prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Hithörande frågor kommer att tas upp till en samladbedömning av den tiUsatta utredningen för översyn av denförmögenhetsrättsUga lagstiftningen om otillbörUga avtalsvillkor. Till dessresultatet av detta utredningsarbete föreUgger bör man enligt min meningundvika specialreglering på begränsade områden, om inte tvingande skälföreUgger, De möjligheter som finns f. n. att jämka eUer helt åsidosättafriskrivningsklausuler med tiUämpning av grunderna för 8 § skuldebrevslagen fårenligt min mening anses tillräckUga. Stadgandet och dess motiv ger utrymme fören mindre återhåUsam tillämpning än den som har kommit till uttryck ihittillsvarande domstolspraxis. Det gäller också i fråga omfriskrivningsklausuler, vilkas tillämpning uppenbart skulle leda tiU obilligaresultat för en skadeUdande. Jag anser mig kunna räkna med att domstolarnaanpassar sin rättstillämpning i detta hänseende till samhällsutvecklingen ochtill de allmänna värderingar som är förhärskande vid bedömningen av vadsom anses tillbörligt och otiUbörUgt på avtalsområdet. 16 Bihang till protokoll 1972. 242 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 Jag vill slutligen också erinra om attfriskrivningsklausuler enligt gängse regler för avtalstolkning brukar tolkasrestriktivt och att oklarheter i formuleringen vanUgen går ut över den partsom har avfattat klausulen, dvs. i förevarande fall regelmässigt den skadeståndsskyldigearbetsgivaren. Det bör därför redan nu och utan någon särreglering finnas godamöjligheter att komma till rätta med missbruk av den rätt till friskrivning somi princip föreligger. Under dessa förhållanden är jag inte beredd att föreslånågon särskild bestämmelse om giltigheten av friskrivningsklausuler. Det börför tydlighetens skull framhåUas, att avsaknaden i den svenska lagstiftningenav motsvarighet till de berörda bestämmelserna i den norska lagen och detdanska lagförslaget inte i sak innebär någon rättsolikhet. Dessa bestämmelserhar väsentUgen samma innehåU och räckvidd som 8 § skulddirevslagen. Denna har ioch för sig motsvarighet i den danska och norska skuldebrevslagstiftningen.Att man i och likväl har funnit behov av en särskild bestämmelsei lagstiftningen om arbetsgivares skadeståndsansvar sammanhänger med att § 8 ide danska och norska skuldebrevslagarna inte anses kunna vinna analogisktillämpning inom avtalsrätten i övrigt i tillnärmelsevis samma omfattning som8 § i den svenska skuldebrevslagen. Principalansvar i offentligrättsligaförhållanden. har relativt utförligt uppehållit sig vidfrågan om tillämpning av dess nu förevarande förslag i offentligrättsligaförhållanden. Kommitténs uttalanden tar framför allt sikte på den situation somuppkommer, om dess förslag genomförs utan att lagstiftning sker om detallmännas skadeståndsansvar. Eftersom enligt vad jag föreslår lagstiftning nuskall genomföras i ett sammanhang om såväl det allmänna principalansvaret somskadestånd i offentlig verksamhet, måste en samordning ske, och de problem somkommittén har behandlat mister till största delen sin aktualitet. Frågan om ensådan samordning i materielhättsligt och rättstekniskt hänseende skall jag tastäUning tiU vid min behandling av huvudgrunderna för en lagstiftning om detallmännas skadeståndsansvar (avsnitt 2.3.6.) och av frågan om formerna för denlagstiftning på olika områden som jag nu föreslår (avsnitt 3.3. Kungl Maj:ts propositioii nr 1972 243 Gällande rätt m. m.i Det finns hos oss inte någongenerell lagstiftning om statens, kommunernas eller andra offentligrättsligasubjekts skadeståndsansvar. För vissa specieUa skadesituationer gällerspeciallagstiftning om skadeersättning av statsmedel. Jag har redan i detföregående särskilt nämnt lagen om ersättning i vissa fall förskada, som förorsakats av ämbets- eller tjänstemän m. fl., samt lagen den 13april 1945 om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda m. fl.och har i det sammanhanget redogjort för det huvudsakliga innehållet i dessalagar (avsnitt 1.1.1.3.). lag vilar såtillvida på skadeståndsrättsliggrund, att rätt till ersättning föreligger endast när skadan har vållatsuppsåtligen av ämbets- eller tjänsteman i tjänsten och att ersättningenbestäms enligt skadeståndsrättsliga regler. Det kan här alltså sägas varafråga om ett principalansvar för staten. lag har i viss mån en annankaraktär. Rätt till ersättning inträder i princip oavsett om vållande kanläggas någon ämbets-eller tjänsteman till last. Det förutsätts inte ens att feli vanUg mening har begåtts av någon befattningshavare. Det kan från densynpunkten sägas vara fråga om ett rent objektivt ansvar för staten. Rättentill ersättning är emellertid inte ovillkorlig utan i vidsträckt omfattningberoende på en skälighetsprövning. Men inte heller när det konstaterats attförutsättningama för rätt till ersättning föreligger gäller vanligaskadeståndsrättsliga regler om ersättningens storlek. Denna bestäms pågrundval av en skälighetsprövning. EnUgt båda dessa lagar är förtärandet förfaststäUande av statens ersättningsansvar reglerat enligt särskilda regler somavviker från vad som gäller i fråga om skadestånd i allmänhet. Vid sidan av dessa lagar finns ett antal förtattningar omersättning av allmänna medel för vissa skador, bl. a. i polisverksamheten ochinom tullväsendet. Inte heller dessa förtattningar kan emellertid sägas vilapå skadeståndsrättslig grund. Det finns därtör inte anledning att här gånärmare in på bestämmelsema. De särskilda föreskrifter om skadeersättning som finns ipostverkets kungörelse (nr 120) angående postverketsansvarighet för för- ' En utförlig redogörelse för gällande svensk rätt finns ibetänkandet »Skadestånd i offentlig verksamhet», bilaga 1, s, 133 f.RättsfallsOverstkten i betänkandet »Skadestånd II», s. 153 f. har i vissa delar ocksåintresse i detta sammanhang. I det följande kommer endast sådana rättsfaU attsärskilt anges som har publicerats efter det att dessa redogörelser skrevs. Enkortfattad översikt av gällande rätt 1 de övriga nordiska länderna återfinns ifOrstnämda betänkande s, 16 f, I bilaga 2 till betänkandet (s. 144 f) hargetts en översikt av rättstillståndet i vissa utomnordiska rättssystem. 244 Kungl Majtts proposition nr 1972 sändelser och medel och de bestämmelser om järnvägsansvarighet för förlust av eller skada på befordrat gods som finns ijärnvägstrafikstadgan (nr 202) reglerar ett skadeståndsansvarsom närmast är av kontraktsrättslig art. Det saknas därför skäl att i dettasammanhang lämna någon närmare redogörelse för dessa regelsystem. Den skadeståndsrättsliga speciallagstiftning som finns påsärskilda verksamhetsområden och som jag översiktligt har redogjort för i detföregående (avsnitt 1.1.1.23.) är utan inskränkningar tillämplig på deoffentligrättsliga subjekten. Det gäller t. ex. 1886 årsjämvägsansvarighetslag, :el-anläggningslag, 1916 årsbilansvarighetslag, luftfartsansvarighetslag, 1968 årsatomansvarighetslag, miljöskyddslag, de skadeståndsrättsliga reglernai sjölagen och på immaterialrättens område osv. Det kan i sammanhanget nämnas,att det i .2835 §§ atomansvarighetslagen finns särskilda bestämmelser omersättning av statsmedel för atomskada. Dessa bestämmelser vilar helt påskadeståndsrättslig grund och bygger på en internationeU konvention i ämnet. I fråga om det allmäimasskadeståndsansvar utanför de sålunda lagreglerade områdena har gällanderegler eUer grundsatser utbildats genom domstolamas rättstillämpning. När t. ex. staten eller en kommun uppträder som rentprivaträttsUgt subjekt tillämpas utan vidare de allmänna skadeståndsregler somgäller för enskilda. Det är fallet t. ex. i fråga om det allmännasskadeståndsansvar såsom näringsdrivande eUer fastighetsägare. , I varje faU när det gäUer person- eller sakskada haremellertid de allmänna skadeståndsreglerna en vidsträcktare tillämpning inomden offentliga sektom. Ett flertal domstolsavgöranden, varigenom det allmännahar ålagts skadeståndsansvar med tillämpning av dessa regler, har tagits tUlintäkt för att de offentUgrättsUga subjekten är underkastade samma regler somenskilda, när de driver verksamhet som kan anses jämstäUd med enskild, även omverksamheten inrymmer en del offentiigrättsliga moment. Sålunda har såvälstaten som kommunema ålagts ersättningsskyldighet för person- elleregendomsskada som har uppkommit inom sjukvården, i hamnväsendet och i sambandmed väghållning (se från senare tid NJA 1967 s. 374). Ansvarigheten hargenomgående grundats på att vållande har befunnits ligga någonbefattningshavare i det allmännas tjänst till last. Såvitt kan bedömas harhärvid tUlämpats allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser om organansvar ellerprincipalansvar för personal tillhörande drifts- eller arbetsledning och föranställd med arbetsuppgift som varit särskilt ansvarsfull från risksynpunkt,t.ex. vägarbetare med särskild övervakningsuppgift i trafiksäkerhetensintresse. I detta sammanhang bör särskilt beröras kronansansvarighet för skador uppkomna genom militär verksamhet. Kungl Majtts proposition nr 1972 245 flera hänseenden likheter med enskild verksamhet meninrymmer också klart offentligrättsliga moment. Av särskild betydelse ärgivetvis den offentligrättsliga tvångsmakt som utövas i det militära, bådegentemot den milir tära personalen och i förhållände till utomstående. Kronanhar emellertid i åtskilliga rättsfall ålagts skadeståndsansvar för person-eller sakskada, uppkommen i militär verksamhet, av allt att döma medtillämpning av allmänna skadeståndsregler. Av föreliggande rättsfall synes mansålunda närmast kunna dra slutsatsen, att kronan svarar för skada som harvållats av personal i befälsställning. Det gäller både när skada hartillfogats utomstående och när den skadelidande själv har tillhört den militärapersonalen. De paralleller man sålunda synes ha dragit med enskjild verksamhethar också tagit sig det uttrycket att domstolarna i vissa kontraktsliknandeförhållanden, t. ex, när kronan efter rekvisition disponerat enskild persontillhörig byggnad, har analogiskt tillämpat kontraktsrättsliga regler. Det harinneburit bl. a., att kronan fått svara för vållande också av annan personalän befälspersoner. Jag skall senare återkomma till vissa fall där rent objekrtivt ansvar har ålagts kronan för skada i militär verksamhet. Skadeståndsansvar för person- eller sakskada har ålagtsdet allmänna med tillämpning av allmänna skadeståndsregler också i några andrafall där den verksamhet i vilken skadan har uppkommit haft typisktoffentUgrättsUga drag och där det i mer eller mindre renodlad form har varitfråga om offentlig makt- eller myndighetsutövning från det allmännas sida. Ettgränsfall, där en jämförelse med enskild verksamhet låter sig göra i mångaavseenden men de offentUgrättsliga momenten är framträdande, har förelegat dåstaten har ålagts skadeståndsskyldighet med anledning av felaktig sjömärkning,I detta sammanhang bör också nämnas att staten i ett flertal rättsfall haransetts skyldig att svara för skada på gods som har omhändertagits förtullbehandling, dvs, tvångsvis med stöd av rent offentligrättsliga regler, ochatt domstolarna härvid synes ha tillämpat de regler som i allmänhet gäller omdepositaries ansvarighet för skada på deponerat gods. Ytterligare ett exempelutgör det rättsfall där kronan ålades att ersätta skador på en djurbesättningsom vållats av en desinfektör, vilken stäUts till förfogande av denlänsstyrelse som förordnat om desinfektion av en lantgård i samband med en mui-och klövsjukeepizooti. Det föreligger numera två avgöranden i högsta domstolenfrån tiden före åklagar- och polisväsendets förstatligande, varigenom kommunhar ålagts skyldighet att ersätta egendomsskada som har uppkommit till följd avvållande av åklagare resp, polisman i ansvarig ställning, dvs, i verksamhetsom avser eller innefattar offentlig maktutövning. I rättsfallet NJA 1961s.,622 ålades en kommun skyldighet att ersätta skada på egendom som tagits i beslagi samband med brottsutredning. Skadan hade uppkommit till följd av attvederbörande åklagare åsidosatt sin vårdnadsplikt. I domsmotiveringenåberopades emellertid härvid de särskilda regler om vårdnadsplikt som finns 246 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 i 27 kap. 10 § RB. I det andra rättsfallet (NJA 1962 s.674) ålades en kommun att ersätta skada som en polisman, vilken hadeförordnats att verkställa s. k. flygande besiktning, genom vårdslöshet tiUfogatett motorfordon i samband med att han hade fordonet om hand för att utförabesiktning. Det framgår inte av domsmotiveringen vad som varit grunden förskadeståndsansvaret. Men det kan möjligen antas, att allmännaprincipalansvarsregler tillämpats. åberopade särskilt attpolismannen var vederbörligen förordnad som besiktningsman. I detta sammanhangbör också nämnas, att genom en dom har ålagtkronan att ersätta personskada som tUlfogats enskild person genom vållande avpolisman i tjänsteutövning. I några rättsfall har slagits fast, att staten inte svararför skada som vållas av kronolots i samband med lotsning och att kommun påmotsvarande sätt är fri från ansvarighet för vållande av hamnlots. När detgäller skador uppkomna under lotsning föreligger emellertid speciellaförhållanden, bl. a. med hänsyn till det principalansvar för vållande av lotssom enligt 8 § sjölagen åvilar redare. Det synes därjämte vara internationellpraxis att det allmänna inte svarar för skada som vållas av lots. Detta gälleräven i länder där ett skadeståndsansvar för det allmänna i den offentligaverksamheten i princip erkänns. Undantag utgör veterligt endast . Desvenska rättsfallen på området kan därför knappast tas till utgångspunkt förnågon slutsats i fråga om det allmännas skadeståndsansvar i allmänhet förperson- eller sakskada. Det föreUgger i övrigt inte något auktoritativt avgörande,varigenom en talan mot staten, en kommun eller annat offentligrättsligt subjektom ersättning för person- eller sakskada, uppkommen i offentUg verksamhetgenom direkta ingripanden mot person eller egendom, har ogillats med en motiveringsom kan tas till intäkt för att det allmänna åtnjuter ansvarsfrihet i fall dåensldlda rättssubjekt under i övrigt likartade förhållanden åläggs skadeståndsansvar.Mer ovisst är hur långt skadeståndsansvaret sträcker sig i fall då person-eller sakskada vållas genom felaktigt beslut i den offentliga förvaltningen.Frågan har sällan förelegat till bedömande i domstolarna. I ett fall harskadeståndstalan mot en kommun med anledning av att dess hälsovårdsnämndförordnat om förstöring av ett parti livsmedel visserligen ogillats (NJA 1956not. C 463). Domsmotiveringen ger emellertid inte något klart besked, huruvidautgången i målet grundar sig på någon allmän princip om ansvarsfrihet för detallmänna i fall av denna art eller om det ansågs att vållande inte låghälsovårdsnämnden eller dess ledamöter till last. I ett par rättsfall har staten ålagts ett rent objektivtskadeståndsansvar för brandskada som har uppkommit genom beskjutning i sambandmed mi-Utär övning. Sådant objektivt ansvar har tillämpats också i fråga omskada som orsakats av skenande militärhästar, dock endast i fall då skadornauppkommit i samband med fälttjänstövmingar, dvs. övningar av särskilt storomfattning. Det har i dessa fall rört sig om skador som drabbat utomstående. Kungl Maj:ts propositiöh nr 1972 247 Anspråk på ersättning på rent objektiv grund för skada somtillfogats den som själv tUlhör den militära personalen har ogUlats i ett fall,då fråga var om skada tUl följd av skottiossning med lös ammunition. Det ärsvårt att dra bestämda slutsatser om vilka principer som skall anses gäUa ifråga om räckvidden av det objektiva ansvaret inom militärväsendet. Det finnsdock anledning tro att ett sådant ansvar föreUgger gentemot utomstående, närskada har uppkommit i samband med omfattande övningar eUer genom en verksamhetsom på grund av sin art medför särskilt stora skaderisker, t. ex.artiUeriskjutning under mörker. Det är däremot ovisst om skadeståndsansvtu* påobjektiv grund under motsvarande förutsättningar föreUgger också i förhållandetill den militära personalen. Som jag har framhållit i det föregående gäller enligtallmänna skadeståndsregler hos oss, att skyldighet att ersätta renförmögenhetsskada i utomobligatoriska förhållanden i princip inträder endastom skadan orsakats genom brottsUg gäming om man bortser från faU då skadeståndsansvarkan grundas på uttryckUga lagbestämmelser i speciaUagstiftnmg, Inom den offentliga sektom kan ren förmögenhetsskadauppkomma i utomobligatoriska förhållanden som följd av felaktiga beslut avdomstolar eller förvaltningsmjmdigheter. I åtskiUiga fall rör det sig om skadavållad genom straffbar gärning, eftersom inte sällan fel eller försummelse avämbets- eller tjänsteman föranleder ansvar för tjänstefel eller annat ämbetsbrott. Frågan om skadeståndsansvar för det aUmänna med anledningav felaktiga beslut i den offentiiga myndighetsutövningen har prövats iåtskilliga rättsfall. Av dessa kan i huvudsak följande slutsatser drasbeträffande gällande rätts ståndpunkt i denna fråga. För ren förmögenhetsskada genom ett felaktigt beslut eUer felaktig: verkstäUighet av ett beslut inträder inte skadeståndsansvarför det offentligrättsliga subjekt som driver eller svarar för den verksamheti vilken skadan har uppkommit. Detta gäller oavsett om vållande Ugger offentUgfunktionär tUl last eller om en felande befattningshavare kan ådömasstraffrättsligt ansvar för ämbetsbrott. Skadeståndstalan har t. ex. ogillats iett par fall som gällde anspråk på ersättning för mistad lön till följd av attfel begåtts i utnämningsärenden. Talan mot kommun med anledning av att desshälsovårdsnämnd fattat ett felaktigt beslut och därigenom orsakat enskildperson kostnader har likaledes ogUlats. YtterUgare exempel utgör vissaavgöranden av högsta domstolen i mål om ersättning för ren förmögenhetsskada pågmnd av felaktig taxering och om ansvar för fel eller försummelse av överförmyndare. Man har i litteraturen ibland uppfattat bl. a. dessarättsfaU som belägg för att det allmänna åtnjuter ansvarsfrihet för skada somuppkommer genom offentlig myndighetsutövning över huvmd taget. Jag kommer i detföljande Maj:ts proposition nr 5 år1972 (avsnitt 2.3.6.3.) att ytterligare beröra frågan ominnebörden av gällande rätt när det galler det iallmännas skadeståndsansvar påmyndighetsutövningens område och Saknar därför anledning att här gå närmare inpå dessa spörsmål. Inom de verksamhetsområdendär det allmänna enligt gällande rätt kan ådra sig skadeståndsansvar förperson- eller sakskada enligt allmänna skadeståndsregler ellerskadeståndsrättslig speciallagstiftning förekommer i ganska stor utsträckningatt skadereglering sker på frivillighetens väg genom uppgörelser mellan deskadelidande och företrädare för det allmänna. Inom den kommunala förvaltningen torde skaderegleringsverksamheteninte ge upphov till några speciella administrativa eller organisatoriskaproblem. Kommunerna lär vid förhandlingar i ersättningsfrågor normaltföreträdas av kommunalnämnd resp, drätselkammare eller kommunalbefattningshavare som av detta organ eller eventuellt avfullmäktig-församlingen har bemyndigats att företräda kommunen i sådanaärenden, I vilken omfattning uppgörelser som träffas måste underställasfullmäktige torde variera från kommun till kommun. Inom statsförvaltningen däremot tillämpas en speciell ordning,som dock inte är enhetUg inom samtliga verksamhetsområden. 1 fråga ommöjligheterna för olika myndigheter att reglera skador som uppkommer inom derasresp. verksamhetsområden gäller f. n. i huvudsak följande. De affärsdrivande verken reglerar själva sina skadeståndsfrågormed anlitande av driftmedel. Inom den civila statsförvaltningen i övrigt har vissa myndighetergenom föreskrifter i verksinstruktionerna eller i andra författningar tillagtsbefogenhet att reglera skador. Dessa myndigheter har i allmänhet fåttsärskilda anslag för ändamålet. Som exempel på myndigheter som har sådan befogenhetkan nämnas , , , statensvägverk och stateiis trafiksäkerhetsverk. För skador som har tillfogats tredjeman kan dessa myndigheter träffa uppgörelse om ersättning enUgt följande. har genom skrivelse den 19 december1968 bemyndigats att utge ersättning för sådan förlust av eller skada pätredje mans egendom som uppkommer i samband med pbUsverksamhet och under sädanaomständigheter att staten är skadeståndsskyldig. Detsamma gäller i fall dåenskild polisman är skadeståndsskyldig men med hänsyn till tjänstens särskildabeskaffenhet och omständigheterna i övrigt i det särskilda fallet inte skäligenbör svara för skadan. skall vid prövningen beakta denpraxis som har utbildats genom Kungl. Maj :ts beslut i frågor omersättningsanspråk med anledning av skador som har vållats i polisverksamheten.Om ersättning yrkas med högre belopp än . Kungi Maj:ts proposition nr 1972 249 ett och samma skadetillfälle, skall ersättningsfråganunderställas Kungl: Maj :t för prövning. Genom beslut harrikspoUsstjrrelsen bemyndigats att utge ersättning för skada som inträffar vidbesiktning av motorfordon och för vilken enskild polisman är ansvarig utan ättha gjort sig skyldig till vissa särskilt angivna grövre förseelser.Bemyndigandet gäller dock inte i fråga om livräntor eller därmed jämförligaunderstöd. Det avser i övrigt dels personskador med undantag för skador som haruppkommit genom olycksfall i arbete för polisens räkning, dels sakskador medundantag för skador på den statliga polisorganisationens egendom. Är det frågaom ersättningsbelopp vilket överstiger , skall frågan underställasKungl. Maj:t för prövning. kan enUgt 5 § i sin instruktion(SFS 1967: 354) utge skäligt skadestånd, dock ej med mera betydande belopp, omskada har tillfogats utomstående person eller främmande egendom genomstjTrelsens verksamhet. En liknande föreskrift finns i 7 § andra stycketinstruktionen för statens vägverk (SFS 1967: 258). disponerar ettreservationsanslag för bl. a. reglering av vissa person-eller sakskador somuppkommer i samband med driften av statliga vägar. Statens trafiksäkerhetsverkförfogar över medel för ersättning av skador som inträffar vid besiktning avmotorfordon enligt närmare bestämmelser i . brev till väg-och vattenbyggnadsstyrelsen. Inom mUitärförvaltningen sköts skaderegleringen medliågra smärre undantag avseende bl.a. mairkskador centralt av försvaretscivilförvaltning. För denna verksamhet gäller föreskrifterna i ett Kungl. brevden (TLA 1965: 63). Enligt dessa bestämmelser kancivilförvaltningen med vissa undantag självständigt avgöra skaderegleringsärenden.Yttrande måste dock inhämtas från försvarets skaderegleringsnämnd, om denskadelidande begär Uvränta eller fråga är om ersättning utöver vissa angivnabelopp. Ärende om livränta än skall civilförvaltningenöverlämna tUl Kungl. Maj :t för avgörande. I den mån verk och myndigheter inte har tillagtsbefogenhet att reglera skador genom särskilda föreskrifter eller genom attanslag för sådant ändamål har ställts till deras förfogande lärbeslutanderätten i ersättningsfrågor tUlkomma Kungl. Maj :t och . Kommittén angående det nllmännas skadeståndsansvar Som jag har nämnt tidigare (avsnitt 1.2.2.) innehåller detförslag till lagstiftning om skadestånd i offentlig verksamhet, som kommitténangående det allmännas skadeståndsansvar lade fram, dels bestämmelser om skadeståndmed anledning av fel eller försummelse i sådan verksamhet, dels refe -ler omrent objektivt ansvar för staten i vissa fall. Av skäl som jag har ut-i vecklati avsnitt 1.5.3. anser jag att en lagstiftning på detta område inte. börinnehålla sådana bestämmelser om objektivt ansvar som kommittén har 250 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 Under dessa förhållanden saknar jag anledningatt här redogöra närmare för kommitténs överväganden och förslag i den delen. Kommittén konstaterarinledningsvis, att någon allmän skadeståndsskyldighet för stat och kommun>med anledning av felaktigt förfarande i den offentliga verksamheten inteerkänns hos oss. Domstolama har i regel inte ansett sig kunna utan stöd av lagålägga stat eller kommun skadeståndsskyldighet i vidare mån än den statUga eUerkommunala verksamheten är att jämställa med enskUd verksamhet.