prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — Som en följd härav börockså principen om tillämpning av straffmaximum i gämingsortens lag när dubbelstraffbarhet föreligger införlivas med svensk straffrätt. 1972: 98 100 Huvudregelnom svensk strafflags tillämplighet på brott utomlands bör liksom f. n. tas uppi 2 kap. 2 § BrB. Den bör avse svensk medborgare och utlänning med hemvist iSverige samt de kategorier utlänningar som omfattas av nuvarande 2 § andrastycket. Jag anser också att bestämmelsen om dubbel straffbarhet, i likhet medvad som har föreslagits i promemorian, bör utformas så att även gärningsortenspreskriptionsregler måste beaktas. Domareföreningenframhåller i sitt remissyttrande att ett införande av en regel om krav pådubbel straffbarhet innebär att t. ex. bigami inte längre bestraffas i ,om gärningen har begåtts i ett land där månggifte är tiUåtet, och anser attdet bör utredas hur detta kan komma att inverka på tillämpningen av de svenskareglerna om giftorätt och arv. Såvitt jag kan finna har dessa regler intesådant samband med straffbestämmelsen för bigami att en ändring av denbestämmelsens tillämplighet i rummet har någon inverkan i civUrättsligthänseende. Omförslaget om införande av en regel om dubbel straffbarhet genomförs, bör dennuvarande bestämmelsen i 3 § om oinskränkt svensk jurisdiktionsrätt över vissabrott begångna utomlands av utlänning ändras så att den avser brott av dettaslag oberoende av vem som har begått brottet och alltså kommer att omfatta ävenfall då sådant brott begåtts av svensk medborgare. I bestämmelsen bör med andraord tas upp de fall då krav på dubbel straffbarhet över huvud taget inte skallupprätthållas. Ipromemorian föreslås att det straffskydd som i gällande rätt ges svensktintresse genom bestämmelser i 2 kap. 3 § BrB bör begränsas. Enligt förslagetbör brott mot svenskt offentligt intresse liksom tidigare utan inskränkning fallaunder svensk jurisdiktionsrätt, medan brott mot svensk medborgare eller annatenskilt svenskt intresse kommer att omfattas av den begränsning som ligger ikrav på dubbel straffbarhet, om inte gärningen har begåtts inom område som intetillhör någon stat. Ett par remissinstanser har ställt sig tveksamma införpromemorieförslaget och synes föredra att behålla även skyddet för svensktenskilt intresse i dess nuvarande omfattning. Föregen del anser jag att den nuvarande regleringen är för vidsträckt. Det ärangeläget att upprätthålla oinskränkt svensk jurisdiktionsrätt över brott sombegås utomlands mot svenskt offentligt intresse, bl. a. av det skälet attsådana brott, t. ex. spioneri eller smuggling, ofta inte är kriminaliserade närde riktar sig mot främmande stat. Däremot anser jag det inte lika nödvändigtatt brott som i främmande stat begås mot enskilt intresse med anknytning tillSverige är underkastat svensk jurisdiktionsrätt utan hänsyn till gämingsortenslag. De brott som riktar sig mot svensk medborgare eller svenskt företagutomlands främst förmögenhetsbrott och brott mot person torde oftast varastraffbara även på gärningsorten. Jag biträder sålunda promemorieförslaget i 1972: 98 101 dennadel och förordar att brott mot enskilt intresse med närmare anknytning tillSverige i fortsättningen faller under svensk jurisdiktionsrätt endast om detbegås inom område där ingen stats lag gäller. Avskäl motsvarande dem som jag har anfört för att undantag från de nyares-judicata-reglerna skall göras för vissa mycket grova brott förordar jag ilikhet med majoriteten av remissinstanserna att brott för vilket lägstastraff enligt svensk lag är fängelse i fyra är eller däröver undantagslöstskall vara underkastat svensk jurisdiktionsrätt. Som har föreslagits ipromemorian bör detsamma gälla i fråga om kapning av luftfartyg ochfolkrättsbrott. Som jag har anfört i detföregående gäller f. n. enligt 2 kap. 6 § första punkten BrB att den somutomlands har undergått straff eller annan ansvarspåföljd inte får åtalas här ilandet för gäming som påföljden avser, om inte särskilt åtalsförordnande harmeddelats av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t har bemyndigat attmeddela sådant förordnande. I den mån regler införs som tillägger utländskbrottsmålsdom res-judicata-verkan bortfaller behovet av denna bestämmelse.Enligt promemorieförslaget skall bestämmelsen upphävas i anslutning till attpå konventionens principer grundade res-judicata-regler införs i en ny 5 a § ibrottsbalken. Dessa regler som jag i princip godtar har emellertidbegränsad räckvidd. För det första avser de endast fall då dom angåendegärningen har meddelats i den stat där gämingen förövats eller i stat som hartillträtt brottmålsdomskonventionen. Vidare inträder res-judicata-verkan idessa fall endast om den tilltalade har frikänts, om den ådömda påföljden harverkställts eller håller på att verkställas, om påföljden har bortfallit tillföljd av preskription eller om påföljd har eftergivits. Dessutom görs undantagför brott som har begåtts i , för vissa brott begångna mot svensktintresse samt för brott som utgör kapning av luftfartyg eller folkrättsbrotteller brott för vilket minimistraffet enligt svensk lag är fängelse i fyra åreller däröver. Ävenom de sålunda föreslagna res-judicata-reglerna genomförs kommer det således attkvarstå en hel del fall då lagföring utomlands inte hindrar lagföring i Sverigeför samma gärning. Enligt min mening bör emellertid i sådana fall lagföringkunna ske här endast efter särskild åtalsprövning. Uppenbart är, att sådanprövning som hittUls bör äga rum i fall då gärningsmannen helt eller delvis harundergått den utomlands ådömda påföljden. Det principiella ställningstagandet ifrågan om utländsk brottmålsdoms res-judicata-verkan bör emellertid enligt minmening leda till att åtalsprövning skall äga ram så snait det föreligger enutländsk brottmålsdom avseende samma gärning, oavsett om ådömd påföljd har helteller delvis verkställts. Jagförordar därför att för de fall, då utländsk brottmålsdom inte tiUerkännsres-judicata-verkan, i den nya 5 a § i 2 kap. BrB tas upp 1972: 98 102 enregel av innebörd att åtal här i landet inte får väckas utan särskiltåtalsförordnande. Idepartementspromemorian har föreslagits, att de nuvarande reglerna i 2 kap. 6§ BrB om att skälig hänsyn skall tas till utomlands verkställd påföljd skallersättas av en på art. 54 i konventionen grundad obligatorisk avräkningsregelav innebörd att den tilltalade skall få "motsvarande lindring" vidbestämmande av påföljd här i landet. Enligt min mening finns det emellertidinte anledning att göra andra ändringar i dessa bestämmelser än som omedelbartpåkallas av konventionen. Ändringarna bör dock få generell räckvidd och nyabestämmelser i ämnet bör alltså gälla också i fall då lagföring har skett ochpåföljd har verkställts i annan främmande stat än konventionsstat. Konventionenföreskriver endast att avräkning skall ske för vad den tilltalade har undergåttav utomlands ådömd frihetsberövande påföljd. En obligatorisk avräkningsregelbör således begränsas till att avse fall då den utomlands undergångna påföljdeninnebär frihetsberövande. Avräkningför sådan påföljd kan ske när den här i landet ådömda påföljden utgör bötereller fängelse. Däremot kan någon avräkning inte göras när den tUltalade dömstill skyddstillsyn eller medges villkorlig dom eller överlämnas till särskildvård. Konventionen torde emellertid inte heller kräva att avräkning skall ske isådana fall, eftersom det här knappast är fråga om "sanction" ikonventionens mening. När det gäller sådana tidsobestämda påföljder somundomsfängelse och internering kan uppenbarligen avräkning i egentlig meninginte heller komma i fråga. En obligatorisk avräkningsregel torde därför böra inskränkastill att gälla i fall då den svenska domstolen finner att brottet förskyllerböter eller fängelse. Jagförordar i enlighet med det anförda att bestämmelserna i 2 kap. 6 § BrB inteunderkastas annan saklig ändring än att de kompletteras med en föreskrift av utomlands undergången frihetsberövandepåföljd för brott i fall då lagföring för samma brott sker i ochbrottet finnes förskylla böter eller fängelse. Till frågan hur paragrafen börtillämpas i fall då den tilltalade anses böra ådömas tidsobestämd påföljdåterkommer jag i specialmotiveringen, där jag också kommer att beröra fråganom själva tekniken för avräkningen. Domareföreningenhar i detta sammanhang uttalat att avräkning bör ske även för anhållande ochhäktning utomlands. De nu gällande bestämmelserna i 2 kap. 6 § BrB avser endastundergången påföljd, och jag anser inte att en ändring nu bör göras i dettaavseende. I en departementspromemoria (Ds Ju 1971: 22) om avräkning avhäktningstid m. m., som f. n. övervägs inom , föreslåsbl. a. att avräkning skall kunna ske för häktningstid utomlands, när någon Prop.1972: 98 103 häri landet lagfors för brott. Det synes lämpligt att den av domareföreningenberörda frågan prövas i samband med att ställning tas till detta förslag. De ändringar jag sålundaföreslår i 2 kap. BrB beträffanden den svenska straffrättsliga behörighetennödvändiggör vissa följdändringar i annan lagstiftning. Till dessa ändringaråterkommer jag i specialmotiveringen. Dennya lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdomoch därav föranledda följdändringar i annan lagstiftning bör träda i kraftdagen efter den, då lagen enligt därå meddelad uppgift har utkommit fråntrycket i . De föreslagna ändringarna i 2 kap. BrBoch därav föranledda följändringar i annan lagstiftning bör träda i kraft den 1juli 1972. Den nyaverkställighetslagens tillämpning i förhåUande till stat som har tiUträttbrottmålsdomskonventionen eller till stat med vUken har ingått särskildöverenskommelse är beroende av Kungl. Lagen kommeremellertid i förhållande till sådan stat att kunna tillämpas endast i fråga om domaroch andra avgöranden som meddelats efter det överenskommelsen blivit bindandeför . Behov kan dock tänkas uppkomma att kunna överflyttaverkställighet till eller från sådan stat även i fall då domen har meddelatsföre denna tidpunkt. Det behovet kommer att kunna tillgodoses genomtillämpning av de bestämmelser jag föreslår om möjlighet för Kungl. Maj:t att ienskilda fall förordna om överflyttning av verkställighet, när överflyttningirite kan ske enligt en föreliggande överenskommelse. Jag återkonmier tillhithörande frågor vid min behandling av de enskilda bestämmelserna. Någrasärskilda övergångsbestämmelser till den nya lagstiftningen torde inte behövas. Ienlighet med det anförda har inom upprättats förslag till 1) lag om internationelltsamarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, 2) lag om ändring iutlänningslagen (1954: 193), 3) lag om ändring i , 4) lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands, 5) lag om ändring i lagen (1966:78) om förbud i vissa fall mot rundradiosändning på öppna havet. Prop.1972: 98 104 6) lag om ändringi lagen (1966: 314) om kontinentalsockeln, 7) lag om ändringi lagen (1971: 176) om vissa internationella sanktioner. I fråga om förslaget under 2) har samråd ägt rum medchefen för och i fråga om förslaget under 5) med chefenför samt i fråga om förslaget under 6) med chefenför industridepartementet. Förslagentorde få fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3.' Rörande deenskilda bestämmelserna i lagförslagen får jag anföra följande. 8.6.1 Förslaget till lag om internationellt samarbeterörande verkställighet av brottmålsdom. I 13 §§, som motsvarar 13 §§ promemorieförslaget, hartagits upp bestämmelser om den nya verkstäUighetslagens tiUämpningsområde ochförutsättningarna för dess tillämplighet. I enlighet med vad som har anförts iden allmänna motiveringen bör det ankomma på Kungl. Maj:t att särskilt förordnaom tillämpning av lagens verkställighetsregler. Sådant förordnande bör normaltmeddelas på grundval av ömsesidig multilateral eller bilateral överenskommelsemed främmande stat. För vissa extraordinära fall bör dock förordnande kunna meddelasäven om någon folkrättsligt bindande överenskommelse inte föreligger. Bestämmelser om lagens tillämpning på grundval avöverenskommelse med främmande stat har tagits upp i 12 §§. I 3 § gesföreskrifter om lagens tillämpning i annat fall. Första stycket av förevarande paragraf tillägger Kungl.Maj:t befogenhet att på grundval av överenskommelse med främmande stat förordna,att vissa i den främmande staten ådömda påföljder för brott och meddeladebeslut om förverkande får verkställas i enligt förevarande lag.Förordnandet får inte ges större omfattning än som påkallas av de folkrättsligaförpliktelser som överenskommelsen innebär för del. Bestämmelsen harutformats med tanke i första hand på den europeiska brottsmålsdomskonventionenmen kan givetvis utnyttjas också i fall då har ingått separat avtalmed icke-konventionsstat, oavsett om avtalet överensstämmer med konventioneneller innefattar avvikelser från denna. Förordnandet kan enligt den föreslagna bestämmelsen omfattafrihetsberövande påföljd, böter eller förverkande. Av skäl som har anförts 1 Bilagan, som är likalydande med de vid propositionenfogade förslagen, har uteslutits här. 1972: 98 105 i den allmänna motiveringen har den i konventionen art. (c) angivna påföljden "diskvalifikation" helt utelämnats. Enligt konventionen art. 1. (b) skall gärning, som ejomfattas av strafflag men av sådan lagbestämmelse som anges i bilaga II tUl konventionen, i fall dåpåföljd åläggs av administrativ myndighet anses som brott enligt konventionenendast om myndighetens avgörande kan överklagas tiU domstol. Det innebär, attom administrativ myndighet i annan konventionsstat har ålagt påföljd för engärning som utgör brott enligt svensk lag men avgörandet inte kan överklagastill domstol i den främmande staten, påföljden inte får verkställas i Sverige.Detta har dock inte ansetts böra föranleda någon särskild definition av termen"brott" i förevarande paragraf. I stället har i 5 § andra stycket 8.departementsförslaget tagits upp en allmän bestämmelse om att påföljd som harålagts i annan konventionsstat inte får verkställas i om verkställighethär skulle strida mot konventionen. Enligtbestämmelserna i konventionen art. 21.1 skall verkställighet a.v påföljd ellerförverkande som har ålagts genom s. k. "ordonnance pénale" kunna ägarum i annan konventionsstat än den där avgörandet har meddelats, varvid debestämmelser som gäller för verkställighet av dom i princip skall tillämpas.Med "ordonnance pénale" förstås enligt art. 1 (g) vissa i den tillkonventionen fogade bilaga III för varje land särskilt uppräknademyndighetsavgöranden, vilka meddelats med stöd av de för varje institut närmareangivna straffprocessuella bestämmelserna. För del omfattarifrågavarande förteckning de i 48 kap. RB reglerade institutenstrafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. Ändringar med avseende påinnehållet i bilaga III skall enligt art. 62 fortlöpande anmälas tillEuroparådets generalsekreterare, som underrättar övriga konventionsstater omändringarna. Reglerna om verkställighet av "ordonnance pénale"omfattar samma påföljder som dem vilka kan verkställas efter domstols dom. Ipraktiken torde det emellertid aldrig komma i fråga att frihetsberövande åläggsnågon i denna ordning. I första stycket anges därför, vid sidan av påföljdeller förverkande som har ådömts eller beslutats efter rättegång i brottmål,böter eller förverkande som har ålagts eller beslutats av annan myndighet ändomstol. Enligt andra stycket kan Kungl. Maj:t i samband medförordnande enligt första stycket och i den mån det påkallas eller eljestföranledes av överenskommelsen med främmande stat förordna, att verkställighetav här i landet meddelad brottmålsdom eller här utfärdat godkänt strafföreläggandeeller godkänt föreläggande av ordningsbot skall kunna anförtros åt myndighet iden fränunande staten. Konventionen medför inte för något fall förpliktelse förkonventionsstat att låta påföljd som har ålagts av dess myndigheter verkställasi annan konventionsstat. Ett på grundval av konventionen meddelat förordnandeenligt förevarande lagrum bör därför inte begränsas till vad som"påkallas" av överenskom- 4t 1972.1 saml. 1972: 98 106 melsen.Däremot bör förordnandet inte kunna sträckas längre än som"föranledes" av denna. Det kan dock inte uteslutas att genomöverenskommelse med icke-konventionsstat påtar sig förpliktelse att undervissa förutsättningar flytta över verkställighet av här ålagd påföljd till denandra staten. I lagrummet har förordnandets omfattning därför begränsats tillvad som "påkallas eller eljest föranledes" av den aktuellaöverenskommelsen. Såvittgäller domstols dom kan förordnande enligt denna bestämmelse avse förutomböter eller förverkande frihetsberövande påföljd som inte avser överlämnandetill särskild vård. Uttrycket "frihetsberövande påföljd" torde somen remissinstans har framhållit formellt omfatta även den anstaltsbehandlingsom enligt 28 kap. 3 § BrB kan förenas med skyddstUlstyn. Det torde dock ipraktiken aldrig bli aktuellt att låta verkställa sådan påföljd i främmandestat. Dennaparagraf innehåller föreskrifter om tillämpligheten av lagens efterföljandebestämmelser i fall då verkställighet skall överflyttas till eller frånSverige enligt förordnande som meddelats med stöd av 1 §. Förstastycket behandlar fall då förordnandet avser främmande stat som har tillträttden europeiska brottmålsdomskonventionen. Stat anses ha tillträtt konventionendå den efter ratifikation, godkännande eller anslutning har blivit bunden avkonventionen enligt art. 58 och 59. I den mån annat inte följer av att denfrämmande staten har begagnat sig av en eller flera av de möjligheter tillförbehåll som anges i bilaga I till konventionen (art. 61) blir i principsamtliga bestämmelser i 441 §§ tillämpliga. Begränsningar som betingas avsådana förbehåll kommer att framgå av förordnandet, eftersom detta enligt 1 §inte får sträcka sig längre än som påkallas eller föranleds av överenskommelsenmed den främmande staten. I förevarande bestämmelse har med hänsyn bl. a. tillmöjligheterna av förbehåll angetts att bestämmelserna i 441 §§ skall gäUa iden mån ej annat anges i förordnandet. Fråga om tillämpning av 42 § uppkommergivetvis inte. OmSverige ingår överenskommelse om samarbete på förevarande område med annanfrämmande stat än konventionsstat, är det som tidigare nämnts önksvärt attöverenskonunelsen i så stor utsträckning som möjligt grundas på konventionenshuvudprinciper och att man i möjligaste mån väljer samma lösningar som ikonventionen. De avvikelser man från svensk sida i sådant fall kan finna sigföranlåten att godtaga kan väntas gälla främst de villkor eller det förfarandesom skall tUlämpas för att domar eller avgöranden som har meddelats i denfränmiande staten skall få verkställas här i landet. Såvitt avserverkställighet i den fränmiande staten av svensk brottmålsdom, godkäntstrafföreläggande eller godkänt föreläggande av ordningsbot, torde det däremotinte finnas 1972: 98 107 anledningatt medge några mera betydande avsteg från de regler som skall tillämpas iförhållande till konventionsstater. Med hänsyn till behovet avmöjligheten att i en bilateral Överenskommelse kunna avvika frånkonventionssystemet är det inte möjUgt att i lagen meddela en generellföreskrift om tillämpning av 441 §§ också i förhållande tillicke-konventionsstater. Det får därför i stället överlämnas åt Kungl. Maj:tatt meddela de bestämmelser om prövning av verkställighetsärenden som blirbehövliga med anledning av en sådan överenskommelse. Vissa av lagensbestämmelser är dock av sådan art att de under alla förhållanden börrespekteras också i förhållande tUl icke-konventionsstat. Det gällerbestämmelserna i 2534 §§ om hur verkställighet genomförs i och omförfarandet när svensk brottmålsdom skall verkställas utomlands. Även i övrigtfår det emellertid förutsättas att Kungl. Maj;t, såvitt innehållet iöverenskommelsen inte lägger hinder i vägen, förordnar om tUlämpning av bestämmelsernai 441 §§ också i hithörande fall. Det föreskrivs sålunda iandra stycket av förevarande paragraf att Kungl. Maj:t i nu avsedda fallmeddelar behövliga bestämmelser om prövning av frågor om verkställighet enligtöverenskommelse med icke-konventionsstat samt att bestämmelsema i 2534 §§skall gälla i tillämpliga delar. Begränsningen "i tillämpliga delar"är främst betingad av att de särskilda bestämmelsema i 3032 §§ om utevarodomargivetvis inte aktualiseras om överenskommelsen inte omfattar sådana domareller inte innehåller några föreskrifter om s. k. "opposition".Vidare blir en tillämpning av 25 § första stycket som i sak överensstämmermed 24 § första stycket inte aktuell, om överenskommelsen i fråga om självaverkställigheten ansluter så nära till konventionen att bestämmelserna i 24 §kan göras tillämpliga i sin helhet. Dennaparagraf, som motsvarar 3 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser ommöjlighet att i visst fall och utan att det föreligger folkrättsligt bindandeöverenskommelse flytta över verkstäUighet av frihetsberövande påföljd tillSverige från främmande stat eller från till sådan stat. När det gälleröverflyttning från gäller samma begränsning i fråga om frihetsberövandepåföljd som föreskrivs i 2 §. Även om överenskommelsemed viss främmande stat om generellt samarbete på förevarande område inte harkunnat eller hunnit ingås, kan det, som har framhållits i den allmännamotiveringen, av humanitära, sociala eller andra liknande skäl vara ett starktsvenskt intresse att i ett konkret fall kunna flytta verkställighet av ådömdpåföljd till eller från det främmande landet utan dröjsmål. Om det i ett sådantfall visar sig möjligt att även utan formligt avtal komma överens med behörigamyndigheter i den främmande staten om överflyttning av verkställighet. 1972: 98 108 börsvensk lag ge möjlighet för svenska myndigheter att medverka till attöverflyttningen genomförs. En förutsättning bör dock vara att det föreliggersynnerliga skäl för överflyttningen, att den dömde är medborgare eller harhemvist i den stat dit överflyttning skall ske och att påföljden innebärfrihetsberövande. Bestämmelseni första stycket av förevarande paragraf har utformats i enlighet med dessaöverväganden. Förordnande med stöd av paragrafen kan i och för sig avse fleraän ett fall men måste avse konkreta, i förordnandet angivna fall och fåralltså inte vara av generell natur. Vidprövningen av om synnerliga skäl föreligger bör inte bara den dömdes personligaförhåUanden beaktas. Hänsyn bör också tas till påföljdens svårhetsgrad ochtotala längd liksom tUl längden av den verkställighetstid som återstår i falldå verkställigheten redan har påbörjats i den dömande staten. I regel torde detfinnas anledning att utnyttja bestämmelsen endast om den ådömda påföljdeninnebär ett jämförelsevis långvarigt frihetsberövande. En omständighet som kanutgöra synnerligt skäl för överflyttning av verkställighet från tillfrämmande stat kan vara att den staten tidigare, i samband med attverkställighet har flyttats från den staten till , har gjort förbehåU omömsesidighet. Avgörandeför om den i paragrafen angivna förutsättningen i fråga om medborgarskap ellerhemvist är uppfylld är förhålla.ndena då frågan om att meddelaförordnande enligt paragrafen aktualiseras. Iatidra stycket föreskrivs genom en hänvisning till 2 § andra stycket, attKungl. Maj:t meddelar bestämmelser om prövning av fråga om verkställighet ifall då förordnande med stöd av förevarande paragraf meddelas dock mediakttagande av att 2534 §§ skaU gäUa i tillämpliga delar. Entillämpning av denna paragraf kan bli aktuell även i förhållande tiUkonventionsstat eller stat med vilken har ingått en generellverkställighetsöverenskommelse. Konventionen eller en sådan särskildöverenskommelse lär nämligen kunna direkt tUlämpas endast i fråga om påföljdsom har ådömts efter konventionens eller överenskommelsens ikraftträdande. Föratt överflyttning av verkställighet skall kunna ske när påföljden ådömtsdessförinnan fordras därför ett särskilt förordnande av Kungl. Maj:t,Förevarande paragraf öppnar möjlighet härtill.