prop · FV03111 · 1972-12-31 00:00:00 — Mot dennabakgrund förordas att statens bidrag till företagareföreningarna i skogslänenhöjs. 1972:111 Bilagal InrUcesdepartementet 420 bör bedrivas som försöksverksamhet under förslagsvis femår. Utredningen erinrar om denförsöksverksamhet med stöd till hemarbete m. m. i glesbygderna som harbedrivits och som har redovisats i avsnitt 8. Utredningenhävdar att försöksverksamheten har påvisat möjligheter att till relativt lågakostnader per arbetstUl-fälle bereda den lokalt bundna arbetskraftensysselsättning. En fortsatt försöksverksamhet efter i huvudsak samma rikthnjersom hittUls förordas därför. Stöd i denna form bör enhgt utredningen främstavse befintliga småföretag men i vissa fah bör också nyetablering kunnastödjas. Restriktivitet bör dock iakttas i fråga om tUlskapande av fasta anläggningar. Huvuddelen av stödmedlen haranvänts för att möjliggöra legoarbete. Med anledning av de problem som harvisat sig föreligga att anskaffa lämpliga legoarbeten harföretagareföreningarna hävdat att en expansion av verksamheten kräver ökademöjligheter att söka och utveckla produkter, lämpliga att tUlverka somhemarbete liksom resurser att marknadsföra dessa. Utredningen anser attföretagareföreningarna i särskild ordning bör kunna söka medel för sådanaåtgärder. Det är emellertid enligtutredningens mening oreahstiskt att räkna med att alla sysselsättningsproblem iglesbygderna skall kunna lösas genom att det enskilda näringslivets utvecklingstimuleras. Som komplement härtiU kommer även fortsättningsvis insatser i formav ahmänna arbeten att behövas. Av de olika arbetsmarknadspohtiskainstrument som används för att möta sysselsättningsproblemen iglesbygdsområdena är beredskapsarbetena det viktigaste. Dessa har istor utsträckning varit inriktade på anläggningsarbeten av olika slag. En starkinriktning av beredskapsarbetena på anläggningsarbeten har emellertid visatsig medföra att urvalet av arbetsuppgifter anpassade tUl de arbetssökande medavseende på ålder, yrkeskunskaper och kön begränsas. Som försök att motverkaberedskapsarbetenas ensidiga inriktning och höga kostnader vill utredningen sede senaste årens expansion av skogs- och naturvårdsarbeten liksom den ökadeinriktningen på s. k. industriella beredskapsarbeten och beredskapsarbeteninom kontor och förvaltning (arkivarbeten). Även beredskapsarbeten inomvårdyrken har prövats. Utredningen anser det viktigt att denna strävan motmindre kostnadskrävande och mer differentierade objekt fortsätter. De nämnda begränsningarna hos demera traditionella beredskapsarbetena har föranlett glesbygdsutredningen attinitiera försöksverksamhet med intensifierad sysselsättnlngsplaneringi och kommuner samt kommunerna i kommunblock. Syftet medförsöksverksamheten har varit att undersöka i vilken utsträckning det är möjhgtatt genom ingående inventering, förberedelse och tidsplanering på nivåav lokalt tillgängliga arbetsuppgifter av olika slag förbättraförutsättningarna för arbetsmarknadspohtiska åtgärder i avsikt att ökasysselsättningen för den lokaU bundna arbetskraften. Inventeringsarbetet har utföits av kommunerna i samarbete med Prop.1972:111 BUaga 1 421 glesbygdsutredningen och resp. länsarbetsnämnd.Inventeringen av arbetskraftstillgångarna påvisade behov av ytterligarearbetstillfällen i olika delar av de berörda kommunerna. Inventeringen avarbetsobjekt visade att betydande sysselsättningsmöjligheter kan skaffas fram.Som exempel på arbeten nämns iordningsställande av rågångar och vandringsleder,uthyrningsstugor, kiosker och mindre serveringsbyggnader m. m. för turistersamt upprustning av kulturhistoriska byggnader. Dessutom presenterades bl. Kostnaderna för att genomföra de föreslagnaprojekten beräknades överstiga 100 milj. kr. Utredningen erinrar om att Kungl.Maj:t, sedan inventeringsarbetet hade genomförts, medgav attstatsbidrag fick utgå till försökskommunerna för att praktiskt pröva deföreslagna sysselsättningarna t. o. m. . Statsbidraget knötshelt till lönekostnaderna, som ersattes till . Objekt som utgjorde en delav normal verksamhet och för vilka statsbidrag utgår i annan ordningfick inte medtas i försöksverksamheten. Utredningen, som erinrar om attförsöksverksamheten enhgt Kungl. Maj:ts medgivande harutvidgats till ytterligare tre kommuner, finner det motiverat att fortsättaförsöksverksamheten på det sätt den har bedrivits och att utvidga dentill att omfatta alla kommuner i det inre stödområdet. Den bör omfatta enrelativt , förslagsvis . På vissa håll i skogslänen harunder senare år etablerat s. k. industriellaberedskapsarbeten i sysselsättningsskapande syfte. 1 dessa områden har enhgtvad utredningen anför de hittUlsvarande erfarenheterna visat att delokahseringspolitiska stödmedlen inte förmår locka fram tihräckligt mångainitiativ från den privata industrins sida. Sysselsättningsproblemen har hellerinte visat sig kunna genom traditionella beredskapsarbetsinsatser. Utredningenanser att etablering av verkstäder som ägs av samhället är det enda sättet atti vissa områden kunna erbjuda arbete under industriella former och finner detklart att staten bör svara för sådan verksamhet. Det finns i detta sammanhangen rad tänkbara drift- och ägandeformer. Frågan om utformningen av ett systemmed samhällsägda verkstäder av ifrågavarande slag bör därför bh föremål försärskild utredning, vilken bör omfatta även frågan om den fortsatta driften avde industriella beredskapsarbeten som har etablerats i glesbygdsområdena. En av glesbygdsutredningen utfördintervjuundersökning inom vissa glesbygdsområden i kommun visar att enbetydande del av glesbygdshushållen saknar tillgång till bil. För detransportbehov som inte tillgodoses med individuella transportmedel och som äralltför ringa som underlag för en självbärande aUmän transporttjänst, är detenligt vad glesbygdsutredningen anför (Ds In 1972:9) ytterst angeläget och i 1972:111 BUaga 1 422 grunden en rättvisefråga att transportmedel står tillförfogande i rimlig omfattning. 1 fråga om vägnätet framhåherutredningen att indragning av allmänna vägar i glesbygdsområden vanhgen skersom en följd av att vägarna har bedömts som obehövliga för det aUmänna.Minskande befolkning hksom nedläggning av olika allmänna inrättningar betraktasofta som skäl för indragning av allmän väg. 1 glesbygder med stora avstånd tiUserviceorter är vägstandarden av mycket stor betydelse och avgörande förreshastigheten och därmed restiden. Det är sålunda särskUt angeläget attvägarnas kvahtet kan förbättras eller bevaras i glesbygder. Utredningen anseratt största restriktivitet bör iakttas i fråga om indragning av allmänna vägarpä grund av minskande befolkning i glesbygder. Indragning bör i princip inteske i sådana fall när den kan medföra kostnader eller svårigheter för denenskUde. Utredningen har inte funnitanledning att förorda en höjning av nu gällande procentsatser för statsbidragettih enskilda vägar. För att samtliga statsbidragsberättigade enskilda vägarskall kunna beviljas bidrag anser utredningen det emellertid nödvändigt attytterligare medel ställs till förfogande för det enskUda vägnätet. Det är ocksåav stor vikt att kommunerna ordnar snöröjning m. m. för de äldre ochhandikappade, som bor utefter enskilda vägar för vilka statsbidrag inte utgår. Den reguljära kollektivatrafikförsörjningen inom områden av glesbygdskaraktär upprätthåhs enligt vadutredningen framhåller i första hand av landsvägsbussar. På grund avurbaniseringen och den ökade bUtätheten har trafikunderlaget påverkats medförsämrad lönsamhet för trafikföretagen och nedläggningar som följd. Fortfarandefinns dock i många glesbygdskommuner ett stort antal stationeringsorter förtaxi. Lhnyttjandet av de befintligakommunikationsmöjlighetema i glesbygderna synes vara mycket lågt till följd avprivatbihsmen, den ofta låga bekvämhgheten vid utnyttjandet av de kollektivatransportmedlen och de höga reskostnaderna. Det ringa transportunderlagetinnebär betydande svårigheter att i sådana områden bedriva koUektiv trafik medkrav på företagsekonomisk lönsamhet. Utredningen erinrar om att staten därför genomdirekta och indirekta ekonomiska insatser har sökt främja upp-rätthåUandet avkoUektiva kommunikationer i glesbygder och att stathga initiativ har tagits tUlutredningar för samordnad transportförsörining och till organisatoriskaförändringar av transportapparaten. Exempel härpå är den modellplaneringrörande lokal trafikservice i glesbygder som är 1968 utfördes inomkommunUcationsdepartementet och den regionala trafikplanering som f. n. pågår. I fråga om transportförsöriningen iglesbygdema diskuterar utredningen i första hand möjhghetema att bevara enlokal kollektiv trafikservice, dvs. förbindelserna med lokala serviceorterinom kommunblocken. Skolskjutsarna svarar i de flesta glesbygdskommunerna förhuvuddelen av den totala lokala kollektiva persontransportvolymen. Det ärsålunda enhgt utredningens mening naturhgt att skolskjutsarna ofta Prop.1972:111 BUaga 1 423 utgör basen i det lokala kollektiva trafiksystemet iglesbygder. Utredningen anser att i principsamtliga hushåU bör ha tillgång till kollektiva kommunikationer. Avkostnadsskäl bör den kollektiva trafiken i glesbygder till viss del kunnabedrivas med utnyttjande av taxibilar efter förhandsbeställning. Genom att iökad utsträckning utnyttja taxibilar för såväl linje- som beställningstrafikskapas bättre förutsättningar för att bevara en avsevärd del av de f. n.relativt väl spridda stationeringsorterna för taxi i glesbygderna. ÅtskUhga glesbygdskommuner som harorganiserat lokal trafikservice har funnit att en rimhg turtäthet kan innebäraresmöjligheter till kommuncentra eller andra lokala serviceorter minst tvågånger . Utredningen an.ser att en sådan turtäthet bör ses som enminimiservice. Vidare bör regionala servicecentra kunna nås varie vecka. Närtransportförsöriningen organiseras i glesbygder, bör tillses att turernatidsmässigt förläggs så att fram- och återresor kan företas inom loppet av endag och med rimliga uppehållstider i serviceorterna. Utredningen framhåller att mångakommuner på ohka sätt har engagerat sig i frågan om den lokalakoUektiva trafikförsöriningen. Det har därmed börjat framstå som en kommunalangelägenhet att organisera och ansvara för den lokala koUektiva trafiken, medanden regionala trafiken ses som en statlig angelägenhet. 1 ytstora glesbygdskommuner kan denenskildes kostnader för resor med kollektiva kommunikationer tiU kommuncentrumeller andra lokala serviceorter bli mycket höga. Utredningen har mot dennabakgrund diskuterat frågan om en sänkning av bussbiljettaxan i glesbygderna ochfunnit det vara särskilt angeläget att en sådan reduktion äger rum i de mestperifera glesbygderna, t. ex. utanför normala pendhngsavstånd från lokalaserviceorter. Motsvarande resonemang kan, säger utredningen, föras beträffandestyckegodstransporterna till perifera delar av glesbygderna. Frågan om en reduktion av res- ochstyckegodstransporttaxorna bör enligt utredningens mening avgöras av resp.kommun och vägas mot alternativa åtgärder, t. ex. möjligheterna att bevara ettstationärt utbud av samhällelig och kommersiell service. Utredningen anser attglesbygdskommunerna bör få statsbidrag till sina merkostnader för lokalkollektiv trafik. För att göra det möjligt att beakta lokala variationer ibidragsbehov förordas att ett särskilt statsbidrag tUlskapas för lokaltrafikservice utöver de generella bidragen till olönsam busstrafik. Enförutsättning för stödet till den lokala trafikservicen bör vara att kommunernaupprättar trafikförsöriningsplaner. Vid denna planering är det angeläget att deolika var för sig ofta små transportbehoven i glesbygderna samordnas. Vidarebör kommunerna ta ställning till vilken trafikstandard som bör upprätthållas. Vad angår den regionalatrafikservicen utgår glesbygdsutredningen från att staten helt har detekonomiska ansvaret för att en tillfredsställande kollektiv trafikförsöriningupprätthåhs. Hänsyn måste tas till de speciella glesbygdsproblemen vid denregionala trafikplanering, som i anslutning Prop.1972:111 BUaga 1 424 till trafikplaneringsutredningens arbete bedrivs inom deolika länen. 1 fråga om teletrafiken konstaterarutredningen att av landets hushåU har egen telefon. Utredningensförutnämnda undersökning inom kommun visar att telefontätheten där är istort sett lika stor som medeltalet för landet. Samtalsautomater har inte en sådanspridning i glesbygder att de i aUmänhet kan ersätta avsaknad av telefon i hushållen.Utredningen finner det angeläget att krav på bruttoinkomst frånsamtalsautomater sänks i orter där andra telefoneringsmöjhgheter saknas så attsaintalsautomat kan bevaras. Enhgt vad utredningen påpekar har televerketnyhgen beslutat om taxelättnader för telefonsamtal med centralorten i egenkommun. Vidare har en av tillsatt utredning lagt fram förslag regional utjämning av telefonkostnaderna. anser attdessa förslag bör genomföras som ett första steg mot en regionalutjämning av telefontaxorna. Målet bör dock vara att närsamtalstaxa införsgenerellt för samtal inom kommunerna. Vad angår postväsendet erinrarutredningen om att postverket driver busstrafik i och därvid ansvararför den statliga yrkesmässiga kollektiva trafiken norr om en linjeÖstersund-Sollefteå. 1 glesbygder skerpostdistributionen vanhgen genom lantbrevbäring, postombud ellerpostväskbefordran. Lantbrevbäring förekommer huvudsakhgen i södra och i Norrlands kustområden. Lantbrevbäringsnätet har sålunda enmycket begränsad utbredning i de glesast befolkade delarna av landet. 1 sådanaområden sker postdistributionen i regel genom postombud eller postväskor. Praktiskt taget samtliga hushåU som betjänas avlantbrevbärare har postgäng varje vardag. För hushåU med postdistribution viapostombud är motsvarande andel och för postväskbefordran . Antalet postanstalter har enligt var utredningen framhåller minskat ibetydande utsträckning . Enhgt utredningens mening börpostanstalter finnas tillgängliga med en viss geografisk spridning även iglesbygder. Förutom i de kommunala huvudorterna kan postanstalter sålundabehöva bibehåhas i andra lokala serviceorter inom särskilt ytstora kommuner. Lantbrevbäring är enligtutredningens mening den form av postdistribution som från glesbygdshushållenssynpunkt kan anses mest tUlfredsstäUande. Utredningen finner det väsentligt attnuvarande lantbrevbäring så långt möjhgt bibehåhs och att en ytterhgareutbyggnad av linjenätet i vissa fall sker. Genom att kombinera postservicen iglesbygder med andra typer av samhällelig och kommersiell service på sätt somf. n. prövas försöksvis i några glesbygdskommuner kan ohka slag av transportbehovsamordnas. Därmed bör möjligheterna öka att bevara och förbättranuvarande postservice i glesbygder. Vad gäller turtätheten vid postbefordranbör målet vara att i princip samthga hushåU får tUlgång till postservice varievardag. Taklen i strukturomvandlingen inomdetaljhandel och övrig kommersiell service har, framhåller utredningen, varitsnabb . SärskUt inom livsmedelshandeln har en betydandenettominskning av antalet enheter ägt rum. Sålunda har antalet daghgvarubutikerreducerats fiån ca 25 000 till knappt 14 000 . Nedläggninstaktenhar emellertid inte varit högre inom skogslänen än i övriga delar av landet.Även den ambulerande handeln, som ökade i omfattning av1960-talet, har i allt större utsträckning böriat beröras av nedläggningar. Utredningen har funnit attstandarden i fråga om kommersiell service för stora delar avglesbygdsbefolkningen i fiera avseenden är relativt god. Avlägset belägnahushåll utan egna transportmedel har emellertid av allt att döma betydandesvårigheter när det gäller försöriningen med vissa typer av service. Genom denfortgående koncentrationen av serviceutbudet kan problemen komma att avsevärtförvärras för de kvarboende i glesbygderna. Utredningen finner det därförnödvändigt att åtgärder vidtas för att vidmakthålla och förbättra serviceförsörjningeni glesbygdsområdena. Med hänsyn tih befintliga data om utnyttjandefrekvenserm. m. anser utredningen följande servicefunktioner vara mest grundläggande ochav sådan betydelse för glesbygdsbefolkningen att de i stationär form bör finnasföreträdda i glesbygdskommuner. Möjhgheter att bestäha vin och spritdrycker Annan reparationsservice, huvudsakligen i form av godserviceberedskap för i första hand rörledningsservice, ehnstallationer ochreparationer av hushåhskapitalvaror, t. ex. radio- och TV-service Alltför stora avstånd tih viktigarekommersiell service medför att befolkningens servicebehov inte kan tillgodosesmed rimliga uppoffringar och kostnader. Utredningen anger somprincipiellt riktmärke att restiderna till grundläggande servicefunktioner intebör överstiga vid enkel resa. En förutsättning för attbefolkningens servicestandard inte skall allvarligt försämras som en följd aven koncentration av servicerutbudet är att en fungerande kollektivtransportapparat upprätthålls även i glesbygder. 1 områden, där på grund avstora avstånd serviceförsöriningen inte kan ordnas på ett godtagbart sätt frånde lokala huvudorterna, måste samhället vidta särskilda åtgärder. Vid sina överväganden om olika möjligheter att förbättraglesbygds- befolkningens tillgång till kommersiell service diskuterarutredningen två principieht skilda huvudtyper av åtgärder nämligen förbättringav servicens tiUgänglighet genom transportinsatser och vidmakthållande avservicefunktioner på strategiskt belägna orter. Utredningen föreslår attföljande åtgärder vidtas. Hemsändning av dagligvaror ochapoteksvaror efter telefonorder bör organiseras i glesbygder med utnyttjande avbefintliga kommunikationsmedel. Härvid bör glesbygdshushållens fraktkostnaderreduceras. Fraktreduktionens storlek och omfattning bör avgöras av resp.kommun i samband med en av verksamheten. För att underlätta för hushållen iglesbygder att ta emot beställda varor vid hemsändning bör i vissa fallfunktioner som varuombud inrättas. Behoven av varuombud bör avgöras i sambandmed den kommunala planläggningen av hemsändningsverksamheten. Kommuner som i sina glesbygdsdelarreducerar hushållens fraktkostnader vid hemsändning av daghgvaror ellerinrättar funktioner som varuombud bör fä statligt bidrag till kostnaderna fördenna verksamhet. har övervägtohka möjligheter att genom samhällsstöd vidmakthålla sådana servicefunktionersom inte kan drivas på helt kommersiella grunder. Eftersom åtgärder av dettaslag har en direkt konkurrenspåverkande innebörd, anser utredningen detlämpligt att ett samhällsstöd begränsas till sådana enheter som med hänsyn tillserviceförsöriningen i ett glesbygdsområde är av särskUt stor vikt. Vidstödgivning skall hänsyn tas till bl. a. befolkningsunderlagets storlek iaktuella områden. Beträffande samhäUsstödetsinriktning avvisar glesbygdsutredningen direkta driftstöd. 1 stället förordarutredningen ett investeringsstöd, i vissa fall tiUsammans med statligkreditgaranti för rörelsemedel, för att förbättra funktionsmöjligheterna förserviceenheter i glesbygder. Detta stöd bör efter särskUd prövning utgå tillnäringsidkare som bedriver verksamhet inom kommersiell service av mergrundläggande betydelse i glesbygdskommuner inom det allmänna stödområdet. 1särskilda faU bör investeringsstöd kunna utgå även i glesbygdsområden utanfördet allmänna stödområdet. Investeringsstödet föreslås utgå i form av lån elleravskrivningslån för finansiering av ny-, till- eller ombyggnad av affärslokaleller för anskaffning av inventarier och utrustning. Stathgt bidrag för förvärv ochupprustning av butiksfastigheter bör i vissa faU kunna utgå tillglesbygdskommuner inom det aUmänna stödområdet och i särskUda faU tiU andraglesbygdskommuner. 1 särskilda faU bör stathgkreditgaranti kunna lämnas näringsidkare som får investeringsstöd för attfinansiera anskaffning av varulager. Beslut i här avsedda stödärendenbör enhgt utredningen fattas av . 1 frågor rörande statligt stödeller kreditgaranti utanför det aUmänna stödområdet bör beslut fattas av Kungl.Maj:t. Utredningen rekommenderarkommunerna att utarbeta översiktliga planer för serviceförsöriningen. Avplaneringen bör framgå bl. a. på vilka serviceorter en bestående stationärservice är särskilt angelägen. Prop.1972:111 Bilagal InrUcesdepartementet 427 kontinuerhgt samråd i strukturfrågor ochinformationsutbyte föreslås vidare äga rum mellan länsstyrelse, kommuner ochhandelns organisationer. 1 detta sammanhang förordar utredningen attsamhällsorganen träffar överenskommelser med serviceföretagen i glesbygder omvarsel vid planerad nedläggning. Enhgt utredningen börerfarenheterna av de föreslagna åtgärderna systematiskt samlas in och bearbetasav länsstyrelserna. De föreslagna åtgärderna bör få karaktären avförsöksverksamhet och omprövas efter en femårsperiod. Utredningen framhåller att denkommunala sociala servicen i viss utsträckning grundas på lagstiftning. 1övrigt är den beroende av kommunernas ambitioner och ekonomiska möjligheter.Förhållandevis större anspråk ställs på de kommunala serviceinsatserna iglesbygdskommuner som en följd av att förutsättningarna för kommersiehaserviceverksamheter och andra enskilda kollektiva aktiviteter är sämre där äni tätare befolkade regioner. Det ekonomiska stöd staten ger till vissa delar avverksamheten - eher genereht genom skatteutjämning - är av särskild betydelseför dessa kommuner. Utredningen har inriktat sittarbete på den äldre befolkningens situation och tyngdpunkten i förslagen liggerpå den öppna åldringsvårdens område. Målsättningen för de socialaserviceinsatserna i glesbygder måste enligt utredningen vara densamma somgäller generellt i kommunerna. De särskUda förhållandena i glesbygderna kanemellertid ställa krav på extraordinära insatser av social service ochdärigenom motivera speciella statliga stödåtgärder till glesbygdskommunerna. Samhället bör bereda människornasådana villkor att de så långt möjligt på ett godtagbart sätt kan leva i sinvanhga miljö. För äldre och handikappade innebär det bl. a. att behövhg socialservice i första hand bör lämnas i deras hem. Det är också viktigt att iglesbygdema skapa bättre möjligheter för de perifert boende tih socialakontakter och förutsättningar att delta i skilda aktiviteter i tätorterna.Samhällets insatser måste därför till stor del inriktas på att sörja för enkvahtativt och kvantitativt lämplig transportservice. Som komplement härtillerfordras även åtgärder för att underlätta vissa ambulerande serviceverksamheter. Ålderdomshemmen - särskilt om dessaär centra även för öppenvårdsfunktioner måste betraktas som viktiga inslag iden lokala servicen. De bör, menar utredningen, finnas företrädda i första handi de nya kommunernas huvudorter och i kommundelscentra. Den slutna vården påålderdomshem anser utredningen däremot inte erbjuda för glesbygden specifikaproblem. Den sociala hemhjälpen genomhemsamariter är den dominerande formen av öppen verksamhet för äldre ochhandikappade i kommunerna. För glesbygdskommunernas vidkommande harhemhjälpsverksamheten särskild betydelse genom stora avstånd tillserviceanordningar av olika slag. Utredningen föreslär därför att statsbidragetför social hemhjälp, som utgår ined av kommunens nettokostnad förpersonal inom verksamheten, skall höjas till . Bidragsunderlaget börberäknas på i stort sett .samma sätt som enligt nuvarande bestämmelser.Bidragsrätten bör inte begränsas till henisamaritverksamheten utan omfattaockså hjälp åt barnfamiljer. De föreslagna bidragen bör utgåtill kommuner inom det inre stödområdet samt efter beslut av Kungl. Maj:t äventill kommun utanför detta stödområde. Utredningen nämner i detta sammanhangsärskilt kommuner i norra och . De nya verksamhetsformer som harprövats bl. a. inom försöksverksamheten med servicebussar bedömer utredningenkunna vara en form för hemhjälpsinsatser i glesbygder. S. k. dagcentraler inomvilka kommuner har sammanfört olika former av öppen verksamhet för äldre ochhandikappade förekommer i ringa utsträckning inom glesbygdskommunerna. Det ärenligt utredningen angeläget att sådana inrättas. En sådan utveckling bör ivissa fall kunna främjas genom statsbidrag.