prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Bestämmelsen i31 kap. 2 § RB är mycket restriktivt utformad. Det har också visat sig ipraktiken alt ersättning av allmänna medel ytterst sällan utgår med slöd avdenna bestämmelse. Som bland annat framhåll-lits under remissbehandlingenframstår det som stötande för rättskänslan att den, som inkallar ell vittneoch genom vittnesmålet blir frikänd, i allmänhet saknar möjlighet att fåersättning för vittneskostnaden. Såvida man inte stannar för att låta varjevittneskoslnad utgå av allmänna medel i enlighet med vad utskottet övervägt,bör därför enligt utskottets mening regeln i 31 kap. 2 § erhålla en för dentilltalade generösare avfattning. Enligt utskottet torde bl. a. frågan om enannan avfattning av bestämmelsen kunna bli föremål för närmare överväganden isamband med behandlingen av andra rättegångsfrågor inom Kungl. (ILU 1969: 45). har som sin mening gett tUl-känna vad utskottetanfört (rskr 1969: 425). Även års riksdag har frågan om översynav bestämmelsen i 31 kap. 2 § RB behandlats med anledning av väckta motioner.Första lagutskottet anför sålunda (ILU 1970: 26) att vad utskottet anförde vid1969 års riksdag beträffande vittneskostnad äger giltighet även i fråga omandra kostnader som kan ha uppstått för tilltalad som frikänts. Den begärdaöversynen bör därför avse även de övriga kostnader somavses i 31 kap. 2 §. Dämtöver finns det enligt utskottet skäl alt överväga omden som blir frikänd skall kunna få ersättning för förlorad arbetsförtjänstoch skada, som enligt bestämmelsen inte under några omständigheter kan utgå avallmänna medel. Enligt utskottels mening torde de berörda frågorna lämpligenkunna prövas i samband med det fortsatta arbetet på rätlshjälpsreformen.Riksdagen har biträtt utskottets mening (rskr 1970: 150). I promemorian erinras om att frågan omåterbetalningsskyldighet mot statsverket enligt promemorieförslaget skallbehandlas enligt reglerna i RB vare sig kostnaden har utgått enligt RB ellerenligt den nya rätlshjälpslagen. Denna samordning innebär att den som åtnjuterrättshjälp enligt den nya lagen i motsats till vad som gäller för den somhar fri rättegång i det närmaste helt undgår ansvar för egna kostnader om hanfrikänns. Som har nämnts kan den som har fri rättegång f. n., om hansekonomiska villkor förbättras, åläggas viss betalningsskyldighet oavsettmålets utgång. I övrigt innebär del nya systemet ingen ändring som haromedelbar betydelse såvitt gäller bestämmelserna i 31 kap. 2 §. När bestämmelserna i 31 kap. 2 § kritiserats harkritiken inriktats främst på att vUlkoren för ersättning är för snävtutformade. Dessutom har emellertid satts i fråga att utvidga ersätlningsrätlentill andra kostnader än dem som är ersättningsgilla. Det kan förutskickas att frågan om villkoren förersättning redan med nuvarande regelsystem torde ha en ganska måttlig praktiskbetydelse. De kostnader som skulle kunna uppgå till kännbara belopp, dvs.vittneskostnader och försvararkoslnader, utgår nämligen i regel av allmännamedel enligt RB och stannar på statsverket vid frikännande dom. Regleringen iden nya lagen om rättshjälp kommer som nämnts alt reducera den praktiskabetydelsen ytterligare såvitt gäller den som åtnjutit rättshjälp. Utgångspunktenför en ändring av den nuvarande bestämmelsen bör vara att den frikände börkunna gottgöras för de kostnader som varit skäligen påkallade för atttillvarata hans rätt. Flera skäl synes tala för att bestämmelsen bör ändras såalt den medger rätt till ersättning i större utsträckning än den f. n. gör. Somredan har nämnts har rättegångskommitlén funnit bestämmelsen alltförrestriktiv och alt den ibland kan leda till stötande resultat. Vid 1969 och1970 års riksdagar har första lagutskottet gjort liknande uttalanden. Utskottethar därvid påpekat bl. a. alt ersättning ytterst sällan utgår med stöd avbestämmelsen. Härtill kommer att den samordning mellan reglerna i RB ochrättshjälpslagen som har berörts i det föregående kommer att leda till 6 1972.1 saml Nr 4 attfrikänd som åtnjuter rättshjälp i det närmaste helt undgår ansvar för egnakostnader. TUlräckliga skäl att frikänd som inte har haft denna förmån skallbehandlas annorlunda synes inte föreligga. Mot bakgrand av det anförda synes den nyabestämmelsen böra utformas med huvudregeln enligt rättegångskommitténs förslagsom förebild. Rätten bör alltså i mål vari åklagare för talan kunnatillerkänna frikänd tilltalad ersättning av allmänna medel förrätlegångskostna< i den mån kostnaden skäligen varit påkallad för atttillvarata partens rätt. Däremot bör någon motsvarighet inte finnas tillkommitténs undantagsbestämmelse som tar sikte på fall när den tilltalade genomsitt förfarande gett skälig anledning till åtalet eller försvårat sakensutredning. Undantagsbestämmelsen är nämligen så allmänt avfattad alt det ärtveksamt om kommitténs förslag i realiteten skulle innebära någon ändring iförhållande till vad som gäller. När det gäller ersätlningsrätlen för olika slagskostnader har kommittén låtit huvudregeln omfatta i princip alla de kostnadersom nu anges i 31 kap. 2 § med undantag för försvararkostnaden och kostnadenför den tilltalades inställelse. I fråga om de undantagna kostnaderna föreslårkommittén en regel som i huvudsak avses motsvara nu gällande bestämmelse. Vad först beträffar försvararkostnad tordekommitténs ståndpunkt få godtas. Bestämmelserna som ger tiUtalad möjlighet attfå offentlig försvarare och att därigenom undgå sådan kostnad torde läckaflertalet fall när försvarare har varit nödvändig. För återstående fall tordeden föreslagna bestämmelsen vara fullt tillräcklig. Denandra kostnadsposten enligt gällande bestämmelse och kommittéförslaget ärkostnad för vittne. Frågan hur ofta denna kostnad kan komma att aktualiserasställer sig olika beroende på om den tilltalade åtnjutit rättshjälp ellerinte. Oavsett om han haft denna förmån eller inte torde det emellertid redan pågrund av bestämmelserna i komma att höra till ovanligheten alt den frikändehaft vittneskoslnad. Som har antytts kan nämligen den tUltalade, omvittnesmålet kan antas få någon betydelse, i allmänhet utverka altvitlneskostnaden utgår av allmänna medel. I fråga om den som åtnjutiträttshjälp tillkommer att rättshjälpsförmånen i det nya systemet kommer alt geen vidare möjlighet att få till stånd vittnesmål på statsverkets bekostnad änRB:s regler medger. Delta gäller redan enligt LFR och föreslås också i de bådautredningsförslagen. Från nu angivna utgångspunkter torde frikänd som åtnjutiträttshjälp aldrig behöva drabbas av vitlneskoslnader som varit nödvändiga föralt tillvarata hans rätt. En ersättningsregel skulle däremot i vissa fall kunnafå betydelse för den som inte har åtnjutit rättshjälp. I enlighet med vadkommittén föreslagit bör alltså den nya bestämmelsen omfatta vittneskoslnad.Som en spärr mot alltför höga vitlneskoslnader torde få föreskrivas attersättningen skall motsva- 1972: 4 163 ravad vittnet kunnat få om han varit berättigad lill ersättning av allmännamedel. Närdel gäller kostnad för sakkunnig gäller enUgt 40 kap. 17 § RB att kostaad försakkunnig som på den misstänktes begäran har utsetts av rätlen förskotteras avallmänna medel. Redan denna bestämmelse reducerar givetvis det praktiskabehovet av att låta ersättningsregeln omfatta denna kostnad. För återståendefaU synes redan den nuvarande bestämmelsen i 31 kap. 2 § vara fullt tUlräcklig.Någon ändring i enlighet med kommitténs förslag synes alltså inte påkallad. Ifråga om övriga beviskostnader synes däremot den nya huvudregeln böra tiUämpas. Kommittéförslaget omfattar vidare kostnad fördelgivning och för utskrift av rättens protokoll eUer annan handling. I den nyarätlshjälpslagen är det avsett att avgiftsfrihet skall medges för delgivningoch utskrifter. Ersättningsregeln torde alltså i förevarande avseende inte fånågon praktisk betydelse för den som har haft rättshjälp. Däremot synes denpåkallad med tanke på den som inte har åtnjutit denna förmån. I fråga om inställelsekostnad innebärkommittéförslaget att ersättning bör utgå efter i huvudsak nu gällande regler.Någon motivering till denna särbehandling av inställelsekostnaden har intelämnats. Möjligen skulle tUl stöd för särregeln kunna åberopas å ena sidan attin-ställelsekoslnaden vanligen är obetydlig och att det därför inte skulle varaoskäligt att den frikände själv får bära den och å andra sidan altinslällelsekoslnad uppstår i praktiskt taget alla mål och att en allmän rättatt få kostnaden ersatt därför skulle medföra extraarbete för domstolarna.Dessa synpunkter synes emellertid inte böra leda lill en särbehandling avinställelsekoslnaden. Om man godtar principen om ersättningsrält bör engenerell inskränkning inte göras bara därför att kostnaden vanligen ärobetydlig. Det extraarbete som regeln kan komma alt ge domstolarna torde intebli särskUt betungande. Härtill kommer att den av kommittén föreslagnasärbestämmelsen skulle leda till att en frikänd tilltalad som åtnjutiträttshjälp enligt den nya lagen skulle komma i ett gynnsammare läge än den sominte har haft denna förmån. Den rese- och traktamentskostnad som han fåttersatt enligt den nya lagen kommer ju i princip alltid att stanna påstatsverket. På grand av det anförda bör inställelsekostnad utgåenligt den förordade nya huvudregeln. Beträffande omfattningen aversättningsrätten synes reglerna om ersättning tUl tilltalad som åtnjuterrättshjälp böra tillämpas. Sammanfattningsvis iimebär det sagda alt frikändtilltalads kostnad för försvarare och sakkunnig också i fortsättningen börersättas enligt nu gällande bestämmelse, övriga kostnader som kan ersättasbör däremot ersättas enligt en ny regel av den innebörd som har förordats i detföregående. Beträffande frågan om andra kostnader bör ersättasän dem som har nämnts, t. ex. kostnad för förlorad arbetsförtjänst eller förannan skada med anledning av rättegången, synes något ställningstagande inteböra ske i förevarande sammanhang. Frågan sammanhänger intimt med frågan omomfattningen av ersättningsrätten för den som har drabbats av ett oriktigtfrihetsberövande. Det synes lämpligt att de båda frågorna övervägs i ettsammanhang. F. n. pågår en särskild utredning om ersättning med anledning avoriktiga frihelsberövanden. När utredningen slutförts torde ställning få tastUl om frikänd tiUtalad bör kunna få ersättning för andra kostnader än dem somf. n. är ersättningsgilla enligt 31 kap. 2 § RB. Promemorieförslaget angående frikänd tUllaladsrättegångskostnad har berörts i ett tjugotal yttranden. Den föreslagnavidgningen av ersätlningsrätlen har tillstyrkts eller lämnats utan erinran isamtliga dessa yttranden. I ungefär hälften av dem godtas förslaget utanreservationer. TUl den grapp remissinstanser som intar denna ståndpunkt hörbl. a. justitierevisionen, , hovrätten för , FöreningenSveriges häradshövdingar och stadsdomare och . Ijustitierevisionens yttrande anförs bl. a. att de nuvarande reglerna omersättning åt tilltalad som frikänts lämnar möjlighet till sådan ersättningpraktiskt laget endast när förutsättningar föreligger alt fälla åklagaren tillansvar för att han genom åtalet begått tjänstefel. Konsekvenserna härav kanstundom bli slötande. Även om problemet endast sällan har aktualitet, villjustitierevisionen därför tillstyrka de generösare bestämmelser som förslagetinnebär. övriga remissinstanser som har behandlat fråganförordar vidgningar i ersätlningsrätlen i vissa avseenden. Socialstyrelsenuttalar sålunda att den i brottmål frikände alltid bör erhålla sådankompensation alt han inte gör några ekonomiska förluster i anledning avrättegången. Endast för det fall att den frikände genom sitt förfarande avuppsåt eller vårdslöshet våUat viss kostnad, som inte varit nödvändig förtillvaratagandet av hans rätt, bör han själv få stå kostnaden. I fleraremissvar uttalas att rätten tUl ersättning för kostnad för enskild försvararegjorts alltför begränsad. RÅ anser att det framstår som stötande att entUltalad, som av någon anledning anlitar privat försvarare i stället föroffentlig, skall, om han frikänns, i ekonomiskt hänseende komma i sämre läge änom han har offentlig försvarare. Det stötande i en sådan ordning framträder äntydligare, om jämförelse görs mellan en välsiluerad tilltalad med offentligförsvarare och en mindre välsiluerad med privat försvarare. RÄ förordar därför,att tUltalad, som frikänns i mål vari åklagare för talan, får rätt tUlersättning av allmänna medel för sin kostnad för för- svårareutan annan inskränkning än att kostnaden skall ha varit skäligen påkallad föratt tillvarata den tilltalades rätt. Rådhusrätten i uttalar attbestämmelserna om offentiig försvarare ofta tUlämpas så att offentligförsvarare inte förordnas i fall då svårare straff än böter inte är stadgat förbrottet. Denna begränsning gör att tilltalad i åtskUliga fall själv måste utseoch bekosta försvarare för att tillvarata sin rätt. Den som åtalats för ettbötesbrott kan därför drabbas av kännbara kostnader, oavsett utgången. Redannu och än mer om förslaget genomförs kommer ofta att inträffa, att den somåtalats för det mindre brottet drabbas av den mest kännbara ekonomiskauppoffringen. Därför bör antingen offentlig försvarare förordnas i alla defall där biträdeshjälp är påkallad eller också bör det allmänna vid ogUlandeersätta den tUltalade för jämväl försvararkostnaden. Även HD:s ledamöter, , hovrätten över och och rådhusrätt göruttalanden av innebörd att ersättningsrätten för enskild försvarare börvidgas. Beträffande frågan om rätt till ersättning försakkunnigkostnad gör HD:s ledamöter, och hovrätten över ochBlekinge uttalanden av innebörd alt denna kostnad bör kunna ersättas enligt denföreslagna huvudregeln. I fråga om rätten tUl ersättning för viltneskostaaduttalar HD:s ledamöter följande. Ersättning för vittne får enligt förslagetinte överstiga vad vittnet kunnat få, om ersättningen utgått av allmänna medel.I de få fall, då en tilltalad sett sig tvungen att själv föranstalta ombevisning och därför fått stå kostnaderna, synes det emellertid rimligt alt hanfår ersättaing för fulla kostnaderna, om de inte kan anses oskäliga och vittnesbevisningeninte saknat betydelse. Frågan om vittnesersättningarna har även en praktisksida. När domstol bestämmer ersättning av allmänna medel, krävs att vittaetutfrågas om olika fakta, resekostnad, restid, arbetsförtjänst och annat. Sådantsker inte, då försvarels vittne begär en summa i ett för allt och den tilltalademedger detta yrkande. Utan dessa fakta kan dock ersättningen i efterhand inteomräknas enligt vad som gäller för ersättning av allmänna medel. Förslagetsmening kan inte rimligen vara att varje vittne skall utfrågas i angivnahänseenden endast för nu ifrågavarande ändamål. 11 Konsultation 11.1 Promemorian I promemorian föreslås särskilda regler förrättshjälp, som endast består i kortare rådgivning eUer därmed jämförligåtgärd, s. k. konsultation. Avgiften för konsultation skaU utgöra 50 kronor.Konsultations-avgiften får dock sältas ned eUer efterges, om särskilda skälföreligger. Erlagdkonsultationsavgift skall avräknas på annan rättshjälpsavgift. Vidare föreslåsatt konsultation skall lämnas utan ansökan om rättshjälp och utan att biträdethar erhållit biträdesförordnande. Ersättnmg tUl biträdet för konsultationskall utgå med . Utgångspunktenför förslaget är att det inte kan anses rimligt att kräva särskild ansökan omrättshjälp och särskUt biträdesförordnande, om den rättshjälp som skall lämnasär av mindre eller obetydlig omfattning. I promemorian framhålls att enprocedur med utredning om och prövning av den rätlssökandes ekonomiskaförhållanden inte sällan skulle ta än själva biträdet i en sådanrättslig angelägenhet. I syfte att sUppa från denna omgång i bagateUärendenföreslås alltså i promemorian att konsultationsavgiften i princip skall varalika stor för alla rättssökande. I promemorian framhåUs också att den föreslagnakonsultalionsav-giften, som skall kunna sättas ned eller efterges,överensstämmer med rältshjälpsavgiften för rättssökande i de lägstainkomslskikten och med lägsta rättshjälpsavgiften för övriga kategorier. Vid konsultationbehöver därför någon undersökning av den rättssökandes ekonomiska förhållandeninte ske i annat fall än då sökanden gör gällande att han saknar förmåga altbetala konsultationsavgiften. Ett belopp på anses utgöra skäligersättning även för rättshjälp som endast består i kortare rådgivning ellerdärmed jämförlig åtgärd. Det får ankomma på praxis att närmare bestämma gränsenför vad som skall förstås med begreppet kortare rådgivning eller därmedjämförlig åtgärd. Ipromemorian anförs vidare att det inte på förhand kan avgöras om rättshjälpenstannar vid en kortare rådgivning eller därmed jämförUg åtgärd eller om detblir aktuellt att lämna en mera omfattande rättshjälp. Eftersomrättshjälpsavgiften i princip skall betalas innan rättshjälpen får åtnjutas,synes det därför lämpligt att den rättssökande på förhand får erläggakonsultationsavgiften, dvs. Inskränker sig den lämnade rättshjälpentill en konsultation har då avgift redan erlagts och någon avgiftsdebiteringförekommer i övrigt inte. Om det däremot bUr aktueUt att lämna ytterligarerättshjälp, måste ansökan om rättshjälp ske. Visar det sig vid prövningen avansökan att den rättssökande tillhör den ekonomiskt sämst stäUda gmppen skallytterligare rättshjälpsavgift inte tas ut av honom. Andra rättssökande får avräknaerlagd konsullationsavgift på den rättshjälpsavgift som då faststäUs. Omden rättssökande vänder sig tUl en privatpraktiserande jurist skall han, liksomvid allmänna advokatbyrån, betala konsultationsavgiften. Harsökanden mte förmåga att betala beloppet, skall den anlitade juristen kunnabesluta om befrielse från eller nedsättning av avgiften. Inskränker sig denrättshjälp som lämnas tUl en kortare rådgivning eller därmed jämförlig åtgärd,utgör den erlagda konsulta- tionsavgiftenersättning tUl advokaten för dennes arbete. Endast för de fall därkonsultationsavgiften har nedsatts eller eftergetls måste den anlitade juristenbegära ersättning hos rältshjälpsmyndigheten. Om det blir aktuellt att lämna rättshjälp utövervad som kan anses utgöra en konsultation skall ansökan om rättshjälp upprättasoch insändas till rältshjälpsmyndigheten. På den rättshjälpsavgift som då kanfastställas får den till advokaten erlagda avgiften avräknas. På samma sätt fåradvokaten avräkna detta belopp när han sedermera begär ersättaing för lämnatbiträde. Konsultation får enligt promemorian lämnas ulanansökan om rättshjälp och utan särskUt biträdesförordnande avbefattningshavare vid allmän advokatbyrå, advokat och annan som avrättshjälpsmyndighet förklarats behörig därtUl. Som skäl för att införa dennaform av auktorisation anförs i promemorian att rättshjälpsmyndighetema normalthar möjlighet att i det enskUda fallet göra en mer eller mindre vidsträcktprövning om ett biträde är från olika synpunkter lämpligt för uppdraget. Någonsådan prövning kan emellertid inte ske om rättshjälpen består i kortarerådgivning eller därmed jämförlig åtgärd. 1 stället skall denprivatpraktiserande juristen ges viss beslutanderätt i frågor som rör dennaform av rättshjälp. Han skall sålunda få pröva huravida rättssökande harförmåga att betala den fastställda konsulta-tionsavgifien om . Vidareskall han ha rätt till ersättning av vederbörande rättshjälpsmyndighet i defall när han har lämnat konsultation till rättssökande som han har funnitsakna förmåga alt betala konsultationsavgiflen. Även för denna form avrättshjälp bör enligt arbetsgruppen en lämplighetsprövning äga rum. Dennaprövning synes lämpligen böra ske genom ett auktorisalionssystem som går ut påatt auktorisation av rättshjälpsmyndighet krävs för alt privatpraktiserandejurist skall få utöva de angivna funktionerna. Undanlag torde därvid få görasför advokater. I fråga om dem torde någon särskUd lämplighetsprövning intebehövas. Kravet på auktorisation bör däremot omfatta advokaternas biträdandejurister, de jurister som önskar ulbUda sig lUl advokater och driver egenverksamhet och de jurister som driver eller ar anställda hos andra juridiskabyråer än advokatbyråer. Det är uppenbart att möjligheten tUl auktorisation ipraktiken kommer att gälla personer med juris kandidatexamen. Undantagsvis bördock även annan kunna erhålla auktorisation. Auktorisation bör givetvis inte innebära altvederbörande alltid utan vidare kan komma i fråga som biträde eller försvararei det ärende där konsultationen har lämnats. Som redan har berörts bör för varjesärskilt fall en prövning ske om ett biträde eller en försvarare är från olikasynpunkter lämplig för uppdraget. Sistnämnda prövning blir. aktuell också försådana advokater som inte vUl lämna konsultation inom ramen förrättshjälpssystemet men som åtar sig förordnande som 1972: 4 168 Motsvarande gäller andra än advokater, t. ex. jurister som ärknutna till arbetsgivar- eller arbetstagarorganisationer, som inte kan väntasbegära auktorisation att lämna konsultation men som kan tänkas biträda medrättshjälp i ärende inför domstol eller annan myndighet. Auktorisation bör lämnas av rättshjälpsmyndighetmen bör gälla för hela landet. När skäl föreligger bör auklorisationen kunnaåterkallas. Klagan över rättshjälpsmyndighets beslut i fråga om auktorisationbör få föras hos centralmyndigheten. De föreslagna bestämmelsema om konsultation har iallmänhet tUlstyrkts eller lämnats ulan erinran. Länsåklagaren i länframhåller att avgiften, , förefaller hög med hänsyn till alt detofta kan vara fråga om kortvarig konsultation av enkel beskaffenhet. Halvabeloppet anses utgöra en bättre riktpunkt. Enligt bör en avaUmänna advokatbyrån lämnad konsultation, som endast avser en enkel upplysningom den service och hjälp som samhället tillhandahåller, vara gratis.Tornedalens rättshjälpsanstalt föratsätter att konsultationsavgiften inteskall utgå vid enkel telefonkonsultation. Hovrätten för tar upp frågan när enkonsultation inom rättshjälpens ram skall anses föreligga. Hovrättenkonstaterar alt det måste stå en privatpraktiserande advokat fritt alt självbestämma arvodet när han söks för en konsultation. För att konsultationen skallha innebörd av rättshjälp, bör det från början klargöras att fråga är om sådanhjälp. Hovrätten för övre förutsätter att konsullationsarvodet liksom övriga taxor bestäms först efter det att samråd har förekommit medföreträdare för advokatkåren. Vissa remissinstanser kritiserar det föreslagnakonsultationsförfaran-del från den synpunkten att konsultationsarvodel harblivit allför fixerat och alt bestämmelserna inte medger en smidig övergångfrån konsultation till fortsatt rättshjälp. Enligt HD:s ledamöter finns detuppenbarligen risk att den rådgivning som skäligen kan lämnas för det föreslagnakonsultationsarvodet blir alltför begränsad. Det borde vara möjligt alt, utanatt alltför mycket eftersätta kostnadskontroUen, reglera konsultationsarvodenapå etl mera nyanserat sätt. framhåller attdet i särskilda fall måste finnas möjlighet att la ut högrekonsultationsarvode. Del förefaller uppenbart att den begränsade tid somförutsätts för konsultationerna inte sällan måste väsentligt överskridas.Sveriges advokatsamfund framhåller i fråga om konsultation hosprivatpraktiserande advokat att det enligt samfundets mening är opraktiskt,omständligt och för statsverket onödigt kostsamt 1972: 4 169 attreglera frågan på det sätt som har föreslagils i promemorian. Visserligensynes det föga sannolikt att en advokat, som har lämnat en konsultation gratiseller mot lägre avgift än , skulle besvära sig med att hosrältshjälpsmyndigheten begära ersättning av allmänna medel. Redan besväret meden sådan ansökan och med alt för myndigheten klargöra de omständigheter somhar föranlett advokaten alt efterge eUer nedsätta konsultationsavgiften skullei regel stå i disproportion till det ringa belopp saken gäller.