part i målet. Föreningenframhåller också vissa andra olägenheter med en skälighetsprövning av förarensandel i sådant presumtionsansvar gentemot tredje man som fordonsägare ochförare bär gemensamt. Man kan t. ex. inte tänka sig någon nedsättning avskadeståndsansvaret när föraren-arbetstagaren själv äger den bU som har orsakattredje man skada. Det skulle nämligen innebära, att trafikförsäkringsgivarensansvarighet inskränks i motsvarande mån, eftersom den personligaskadeståndsskyldigheten måste vara identisk med försäkringsgivarens ansvar.Kommittén har mte tänkt sig att någon sådan inskränkning skall förekomma. Inteheller om försäkringsgivaren har regressrätt mot föraren kan någon nedsättningav förarens skadeståndsansvar äga rum, eftersom detta åtminstone om förarenockså är ägare av fordonet skulle leda tUl en inte åsyftad inskränkning iförsäkringsgivarens ansvarighet. Föreningenberör vidare vilka följder den föreslagna ändringen får, om reglerna i 4 §andra stycket kommittéförslaget skulle leda till en annan bedömning avförsäkringsgivarens regressanspråk mot föraren än det primäraskadeståndsansvar som den skadelidande riktar mot försäkringsgivaren.Föreningen fiimer möjligheterna att tiUämpa nedsättnmgsreglerna i 4 § andrastycket på ett sådant regressanspråk vara jrtterst begränsade. Om ett fordonvarit oförsäkrat, brukar förenmgen normalt inte rikta regresskrav mot föraren,om denne inte känt tUl att ägaren försummat försäkringsplikten.Trafikförsäkringen har i övrigt regressrätt mot föraren endast för vissaspeciella fall, nämligen då föraren har framkallat skadan uppsåtligen ellergenom grov vårdslöshet eller vid skadetUlfället varit spritpåverkad eller omföraren har handlat i brottslig avsikt eller bar begagnat fordonet utan lov.Föreningen ifrågasätter, om det bör föreligga ens en formell möjlighet tilljämkning av förarens skadeståndsansvar i sådana fall. De föreslagna reglerna ärsålunda ägnade att skapa oklarhet. Föreningen finner det också betänkligt omman på detta sätt skuUe mdirekt åstadkomma ingrepp i för-säkrmgsgivarnasregressrätt. Därigenom skulle en revision av gällande regressregler föregripas. Trafikförsäkrmgsförenmgentar härefter upp frågan hur fördelningen av ansvaret mellan ägare och föraregestaltar sig enligt de regler som kommittén föreslår, när försäkring saknatseller försäkringsvillkoren har åsidosatts. När föraren visas ha varit vållande skall enligt kommittén4 § i förslaget Maj:ts proposition nr 5 år1972 Skadeståndet skall i enUghet härmednormalt slutligen stanna på ägaren, vilket föreningen anser rimligt. påpekar att i huvudsak samma resultat lär kunna uppnås genombestämmelser i kollektivavtal. Om endast presumtionsansvar åvilar föraren, innebär denföreslagna lydelsen av 3 § att förarens del av ansvaret skall bestämmasefter vad som prövas skäligt med hänsyn tUl omständigheterna. Föreningen finneratt en tUlämpning av 4 § kommittéförslaget också här leder till att skadeståndetslutligt stannar på ägaren. Samma resultat skulle emellertid kunna uppnåsavtalsvägen. Men om fordonsägaren inte tUlika är förarens arbetsgivare, stårnågon lösning genom anställningsavtal inte öppen. Kommittén anser emellertidatt föraren inte heller i en sådan situation bör slutiigt drabbas av ansvaret.Förenmgen tror för sm del att denna situation är sällsjmt och framhåller attden praktiska betydelsen av de fall som det här är fråga om är allt för ringaför att motivera att den nuvarande fördelningsregeln i 3 § överges tUlförmån för en sådan »kautschukregel» som den kommittén föreslår. Kommittén harenligt föreningen gått betydligt längre än som kan motiveras av syftet attbringa reglerna i 4 § i samklang med . Föreningenbehandlar vidare frågan om förarens skadeståndsansvar mot fordonets ägare i defall då ägaren tillskyndas skada för vilken föraren kan bli ansvarig enligtBAL, dvs. skada på ägarens person eller på annan honom tUlhörig egendom änfordonet självt eUer egendom som befordras med detta. Också här finnerförenuigen att kommitténs regler formellt leder tUl en inskränkning i förarensansvarighet, när föraren visas ha varit vållande tUl skadan och fordonsägarentillika är hans arbetsgivare. Kommitténs ståndpunkt, att det inte finns någonanledning att reducera det skadestånd som tillkommer ägaren när föraren bärpresumtionsansvar och detta är täckt av försäkring, innebär enligt förenmgenuppenbarligen att kommittén inte heller har åsyftat någon inskränkning iförarens ansvarighet när denne bär culpaansvar för skadan och skadeståndettäcks av försäkring. Enkonsekvens av kommitténs ståndpunkt är enligt föreningen, att jämkningsreglernaoch fördelningsregeln skall tUlämpas på helt skUda sätt, när det gällerförarens ansvar gentemot ägaren resp. när det är fråga om fördelning avförarens och ägarens ansvar gentemot tredje man. Anledningen härtUl skulle varaatt förarens ansvar i det förra fallet är täckt av trafikförsäkring.Föreningen anmärker att kommittén inte har gått in på frågan hur man skallbedöma fall då föraren är regressansvarig, sedan försäkrmgen har täckt hansansvar gentemot ägaren. Man kan enligt föreningen knappast särbehandla sådanafall. Det skulle t. ex. vara orimligt att bUägarens rätt tUl skadeståndinskränks därför att förarens culpa anses grov.