prop · FV0333 · 1972-12-31 00:00:00 — Vidare bör personermed skiftande erfarenhetsbakgrund beredas plats i styrelsen. Valet av ledamöterbör emellertid inte bindas genom författningsmässiga föreskrifter. Det tordefå ankomma på Kungl. Maj:t att utse styrelsens ledamöter. Beträffande styrelsens storlek talar enligt minuppfattning väsentliga effektivitetsskäl för en relativt liten styrelse. Jagförordar att styrelsen får högst sju ledamöter. Detta antal bör kunnasäkerställa ett effektivt styrelsearbete, som det blir möjligt attutse ledamöter med skiftande erfarenhetsbakgrund. Några remissinstanser föreslår att någon form av tekniskt-vetenskapligtråd inrättas med uppgift bl. a. att samordna stödet till konsumentforskning. Flera myndigheter lämnar f. n. bidrag till konsumentinriktadforskning. Även bör kunna stödja och ta initiativ till sådanforskning. Härvid bör som allmän princip gälla att forskningen skall ligga ilinje med verkets mål och inriktning samt att forskningsresultaten skall kunnakomma till praktisk användning. Jag vill här också erinra om vad jag tidigareanfört om grundläggande forskning om hushållens situation. börkunna lämna bidrag till sådan forskning, Beträffande formerna för stöd tillforskning anser jag att styrelsen för verket bör ha ansvaret för fördelning avtillgängliga medel. Jag är inte beredd att föreslå några särskildaorganisatoriska åtgärder för beredningen av hithörande frågor. Det bör ankommapå verket att överväga och i varje särskilt fall bestämma formerna för samarbetemed vetenskaplig expertis och andra som kan antas ha värdefulla synpunkter pådet stöd till forskning av olika slag, som verket kan ge. Beträffande verksorganisationen i övrigt vill jag anföraföljande. Utredningen understryker behovet av flexibla arbetsformeroch anser att arbetet i stor utsträckning bör bedrivas i form avprojektgrupper. Varje indelning i enheter kan därför komma att framstå somkonstlad. 1972: 33 76 Utredningendiskuterar dock olika möjligheter och stannar slutligen för den indelning i femenheter som tidigare redovisats. Blandremissinstanserna har främst statskontoret uppehållit sig vid frågan om verketsorganisation. Statskontoret utgår från de krav på organisationen somutredningen anför men förordar en något avvikande organisationsform. Särskiltunderstryker statskontoret behovet av samarbete mellan olika typer av expertisoch därmed mellan de olika enheter som utredningen föreslår. Med dessautgångspunkter föreslås att en projektledarinstitution skapas för de olikaprogram som verksamheten avses bli koncentrerad till. Projektledaren planeraroch samordnar arbetet inom ett projekt och utnyttjar härvid personal med olikatyper av sakkunskap. I statskontorets organisationsförslag förs den tekniska,ekonomiska och samhällsvetenskapliga utredningsexpertisen samman till en utredningsenhet.Vidare föreslås en informationsenhet, en administrativ enhet samt enplaneringsenhet. Jagdelar bedömningen att arbetet inom verket i mycket stor utsträckning måstebedrivas i projektform. Flertalet arbetsuppgifter är sådana att detta kommeratt falla sig mycket naturligt. I dessa projektgrupper kan även intressenterutanför verket ges tillfälle att delta. Från den utgångspunkten kan jag seklara fördelar med statskontorets förslag. Statskontorets enhetsindelningansluter sig även till den programindelning som jag tidigare förordat. Avdessa skäl förordar jag att organisationen byggs upp enligt de principer somstatskontoret föreslår. Enligt statskontorets förslag skulle organisationen iprincip bestå av en utredningsenhet och en informationsenhet. Jag kan anslutamig tUl en sådan principiell indelning. Som kommer att framgå av det följandeskulle emellertid utredningsenheten bli relativt stor och därför svår att ledaeffektivt. Jag förordar därför att de utredande uppgifterna delas upp på tvåavdelningar. Avdelningarnas inriktning bör svara mot de uppgifter som tidigareangivits för delprogrammen för utredningsverksamheten. Den ena avdelningen börsvara för utredningsverksamhet med avseende på mathållning och bostad och denandra för beklädnad, fritid, resor m. m. Inom avdelningarna bör projektgrupperbildas under ledning av projektledare. Vid behov bör projektgrupper givetviskunna sammansättas av personer från olika enheter inom verket. Verketsresurser för tekniska undersökningar m. m. bör sammanföras till en särskildenhet med uppgift att bistå övriga enheter med teknisk sakkunskap ochutrustning. Denna tekniska enhet bör inte placeras inom någon av avdelningarnautan vara fristående från dessa. Informationsenhetenbör få de uppgifter som jag tidigare angivit för programmet för utbildning ochinformation. Det finns inte anledning att i detta sammanhang gå in på fråganhur enheten skall organiseras i detalj. Utredningenföreslår liksom statskontoret att de administrativa upp- 1972: 33 77 gifternaskall samlas till en särskild enhet. Jag delar denna uppfattning. Denadministrativa enheten bör ansvara för ekonomifunktionen samt personal- och aUmännakanslifrågor. Enheten bör också svara för verkets bibliotek. Konsumentverketsjuridiska expertis bör vidare knytas till administrativa enheten. Dennaexpertis bör bistå övriga enheter och verksledningen med juridisk sakkunskap.Det kan exempelvis gälla att anlägga juridiska synpunkter på konsumentproblemeller att utarbeta förslag till remissyttranden i lagstiftningsfrågor. Utredningen föreslår, attett ledningssekretariat imättas med bl. a. protokollföringsuppgifter och expeditionellauppgifter. Utredningen har placerat sekretariatet i nära anslutning tillverksledningen. Statskontoret föreslår för sin del, att en planeringsenhetinrättas med uppgift att bl. a. göra framtidsbedömningar och att utvecklaverkets policy. Jag anser för egen del attett sekretariat bör inrättas med uppgift att svara för planering bl. a.beträffande den allmänna inriktningen av verkets arbete. Detta sekretariat börknytas till verkets ledning som en särskild enhet och benämnasplaneringssekretariat. Det ankommer på Kungl. Maj:tatt besluta närmare om enheternas arbetsuppgifter. Det finns dock anledningatt i detta sammanhang något utveckla motiven för att inrätta ettplaneringssekretariat och att därvid ange de uppgifter som bör åvUa dennaenhet. Först kan erinras om attdet blir en huvuduppgift för att vidareutveckla det korisumentpolitiskaarbetet enligt de riktlinjer jag förordat i det föregående. Denna uppgiftkommer att åvila samthga enheter. Med den organisation jag förordat är detemellertid väsentligt att det finns personal som biträder verksledningen närdet gäller att samordna verksamheten och att ta fram underlag förverksledningens principiella ställningstaganden. Arbetsuppgifter av denna typbör ankomma på planeringssekretariatet. Vidare är det väsenthgt att verketarbetar med långsiktig planering som kan utgöra underlag för prioriteringen avolika insatser. Jag vUl här erinra om vad jag tidigare anfört om att verketbör försöka ange effekten av olika åtgärder. Enhetens uppgift bör vara attsammanställa översiktliga bedömningar av verksamhetens effektivitet och ställadessa i relation till konsumentpolitikens mål. börslutligen ansvara för samordningen av verkets internationella kontakter. av verket som jag således förordar framgår av en tablå, vilken sombilaga 1 torde få fogas tUl detta protokoll. Det nya verket börinrättas . Beträffande avtalsbara anställnings- ocharbetsvillkor avser jag att ge det förhandlingsuppdrag sombehövs. Den organisation som jag förordat kommer att kräva ett betydandeplanerings- och förberedelsearbete, som lämpligen bör fullgöras av enorganisationskommitté. Prop.1972: 33 78 attinom kort återkomma till Kungl. Maj:t i denna fråga. Maj:t bör begärariksdagens bemyndigande att vidta de övergångsanordningar och åtgärder i övrigtsom behövs för förslagens genomförande. Konsumentutredningenanser att den nuvarande försöksverksamheten med lokala konsumentkommittéer harvisat att det finns behov av en lokal konsumentpolitisk verksamhet. Utredningenförordar att frivilliga kommunala konsumentnämnder inrättas. Den anseremellertid inte att dessa kan ha samma uppgifter som de nuvarande kommittéerna.Bl. a. erinras om att kommunerna är förhindrade att gynna särskilda partsintressen.De kommunala nämnderna bör enhgt utredningen ha till uppgift att lämna rådtill konsumenterna samt att samla och registrera konsumentproblem. Vidare börde verka för förbättringar av konsumenternas yttre miljö. Däremot anses intenämnderna direkt kunna engagera sig i reklamationstvister och därvid takonsumenternas parti. Ett sådant engagemang skulle, enligt utredningen,innebära att särskilda partsintressen gynnades. Ett kommunalt organ kanemellertid informera konsumenterna om gällande rätt och vilken instans som harmöjlighet att lämna hjälp. De remissinstanser somföreträder kommunerna intar en avvisande hållning tUl förslaget att inrättakommunala konsumentnämnder. Dessa instanser menar att kommunerna av ekonomiskaskäl måste inta en restriktiv hållning till förslag som innebär att kommunernaskulle åta sig nya uppgifter. Vidare anser de, att det råder oklarhet om huransvarsfördelningen skulle bli mellan konsumentnämnderna och kommunernasövriga organ. Slutligen påpekar några instanser att den nuvarande försöksverksamhetenhar visat att det finns behov av stöd för konsumenterna i reklamationstvister.Dessa frågor anser sig kommunerna emellertid inte ha befogenhet att engagerasig i. För egen del anser jag attdet vore värdefullt med ett kommunalt engagemang i konsumentpolitiska frågor.För ett sådant engagemang talar flera skäl. Kommunerna har betydligt störremöjlighet att komma i kontakt med medborgarna än ett centralt organ. Kommunernahar dessutom redan nu uppgifter som ligger konsumentpolitiken nära. Jag tänkersärskilt på den sociala rådgivningsverksamheten. Några kommuner, bl. a.Stockholms kommun, bedriver redan konsumentpolitisk verksamhet. arbete skulle det vara värdefullt att få information från enlokal verksamhet. Sådan information borde kunna spela en stor roll för verketnär det gäller att få en bild av konsumenternas praktiska problem. Det förslagtill riktlinjer och organisation för den lokala verksamheten som utredningenföreslår är emellertid alltför vittgående. Mot bakgrund av det ekonomiska lägesom många kommu- Prop.1972: 33 79 nerbefinner sig i har dessa avstyrkt utredningens förslag. Vidare råder oklarhetom vilken ställning och vilka uppgifter en konsumentnämnd skulle få gentemot övrigakommunala organ. Utredningen anger att en uppgift för nämnderna bl. a. bör varaatt verka för förbättringar av den yttre miljön. Det kan emellertid sägas varauppgiften för en stor del av den nuvarande kommunala förvaltningen. Mot dennabakgrund delar jag uppfattningen hos de remissinstanser, som anser attutredningens förslag skulle kunna leda till oklarhet beträffandeansvarsfördelningen mellan olika organ inom kommunen. Av de skäl som anförts ärdet inte möjligt att lägga förslaget till grund för rekommendationer till kommunerna. Någraremissinstanser föreslår som ett alternativ till inrättandet av kommunalanämnder att den nuvarande verksamheten med lokala konsumentkommittéerutvidgas. Enligt min uppfattning är det emellertid inte möjligt att i längdengöra det konsumentpolitiska arbetet beroende av frivilliga insatser och bidrag.En eventuell lokal konsumentpolitisk verksamhet bör ses som en uppgift föroffentliga organ. Det statliga stödet tUl försöksverksamheten med lokalakonsumentkommittéer bör därför upphöra och andra lösningar av mera permanentkaraktär övervägas. Försöksverksamheten har enligt min bedömning varit mycketvärdefull och erfarenheten från denna bör vara utgångspunkten för fortsatta övervägandenom lokal konsumentpolitisk verksamhet. Sådana överväganden bör enligt minmening inriktas på att finna möjligheter för kommunalt engagemang, som inte inågon högre grad belastar kommunernas ekonomi och som inte medför risk förkompetenskonflikter inom kommunerna. Jag har vid beredningen av denna fråga samråttmed representanter för kommunförbundets ledning. Denhittills bedrivna försöksverksamheten har visat att det mest angelägna behovetför konsumentemas del är att ha någon instans att vända sig till medförfrågningar av olika slag. Det har främst gällt frågor avreklamationskaraktär. En sådan funktion borde kommunerna kunna upprätthållatill en förhållandevis blygsam kostnad. I vissa fall skulle det vara möjligtatt hänföra en sådan funktion till någon befintlig utannågra nämnvärda kostnadshöjningar för kommunerna. Uppgiften för en sådanverksamhet skulle bli alt svara på allmänhetens frågor och lämna råd ochanvisningar till konsumenterna. Organisationen av en sådan verksamhet börkommunerna själva avgöra. Jag vill emellertid nämna några tänkbara möjligheter.En sådan är att inordna verksamheten i den sociala verksamheten. Inom desociala servicecentra som växer fram i vissa kommuner kan det bli en naturliguppgift att även bistå konsumenter med råd och upplysningar. En annanmöjlighet kan vara att bygga upp mera fristående rådgivningsinstanser inomkommunerna. Konsumentutredningenpåpekar att det inte är möjligt för en kom- 1972: 33 80 munaltjänsteman att ta ställning för en part i en reklamationstvist. Råd ochanvisningar bör däremot kunna lämnas om vart konsumenterna kan vända sig och omformema för olika åtgärder. Jag delar utredningens bedömningar beträffande degränser som gäller för verksamhet i dessa avseenden. En konununaltjänsteman bör således vara oförhindrad att lämna upplysningar om gällanderätt och om hur konsumenten skall förfara vid anmälan till den instans somavgör reklamationsfrågor. Det bör vidare vara möjligt för det kommunalaorganet att tillhandahålla blanketter och annat material, som behövs för attkonsumenten skall kunna föra sin fråga till rätt instans. Om åtgärder vidtasför att få till stånd en verksamhet med sådan inriktning som nuantytts och som i huvudsak är av vägledande natur, skulle detta innebära eninte oväsentlig förbättring av konsumentemas situation. Någon mera vittgåendeåtgärd skulle inte behövas. Jag vill i detta sammanhang erinra om förslaget tUlförbättrad och utbyggd rättshjälp och om det pågående arbetet med att utformaett förenklat rättegångsförfarande vid bl. a. konsumenttvister. Denkommunala verksamhet, som sålunda kan komma till stånd, bör åtnjuta visst stödfrån statens sida. Detta stöd bör bestå i att vid behov ge kommunerna råd ochupplysningar för det löpande arbetet. Att lämna sådant bistånd bör vara enhuvuduppgift för de regionalt verkande konsumentpolitiska organen. Vidare bördet centrala verket anordna kurser för den personal inom kommunerna som skallarbeta med konsumentvägledning. Jag kommer att ta hänsyn till detta vid minberäkning av medelsbehovet för verket. Dennuvarande regionala organisationen utgörs av de till länsstyrelserna knutnahemkonsulenterna. Enligt konsumentutredningen bör konsulenterna ha tilluppgift att stödja och främja utvecklingen av och annan konsumentpolitiskverksamhet. Hemkonsulenterna skall vidare förmedla material och synpunkter frånsådan verksamhet till . Utredningen föreslår inga förändringarbeträffande konsulenternas organisatoriska ställning. Remissinstansernahar i huvudsak tillstyrkt utredningens förslag beträffande den regionalaverksamheten eller lämnat det utan erinran. Denav utredningen angivna verksamhetsinriktningen för hemkonsulenterna finner jagändamålsenlig. Enligt vad jag inhämtat arbetar konsumentinstitutet sedan entid med att ge verksamheten en sådan inriktning. Mot bakgmnd av vad jagtidigare anfört om kommunala insatser på det konsumentpolitiska området viU jagsärskilt understryka vikten av att hemkonsulenterna bistår vid uppbyggnaden avden kommunala verksamheten. För detta ändamål behövs viss särskild utbildningav hemkonsulenterna. Jag kommer att ta hänsyn härtiU vid beräkningen av medel tiUkonsumentinstitutet. Beträffandehemkonsulenternas verksamhet i övrigt vill jag anknyta 1972: 33 81 tillvad jag tidigare anfört beträffande informationsverksamheten. Det bör övervägasom inte information direkt till enskUda konsumenter i större utsträckning än f.n. kunde lämnas genom regional eller lokal verksamhet. Jag fömtsätter attverket i samband med sin bedömning av informationsverksamheten kommer att prövadenna fråga och ta de initiativ som denna prövning ger anledning till. Konsumentutredningenföreslår en viss utökning av antalet hemkonsulenter. Flera remissinstanserunderstryker också behovet av att förstärka den regionala organisationen. Föregen del anser jag att en viss förstärkning av hemkonsulentorganisationenbehövs. Efter samråd med chefen för förordar jag attsammanlagt sex nya tjänster som hemkonsulenter inrättas. Dessa bör placeras vidlänsstyrelserna i , , , och ,och . Härvid har jag beaktat, att dessa län har enförhållandevis stor folkmängd och att det i vart och ett av dem f. n. finnsendast en hemkonsulent. och konsumentrådet finns f. n. sammanlagt 86 fastatjänster. Dessa myndigheter har hämtöver anställt tillfällig arbetskraft. F. n.avlönas 26 anställda med dessa medel. Vid VDN finns 20 anställda. Sammanlagtberörs således ca 132 personer av den omorganisation jag förordat. Jag tar ejhänsyn tUl aUmänna reklamationsnämndens personalbehov i detta sammanhang. Enutgångspunkt vid bedömningen av personalbehovet är att organisationen bör fåde resurser som behövs för att effektivt bedriva sin verksamhet efter de riktlinjersom tidigare angivits. Genom samman-föring av de nuvarande organen till ettnytt centralt verk bör rationaliseringsvinster kunna uppstå. En vissytterligare förstärkning bör dock ske för att utvidga och förnyakonsumentpolitiken. Vid mina överväganden har jag kommit till att 142 tjänsterbehövs i den centrala organisationen. Dessutom bör medel beräknas för tUlfälligarbetskraft. Sammanlagt bör detta möjliggöra en utökning i förhållande tUlnuvarande verksamhet med ca 20 anstäUda. En beräknad fördelning av personalenpå olika avdelningar och enheter redovisas i en personaltablå som torde fåfogas till protokollet som bilaga 2. Konsumentutredningenframhåller, att kommer att ha behov av nära samverkan meddepartement och myndigheter av olika slag, löntagarnas och konsumentemasorganisationer, näringslivets 6 1972.1 saml. 1972: 33 82 organisationersamt universitets- och andra forskningsinstitutioner. Utredningen föratsätter,att verket förläggs till . Delegationenför lokalisering av statlig verksamhet framhåller i sitt yttrande överutredningens förslag att delegationen med hänsyn till beskrivningen avuppgifter för det föreslagna verket som utredningen lämnat inte anser det oundgänghgennödvändigt att verket förläggs till . Delegationen förordardärför att verket förläggs utanför . Delegationen meddelar vidare attden räknar med att lägga fram nya förslag angående omlokaliseringar under år1972. Valet av förläggningsort för bör enligt delegationen intebedömas isolerat utan i samband med övrig omlokalisering. Föregen del anser jag, i likhet med delegationen, att frågan om lokahseringbör prövas i samband med att ställning tas till de förslag som delegationen föratskickari sitt yttrande. I avvaktan härpå bör verket förläggas till . Närden nya livsmedelslagen (1971: 511) antogs (prop. 1971: 61, JoU 1971: 41, rskr1971: 218) anförde jordbruksutskottet i sitt av godkända betänkandeatt starka skäl talade för att Kungl. Maj:t i samband med prövningen avkonsumentutredningens förslag även prövade frågan om en utvidgad besvärsrättenligt livsmedelslagen för tillvaratagande av konsumentemas intressen. Enligtbesvärsreglema i 3335 §§ livsmedelslagen förs talan mot hälsovårdsnämndensbeslut hos , mot beslut hos kammarrätten och motlivsmedelsverkets beslut hos kammarrätten eller i vissa fall hos Kungl. Maj:t.I lagen anges inte vem som har rätt att anföra besvär. Enhgt11 § förvaltningslagen (1971: 290) får talan mot sådant beslut av myndighet,som kan överklagas genom besvär, föras av den som beslutet angår, om det gåtthonom emot. Den närmare bestämningen av de besvärsberättigades krets ankommerpå rättstiUämpningen. I den mån det framstår som eftersträvansvärt attlagstiftningsvägen närmare ange denna krets får det ske i specialförfattningarpå olika förvaltningsområden. Jordbraksutskottethar i sitt nyssnämnda betänkande inte funnit det vara möjligt att ge varjemedborgare besvärsrätt enligt livsmedelslagen. Utskottet anser emellertid attdet inte kan förnekas, att det från vissa synpunkter framstår somotillfredsställande att klagomål genom besvär inte skall kunna föras fram frånkonsumenternas sida. Utskottet erinrar om, att sammanslutningar av konsumentereller löntagare enligt 6 § 1972: 33 83 lagen(1970: 412) om otiUbörlig marknadsföring tillerkänts talerätt hos marknadsrådeti fråga om förbud mot otillbörlig marknadsföringsåtgärd, då KO beslutat attinte göra ansökan om sådant förbud. Vidare erinrar utskottet omnaturvårdsverkets rätt enligt 48 § miljöskyddslagen (1969: 387) och 40 §naturvårdslagen (1964: 822) att, för tillvaratagande av allmänna resp.naturvårdens intressen, föra talan mot koncessionsnämndens ellerlänsstyrelsens beslut enligt nämnda författningar. Utskottet konstaterar attnågon motsvarande myndighet för konsumentfrågor inte finns f. n. mening talar starka skäl för att Kungl. Maj:t i samband medprövningen av konsumentutredningens betänkande även prövar frågan om enutvidgad besvärsrätt enligt livsmedelslagen för tillvaratagande avkonsumentemas intressen. har på utskottets hemställan beslutat ge Kungl.Maj:t tiU känna vad utskottet anfört. Medanledning av beslut vill jag efter samråd med chefen förjordbruksdepartementet anföra följande. Jagdelar jordbruksutskottets bedömning att det från vissa synpunkter framstår somotillfredsställande att klagomål genom besvär inte kan föras fram frånkonsumenternas sida i frågor som behandlas i livsmedelslagen. Jagvill emellertid erinra om att det enligt instruktionen för livsmedelsverket särskUtåligger verket att bevaka konsumentintresset inom livsmedelsområdet. Styrelsenför livsmedelsverket har också fått en sådan sammansättning att konsumenterna tUlförsäkratsrepresentation. Detta är en ytterligare garanti för att konsumenternassynpunkter beaktas i verkets arbete. Dämtöver vUl jag nämna att föreskrifter,som livsmedelsverket meddelar och som är av större vikt, skall fastställas av Kungl.Maj:t. Konsumentsynpunkternakan således föratsättas bli beaktade i livsmedelsverkets arbete. För attytterligare tillgodose konsumentintressen på livsmedelsområdet bör emellertid enhgtmin mening särskild besvärsrätt nu ges åt de fackliga huvudorganisationema.Härvid avser jag organisationer som är att anse som huvudorganisationer enligtlagen (1936: 506) om förenings- och förhandlingsrätt. När erfarenheter vunnitsav livsmedelsverkets arbete, bör frågan om ytterligare förändring avbesvärsrätten tas upp till prövning. Ienlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslagtill lag om ändring i hvsmedelslagen. Förslaget torde få fogas tillstatsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 3. Konsumentutredningengår inte närmare in på de frågor som aktualiseras om allmännareklamationsnämnden skall göras permanent. Nämnden drar betydande kostnader ochkan enligt utredningen knap- 1972: 33 84 pastge ett mot dessa kostnader svarande grundmaterial för den konsumentpolitiskaverksamheten i central instans. För att säkerställa att verksamheten vidnämnden kan fortsätta till dess att frågan om ett förenklaträttegångsförfarande vid konsumenttvister blivit löst, föreslår emellertidutredningen, att förs över tUl närkonsumentrådet upphör. Remissinstanserna har iallmänhet inte anfört några invändningar mot utredningens förslag. KO anseremellertid att det finns ett nära samband meUan nämndens och KO:s verksamhetoch att det ofta är svårt för den enskilde konsumenten att förstå skillnaden meUande båda instanserna. I avvaktan på en permanent lösning bör därför någon formav organisatoriskt samband mellan nämnden och KO övervägas. ErUigt min uppfattningtyder det ständigt stigande antalet ärenden hos påatt nämnden har en från konsumenternas synpunkt viktig uppgift.