prop · FV0316 · 1972-12-31 00:00:00 — Skillnaden mellan de bådareglerna är att bestämmelsen i 13 § ger lantbruksnämnden möjlighet attföreskriva att de norska renägarna i ett konkret fall skaU ta en annan väg utanatt dessa själva önskar göra sådan avvikelse. De omständigheter delegationernaåsyftat kan vara att det föreligger hinder på den föreskrivna flyttningsleden iform av snö, naturkatastrof, byggnadsarbeten eller liknande. Det är enförutsättning att regeln används restriktivt. Dispensregeln i 65 § däremot tarsikte på att i vederbörande renägares intresse medge av denne önskad avvikelsefrån flyttningsled. I pågår en utbyggnad av flyttningsleder medsärskilda anläggningar för utfordring m. m. I den mån sådan anläggning ägs avstaten har delegationerna utgått från att den får användas av norska renägarepå samma villkor som gäller för svenska renägare och samebyar. För det fall attanläggning övergått i t. ex. samebys ägo eller uppförts av sameby eller svenskarenägare har det ansetts behövligt att i konventionen fastslå en rätt för denorska renägarna att utnyttja sådan anläggning mot skälig ersättning tillägaren. Kan överenskommelse ej träffas om ersättningens storlek skall dennakunna fastställas av lantbruksnämnden (17 §). Företas flyttningen med motorfordon blir flera avde bestämmelser som gäller för traditionell flyttning icke tillämpliga. Vissabestämmelsex skaU emellertid gälla i tillämpliga delar, t. ex. bestämmelser omrastplatser, plan för flyttningen och användning av anläggningar. 5.Renägare som får använda betesområdena i det andra landet En utgångspunkt för delegationerna har varit attrenskötseln över är en samisk näring och att den därför i principbör vara förbehållen samer från de byar eller distrikt som av hävd drivitrenskötsel över gränsen. För att bringa konventionen i närmareöverensstäiiimels(j med de nationella rennäringslagarna har dessutom möjlighetöppnats att låta vissa andra renägare, som kan betraktas som undantagsfaU, få.använda områdena i det andra landet. ienlighet härmed att betesområdena i det andra landet får användas för renartillhörande den som är av samisk härkomst eller är eller har varit gift medeller är adoptivbarn till sådan renägare, om dessutom den allmännaförutsättningen är uppfylld att vederbörande enligt hemlandets lag har rätttill renskötsel. Adoptivbarn jämställs med eget bam. Vad som föreskrivs omadoptivbarn tar därför även sikte på adoptivbarns barn. Bestämmelsen kompletterasmed en regel om att dödsbo efter renägare som nämnts skall ha rätt tillrenbete i det andra landet (20 §). Enligtkonventionsförslaget är renägaren bärare av rätten till renbetning i det andralandet. I skall renskötseln handhas av sameby för renägarens räkning.Samma ordning skall då givetvis gälla när svenska renar betar i . Enligtnu gällande lagstiftning i bedrivs renskötseln av de enskilda renägarna.Konventionsförslaget utgår från nuvarande organisationsform, som kan komma attändras i den nya lagstiftning som förberedes i . Renbetesdistriktet iNorge har ej samma funktioner som samebyn i . Så t. ex. är distrikt ejjuridisk person som samebyn. Denna skillnad får betydelse främst när detgäller bestämmelsema i kapitel IVom betesavgift och ersättning. I deflesta fall har det varit möjligt att jämställa sameby och renbetesdistrikt.För att ej i onödan tynga texten har den tekniken använts att sameby/renbetesdistrikt skrivits samman med snedstreck emellan. I1919 års renbeteskonvention föreskrevs en skyldighet för renägare att följasina renar in i det andra landet. I förslaget till ny konvention finns ingenmotsvarande bestämmelse. I stället föreskrivs att under uppehåll och flyttningi det andra landet sådan tUlsyn skall utövas över renarna som god renskötselkräver. Detta innebär bl. a. att renarna skall hållas under sådan bevakning attde såvitt möjligt hindras från att göra skada, att komma utanför detbetesområde eller den flyttningsled, som utnyttjas av vederbörande renägare,eller att sammanblandas med främmande renar (25 §). Uttrycket främmande renaröverensstämmer med motsvarande uttryck i den nationellarennäringslagstiftningen. Föratt kunna uppfylla skyldigheten beträffande tillsyn och bevakning föratsättsatt renvaktare finns tillgängUga när renama betar i det andra landet. I enbestämmelse om uppehåll i det andra landet (21 §) har därför fastslagits attrenägare som låter sina renar beta i det andra landet enligt konventionensregler och som har renskötsel som huvudyrke får överskrida ochuppehålla sig i det andra landet under tUlåten betestid och däratöver när deteljest är nödvändigt för renskötseln. Sammarätt tillkommer även renägarens husfolk, dvs. i första hand hansfamUjemedlemmar, och renvaktare, som behövs för arbetet med renarna. När rätten tUl uppehåll i det andra landetbegränsas till renägare som har renskötseln som huvudyrke, renägarens husfolkoch renvaktare, innebär detta att det är en vidare grapp som får sända renarpå bete i det andra landet än den kategori renägare som har rätt att komma in idet andra landet utan hinder av de bestämmelser som i allmänhet gäller i frågaom utländska medborgares inresa. Denna begränsning har betydelse bl. a. förrätten till jakt och fiske. Enligt gällandeutlänningslagstiftning, som tillkommit i nordiskt samarbete, gäller i allmänheten omfattande rätt att komma in i och vistas i det andra landet. Den självständigabetydelsen av konventionsbestämmelsen blir då ett åtagande från varderastatens sida att även om begränsningar införs för utlänningarsinresa skall de berörda renägarna behåUas vid sin rätt att följa renarna in idet andra landet och uppehålla sig där. Samebykan enligt konventionsförslaget åläggas att sända manskap för att delta isamling eUer skiljning eller i det andra landet hämta renar, som betatolovligen, dvs. utan stöd av konventionen. Eftersom det härvidlag är fråga omen skyldighet enligt konventionen har delegationerna ansett det obehövligt attför dessa fall meddela särskUda bestämmelser om vistelse i det andra landet. Ennyhet i konventionen är att renägare, husfolk eller renvaktare som uppehållersig i det andra landet med stöd av ovan angivna bestämmelser i konventionenskaU, efter fyllda , vara försedd med och medföra en särskildlegitimationshandling. Denna skall på begäran visas upp för det andra landetsmyndigheter. Därmed avses bl. a. polis, tulltjänsteman eller sådan tjänstemaninom renskötsehi eller inom jaktvårds- eller fiskeadministration, som enligtintem lag tillagts övervakande uppgifter. Av legitimationshandlingen bör framgåatt innehavaren har rätt tUl uppehåll i det andra landet enligt konventionenoch vilken sameby eller vilket renbetesdistrikt han tiUhör (23 §). Underrättelse om hur betesområdena i det andralandet kommer att utnyttjas skall årUgen senast före betestidensbörjan sändas till vederbörande myndighet i det andra landet. När det gällersvenska renar skall lantbruksnämnden underrätta reindriftsinspektören i Norge.I fråga om norska renar skall reindriftsinspektören underrätta lantbruksnämnden.Underrättelsen skaU omfatta namn m. m. på de personer som avser att överskridariksgränsen och uppehålla sig i det andra landet. Detta innebär att samtligasom ett bestämt år uppehåller sig i det andra landet under tillåten betestidför att delta i renskötseln alltså bl. a. också har rätt tiU jakt och fiske både skall ha legitimationshandling och återfinnas på den underrättelse somskall tillställas myndigheterna. Med hänsyn härtill har det ej ansettsbehövligt föreskriva att en förteckning över utställda legitimationshandlingarskall tillställas det andra landets myndigheter (22 §). Samling och skiljning är en normal företeelse irenskötseln och regleras utföriigt i konventionen. Emellertid är det intemöjligt att i en konventionstext reglera alla detaljer. Föratsättningen för ensmidig ordning beträffande samling och skUjning är att alla berörda partersamarbetar lojalt och att bestämmelsema tillämpas med omdöme och förstånd. Bestämmelsernainleds med en regel om skyldighet att underrätta förmännen i de samebyarrespektive distrikt i det andra landet, som har angränsande betesområden,innan samling sker för kalvmärkning eller för slakt eller skUjning (26 §). Närdet gäller kalvmärkning eller slakt kan underrättelsen ange tidpunkt församlingen och i övrigt de tidsperioder under vilka kalvmärkningen och slaktenberäknas ske. Ifråga om sammanblandning av renar är huvudregeln att samUng och skiljning skallverkställas möjligt. Det kan emellertid uppskjutas om förmännen är enigahärom eller om det bestäms av vederbörande myndighet med hänsyn tillomständigheterna. En sådan omständighet kan vara att den eller de hjordar somde sammanblandade renarna tillhör befinner sig på stort avstånd eller attbehövlig personal saknas (27 §). För att kunna undersöka om sammanblandning skettfår förman om sannolika skäl härför föreligger syna den främmande renhjorden(28 §). Förman har ansvaret för att föreskriven skiljningblir verkställd, men behöver ej personUgen deltaga i skiljningen. När norska renar flyttar tillbaka från Sverigerespektive när svenska renar slutiigt lämnar sitt betesområde i ellerangränsande svenska områden skall samling och skiljning normalt företas (29respektive 30§). Vederbörande myndighet kan befria från dennaskyldighet och bör göra så när det finns anledning anta att sammanblandning ejhar skett. På gränsavsnitt där svensk och norsk renskötsel ej berör varandrafinns möjlighet att t. v. befria från samling och skiljning. Den som driver renskötsel i det andra landet medstöd av konventionen får enligt förslaget också utöva vissa särskildarättigheter i det landet vilka sammanhänger med renskötseln. Han får sålundaslakta renar, jaga och fiska, ta virke, uppföra anläggningar, medförautrustning, hundar, vapen och ammunition, radiosändare och mottagare samtmotorfordon. Han åtnjuter också viss tull- och avgiftsfrihet. Gemensamt föralla de uppräknade rättigheterna är att de kan behövas för att renskötseln idet andra landet skall kunna drivas rationellt. En förutsättning är atträttigheterna skall utnyttjas i renskötseln. Iflera av här avsedda paragrafer hänvisas till de bestämmelser som gäUerför landets egna renskötande samer. På grund av vad ovan anförts om internrennäringslagstiftnings tUlämplighet har särskilt måst utmärkas när nationellabestämmelser som rör rennäringen skall gäUa. Hänvisningen till dessabestämmelser har givits formen av en regel om nationell behandling: dengästande samen har rätt tUl samma behandling som landets egna samer (39, 40 och41 §§ samt 48 § andra stycket). I fråga om slakt hänvisas i 38 § till att det andralandets bestämmelser skall gälla. Regeln i konventionsförslaget har deninnebörden att staterna åtar sig att upprätthålla sådana bestämmelser som gördet möjligt för renägare att slakta i det andra landet. Bestämmelserna fåralltså ej utformas på sådant sätt att rätten blir Ulusorisk. Motsvarande gälleibeträffande radiosändare (47 §). Slakt får enligt huvudregeln ske under tillåtetuppehåll i det andra landet med iakttagande av de bestämmelser som gäller där.Det har förutsatts att i normala fall köttet etc. transporteras till hemlandetföl försäljning. Om så ej sker skall köttet och andra produkter som härrör frånslakten behandlas som om det gällde införsel till och försäljning i det landdär slakten skedde. Uppstår behov av att slakta renar som olovligen finns i detandra landet kan detta ske efter tillstånd av den lantbruksnämnd respektive reindriftsinspektörinom vars område renarna finns (38 §). Jakt och fiske får bedrivas under tUlåten betestidoch inom betesområdet enligt samma bestämmelser som gäller för landets egnasamer, dock endast tUl husbehov (39 §). Den personkrets som har denna rätt ärdensamma som avses i 21 §. De interna bestämmelser som åsyftas är bl. a. jakt-och fiskelagar. I föreligger skyldighet att utge bl. a. fisketrygdavgift.I den mån och tUl det belopp som sådan avgift erlägges av norska samer, kommersamma skyldighet att åvUa de svenska renägarna. Renägare får enligt 40 § ta virke inom detbetesområde och längs den flyttningsled som han utnyttjar för användning irenskötseln. För skogsfångsten gäller samma bestämmelser som för landets egnasamer. Virket skall vara avsett för användning i renskötseln, i första hand föruppförande av anläggningar som avses i 41 §. När i denna paragraf nämns bostadsom behövs för renskötseln avses ej endast renvaktarstuga el. dyl. utan även iförekommande fall famUjebostad, t. ex. för norska renägare som flyttar med sinfamilj till . I 42 § fastslås att spärrstängsel får uppföraslängs och betesområdenas gränser för att underlätta renskötseln.Av andra stycket framgår att staterna skall träffa närmare överenskommelse omdetaljer rörande planerat stängsel, såsom om sträckning, placering, utförandeoch kostnader. Sådan överenskommelse måste föregås av bl. a. detaljrekognosering.Det har redan framhållits att stängselsträckningen kan komma att avvika frånriksgränsen eller betesområdets gräns på gmnd avterrängförhållandena och att stängslet i så fall skall anses utgörarenbetesgräns vid tUlämpningen av konventionen. TUlbörlig hänsyn skall tas till naturvården vidplanläggning, placering, uppförande och underhåll av anläggningar förrenskötseln, bl. a. stängsel (43 §). Den som uppfört anläggning för renskötseln svararockså för uppröjning efter arbetets slut och för att överblivet material m. m.avlägsnas. Detta innebär inget hinder mot att mindre depåer med material förreparation och underhåll läggs upp på lämpliga platser. Renskötaren och hans husfolk skall kunna passerariksgränsen där det med hänsyn till renskötseln är lämpligt. Därvid fårmedföras nödvändig utrustning, redskap och livsmedel samt material som behövsför att uppföra och underhålla anläggningar (45 §). Rätten att medföra utrustningm. m. gäller oberoende av i vilken riktning passeras och oberoende avvar inköpet skett. Begränsningen ligger i att utrustningen etc. skall varaavsedd för de personer som enligt konventionen har rätt till uppehåll i detandra landet och för användning i renskötseln. För användning i renskötseln och vid jakt enligtkonventionen får vidare vapen och ammunition medföras. För införande av vapengäller särskilda regler och avsikten är att närmare bestämmelserhärom skall faststäUas efter överenskommelse mellan de båda ländernas behörigamyndigheter (46 §). Dessa bestämmelser bör utformas så att de möjliggör förrenskötarna att på ett smidigt sätt medföra vapen som behövs i renskötseln ochför jakten som vardera statens intressen tUlvaratas. Motsvarandesynpunkter gäller i fråga om medförande och användning av radiosändare ochmottagare. Dessa har blivit ett värdefullt hjälpmedel i renskötseln. Det andralandets bestämmelser på detta område måste iakttas och närmare bestämmelser kanfastställas genom särskild överenskommelse mellan behöriga myndigheter (47 §). Motorfordonsom är registrerat i renägarens hemland kan enligt förslaget medföras från detena landet till det andra för användning i renskötseln. Härmed avses bådebefordran av personer, renar och tillhörigheter. Givetvis måste gällande bestämmelseri övrigt rörande motorfordon iakttas, t. ex. vägtrafiklagstiftning ochföreskrifter om försäljning av fordonet i det andra landet om sådan skulle bliaktuell. För terränggående motorfordon såsom snöskoter eller bandvagn gällerden begränsningen att samma bestämmelser tUlämpas som för landets egna renskötandesamer. Detta kan få betydelse vid förbud att framföra bl. a. snöskoter inomvissa fjälltrakter, som vederbörande stat önskar skydda mot t. ex.bullerstörning. Därutöver gäller att terränggående motorfordon under annan tidän tUlåten betestid får användas i det andra landet först sedan meddelandetUlställts den lantbruksnämnd eller reindriftsinspektör, inom vars områdemotorfordonet skall användas (48 § tredje stycket). Utrustning, redskap och andra varor som nämntsfår medföras ttdl- och avgiftsfritt över (49 §). En särskUd bestämmelse har införts om att hundarför bevakning av renarna får medföras på samma sätt som renarna (44 §). 8.Överträdelser av konventionen m. m. Sanktionsapparaten utgör en viktig del avkonventionsförslaget. Trots den goda ordning inom renskötseln som eftersträvasmed kravet på bevakning etc. och genom naturliga gränser för betesområdenakompletterade med omfattande stängselbyggen, kan renar komma in på område därde ej har rätt att vistas enligt konventionen. Den väsentliga reaktionen motsådan överträdelse är av civilrättslig art. Vid olovlig betning ges sålundamöjlighet att uttaga betesavgift. Denna avgift är en kombination avschabloniserad gottgörelse för den skada som kan ha drabbat betet ochschabloniserad ekonomisk sanktion i avhållande syfte. Närrenar betar olovligt i det andra landet skall underrättelse om förhållandetsnarast sändas till vederbörande myndighet inom vars område renarna finns.Vissa personer har ålagts skyldighet att lämna sådan underrättelse, nämligenrenarnas ägare, den som i ägarens ställe svarar för bevakning och tillsyn samtden som har rätt att i fråga driva renskötsel där de främmanderenarna finns (51 §). som mottagit underrättelsen skaU i sin tur underrättaförmannen i den sameby eller i det renbetesdistrikt där renarna finns, vidarevederbörande myndighet i det andra landet, dvs. reindriftsinspektör ellerlantbruksnämnd samt om möjligt förmannen i det distrikt eller den sameby därrenarna kan antas höra hemma. Den myndighet som mottagit meddelande förutsattesomedelbart vidarebefordra detta till renägare eller sameby till vilken renarnahör. Betesavgiftutgår med ett fast belopp per ren utan hänsyn tUl uppehållets varaktighet iSverige med skr 1: 00 och i med nkr 1: 40 med ett tillägg för varje dagrenarna uppehållit sig i det andra landet av i skr 0: 40 och i Norgenkr 0: 55 per ren. Renägaren har på sig efter det att myndigheteni hans hemland mottagit det officiella meddelandet om den olovliga betningenenligt vad sagts att ta ut sina renar från olovligt område innan enförhöjning av avgiften per dag inträder. efter detmyndigheten mottagit meddelandet, vilket kan ske senare än den dag då denolovliga betningen började, höjs avgiften till i skr 0: 75 och i Norgenkr 1: 05 per ren och dag (52 §). Iartikel 14 i protokollet om spärrstängsel anges vissa tidsbegränsade undantagfrån 52 §, vilka skall gälla intill dess överenskomna stängsel uppförts. Enligtkonventionsförslaget kan betesavgift utgå. denmyndighet som fattar beslutet har en diskrelionär prövningsrätt: full avgift,nedsatt avgift eller ingen avgift alls kan komma i fråga allt efteromständigheterna. I konventionen nämns som förmUdrande omständighet att detolovliga uppehållet ej kan läggas renägaren eller den för bevakningenansvarige till last detta kan bero på svåra väderleks- eller snöförhållanden,rovdjursanfaU, naturkatastrof, fara för människor och djur, icke fungerandestängsel el. Omständigheterna kan även eljest vara sådana att det äroskäligt att ålägga avgift helt eUer delvis. skall avgiftsbeloppen räknas om, medtillämpning av vartdera landets konsumentprisindex. Det förutsätts alt dettagörs av central myndighet i vartdera landet och att det andra landet underrättasom de nya avgifter som skall tillämpas. Om ändringar i index eller valutakursermedför mera betydande skillnad mellan betesavgifternas värde i de bådaländerna bör det fasta utskottet föreslå regeringarna att justerabetesavgifternas storlek. Beslut om betesavgift fattas av den lantbruksnämndrespektive reindriftsinspektör inom vars område den olovUga betningen ägt rum.TUI grund för beslutet måste ligga tillförlitUga upplysningar om de renar somuppges ha betat olovligen. Ofta föreligger givetvis svårigheter att fastställaom det är främmande renar samt varifrån dessa kommer, tidpunkten när de kom inpå olovligt område och antalet renar samt de omständigheter som i övrigtförelåg och som kan föranleda att avgift nedsätts eller att avgift inte tas ut.Att fastställa de förhållanden som är av betydelse för beslutet underlättas iväsentlig grad genom att skUjning skall företas innan renar som betat olovUgtfår föras tillbaka tiU hemlandet. Med hänsyn till rättssäkerheten bör den somskall åläggas att betala avgift beredas tillfälle att yttra sig i samband medden utredning, som företas rörande den olovliga betningen. RättssäkerhetentUlgodoses även genom att besvär kan anföras över beslut om belesavgift hoslantbruksstyrelsen respektive fylkesmannen räknat från detförmannen mottog beslutet (53 §). En preskriptionsregel finns som innebär att fråganom betesavgift förfaller om icke beslutet härom sänts tilllantbmksnämnden/reindriftsin-spektören i det andra landet senast tre månaderefter det att det olovliga uppehållet upphört (54 §). Betesavgift kan las ut även när renar i det egnalandet olovligen uppehåUer sig på område som är förbehållet det andra landetsrenar (57 §). Som olovligt bete enligt 52 § är också att bedömaväsentlig avvikelse från flyttningsled. Straffbestämmelser finns i konventionen för vissaöverträdelser för vilka det ansetts erforderligt med en reaktion men någonannan form än straff inte är lämplig. Endast bötesstraff kan ådömas, och frågaskall vara om uppsåt eller oaktsamhet (61 §). Enligt delegationernas meningförstås med oaktsamhet i detta saminanhang oaktsamhet som ej är obetydlig. Densvenska termen härför är "oaktsamhet som ej är ringa". Allmänt åtal för förseelse enligt 61 § konventionenfår väckas endast efter anmälan av lantbruksnämnden ellerreindriftsinspektören. Dessa kan göra anmälan i båda länderna (62 §). Densom lagförts varmed i detta sammanhang även avses att åtalseftergiftmeddelats får ej lagforas för samma gärning i det andra landet (63 §). Ikonventionen regleras vidare frågan om ersättning för kostnader för renar fråndet andra landet (35 §) och om ersättning för skada (58 §). 35 § skiljer mellankostnader för det fall att sammanblandning inte ägt rum och kostnader för detfall att sammanblandning skett. I det första fallet skall kostnader förnödvändigt arbete med de främmande renarna alltså ej med egna renar även omett samband kan påvisas mellan förekomsten av främmande renar och ökat arbetemed egna renar och utlägg som uppstår för de främmande renarna betalas i sinhelhet av den sameby respektive renägare som renarna tillhör. Har det däremotskett sammanblandning fördelas alla kostnader för samling och skiljninginklusive arbetskostnader i förhållande tUl det antal renar var och en har iden sammanblandade hjorden. För fall av oaktsamhet eller bristande bevakningfinns en särbestämmelse. Denförman som har de främmande renarna om hand eller som svarat för skiljningenfördelar kostnaderna. Vid oenighet om kostnaderna eller fördelningen av dessabör vederbörande myndighet på begäran av part försöka medla. Lyckas ej dettaåterstår domstolsvägen. Ersättningi annat fall för skada som vållas i det andra landet vid utövande av renskötsel oberoende av om den utövats i hemlandet eller i det andra landet skallbedömas enligt skadeståndsreglerna i det land där skadan inträffade. För skadapå bete utgår icke särskild ersättning, eftersom betesavgiften till en delutgör ett schabloniserat skadestånd (5860 §§). Dispens (65 §) från bestämmelserna om betesområden,betestider, renantal och flyttningsleder kan ges av lantbruksnämnden respektivefylkesmannen var och en inom sitt område, när väderleks- eller betesförhållandeneller andra omständigheter gör det nödvändigt. Ovan har angivits skillnadenmellan denna bestämmelse och 13 §. Typsituationen för dispens är att fara förUv eller för väsentliga ekonomiska värden för staten eller den enskildeuppstått och att farans avlägsnande förutsätter eller kan underlättas genom endispens av tillfäUig natur från vissa av konventionens regler. Dispensen gesalltså i renägarens eller samebyns intresse och framställning om dispens skallnormalt göras av reindriftsinspektör respektive lantbruksnämnd i vederböranderenägares hemland. Om emellertid tiden inte medger att hemlandets myndigheterkopplas inkan dispens ges i brådskande fall även efter framställning direkt från <3enförman som önskar ändringen.