prop · FV03111 · 1972-12-31 00:00:00 — Detaljerade uppgifter om kommunernaredovisas i bihand A. Tyngdpunkten läggs vid en analys av arbetsmarknadenssätt att fungera samt vid serviceförsörjningens omfattning i skUda regiontyper. Kähor för framstäUningen har främstvarit ERU:s (Expertgruppen för regional utredningsverksamhet) olika betänkandenoch rapporter, långtidsutredning, glesbygdsutredningens betänkandensamt sammanställningar på grundval av offenthg statistik utförda inominrUcesdeparte-mentet. För att kunna belysa förhållandenmom skUda bebyggelsetyper och behålla anknytningen tUl länsprogrammenhar det befunnits fördelaktigt att presentera data för de olika ortstyperna ilänsstyrelsernas förslag tiU länsprogram. Härvid har vissa modifieringar gjortsvad beträffar terminologin och vissa mindre justeringar i klassificeringen harockså ansetts behövliga för att åstadkomma jämförbarhet mellan län. De av länsstyrelserna föreslagnastorstadsalternativen är samtliga primära centra inom sina respektive län.Denna benämning kommer att användas i fortsättningen. Länsstyrelsernas förslagtih regionala tiUväxtcentra kallas i det följande regionala centra. Övrigakommunblock i länen har i länsstyrelsernas förslag antingen benämntsserviceorter eller övriga orter. Termen kommuncentra används här för båda dessaortstyper. De justeringar som gjorts för att åstadkomma bättre jämförbarhetmellan länen berör sju län och redovisas närmare i bihang A. Länsstyrelsernasförslag thl ortsklassificering presenteras utföriigt i avsnitt 9.3. 3.1 Det internationella och historiska perspektivet 3.1.1 Stor yta liten folkmängd Alla utvecklade industriländer harunder upplevt mer eller niindre uttalade regionala obalansproblem.Regionala ojämnheter i inkomstnivån, anstäUnuigstryggheten och i möjhghetemaatt få arbete i hembygden efter fuUbordad utbUdning är aUtså inte specifiktsvenska eUer nordiska problem. TiUsammans med och Finlanduppvisar emellertid en efter europeiska förhåhanden mycket låg befolkningstäthet.Med mindre än 20 invånare per kvadratkilometer ligger dessa tre länderbetydligt under befolkningstätheten i de flesta europeiska länder; så har t.ex. 90, Itahen 170 och 370 invånare perkvadratkUometer. En bildmässig iUustration av olikheterna ibefolkningstätheten erhålls genom de två schematiserade europakartorna i figur3:1. På den ytproportionella bUden av intar sin sedvanhga platspå kartbilden, medan landet tiUsammans med och avsevärt reducerasi omfång när man i stäUet låter ytorna vara proportioneUa mot folkmängden. 1. i ' I den vänstra kartbilden har ländernas yta återgetts medrektanglar, där ländernas ungefärliga utsträckning i nord-sydlig ochöst-västlig riktning har bibehållits. I den högra bilden har den totalakartytan fördelats I direkt proportion tUl folkmängden. Därvid har ländernasutsträckning I nord-sydlig riktning genomgående behållits, vilket för Sverigesdel ger en mycket smal bild medan t. ex. bilden av och blirmycket bred. Den ojämna befolkningstätheten pådet internationeha planet har sin motsvarighet även inom . Spännviddenär här minst lika stor som mehan länder. och länmed över 150 och med mindre än 3 invånare per kvadratkUometerrepresenterar här ytterlighetsfallen. De svenska befolkningskoncentrationernasrelativa litenhet belyses av att de två tätast befolkade länen i intehar större täthet än som gäher genomsnittligt för hela . I figur 3:2har på samma sätt som vid den europeiska jämförelsen förhåhandena inom SverigeUlustrerats med en yt-resp. befolkningsproportionell karta. u c|~n Den vänstra kartan är ytproportionell, den högraproportionell mot folkmängdens storlek Varie läns längd från söder till norrhar bibehållits I den befolknmgspropor-tionella bilden, medan bredden varierar.Denna metodik har frångåtts vad beträffar AB län som annars hade sprängt bildensram i östlig nktning. Befolkningstätheten har indirektbetydelse för hur en region fungerar för mdividen som arbetsmarknad och somservicegivare. Av följande avsnitt fiamgår att valmöjhgheterna påarbetsmarknaden blir större ju fler arbetstUlfäUen som finns inompendhngsavstånd och att serviceutbudet tryggas vid ett stortbefolkningsunderlag. Det ringa befolkningsunderlag som präglar stora delar avSverige medför, att de problem som är förknippade med tUlbakagående näringarofta är kombinerade med ett totalt sett bristande utbud av arbetstUlfäUen ochservice. Små tätorter och glesbygd finns naturhgtvis också i andra europeiskaländer men det är i stort sett endast i de nordiska länderna som detta ärkombinerat med direkta svårigheter att behålla en viss minsta servicenivå ochmed att avstånden till aUernativa arbetsmarknader är sa stort att de för deflesta arbetstagare ej kan överbryggas. Även företagets mUjö kan varieramed regionernas befolknmgstäthet. Glesheten i det svenska bebyggelsemönstretkan ge försämrade produk-tionsförutsättnmgar. Det genomsnittliga avståndetmellan ekonomiskt samverkande enheter tenderar att bh stort. Hägerstrandformulerar detta långtidsutredning på följande sätt. Att hgger bland de främstabland vaddens länder i fråga om sådana anläggningar som jämvägar, vägar ochkraftledningar per capita räknat är naturligtvis ett tecken på en högt utveckladekonomi. är det också ett mått på den betydande ekonomiska belastningsom avstånden utgör. Lyckhgtvis har framstegen på transportteknikens områdelett till att distansfriktioner kunnat i hög grad övervinnas. För den del avkontaktverksamheten som på ett eller annat sätt är beroende av personkontakterkvarstår dock avsevärda "distansfrUctioner". På samma sätt som lågabefolkningstäthet avspeglar sig i för industrUänder relativt unikaglesbygdsproblem, ger landets låga befolkningstal inte underlag för någrainternationeUt sett stora städer. Det har ifrågasatts om viden internationell jämförelse kan karakteriseras som en storstadsregion. 1svensk regionalpohtik utgör den emellertid en betydande tyngdpunkt. 1 regionenbor ungefär lika många människor som i de 30 minsta s. k. A-regionernasammantagna. Även s. k. rank-sizeundersöknmgar har visat att ,och i ett internationeUt perspektiv är förhållandevis stora ijämförelse med de orter som kommer närmast i storlek. 3.1.2 Jordbrukssamhälle blir industrisamhälle varSverige i stort sett opåverkat av den industriella revolutionen. Först omkringår 1870 visade sig de första tecknen till en mera omfattande industrialisering.Den med industrialiseringen förknippade urbaniseringen böriade således ganskasent i , men har å andra sidan därefter gått mycket fort.Omstruktureringen av näringshvet och därmed den regionala omfördelningen avbefolkningen har varit mycket omfattande. TUl stor del kan de under1900-talet registrerade regionala obalansproblemen direkt härledas urövergången från areella näringar tih stadsnäringar. Den totala skiftning avtyngdpunkten som har skett framgår av tabell 3:1.Andelen sysselsatta inom jord-och skogsbruk har gått tillbaka från år1900 tih medan industriandelen har ökat från tUl40 %. Om industri och jord- och skogsbruk tUlmäts betydelsen av att vara s. k.primära näringar som således tiUsammans betingar befolkningens lokalisermg. Näringsgren 1900 1930 1960 1970 Jord-och skogsbruk 51,1 35,0 13,9 7,6 Industri- och byggnadsverksamhet 29,0 35,0 42,0 40,4 Handel 13,5 23,7 31,5 31,9 Offentliga tjänster 6,4 6,3 12,6 20,1 Totalt 100,0 100,0 100,0 100,0 Uppgifterna som har anpassats tillde folkräkningsdefinitioner som används är något osäkra. 1 Industri harbyggnadsverksamhet inräknats. Är 1970 hade denna näringsgren av dentotala sysselsättningen. framstår jord- och skogsbrukets radikalt ändrade betydelseän tydligare. Ar 1900 svarade jord- och skogsbruket för av desysselsatta inom primära näringar. Är 1930 hade denna andel minskat tih 50 %för att år 1970 uppgå tUl endast något . Ännu spelade densedan hundra år pågående övergången från agrarsamhälle tUl industrisamhäUe enhuvudroll som drivkraft i den regionala befolkningsutvecklingen. Det nära sambandetmellan folkmängdsutvecklingen i länen och andelen sysselsatta inom jord-ochskogsbruk belyses i figur 3:3. Några undantag från detta sambandfinns. har i förhållande till den höga andelen sysselsatta inomjord- och skogsbruk vid periodens böqan haft en utpräglat positivfolkmängdsutveckling . Liknande är förhållandet för detvå storstadsnära länen och . ochKopparbergs län slutligen har haft en negativ folkmängdsutveckling trots enrelativt måttlig andel sysselsatta inom jord- och skogsbruk. Figur 3:3 Sambandet mellan andelen sysselsatta inom jord-och skogsbruk och folkmängdsutvecklingen . andel inom jord- och skogsbruk 1960 »Y W »X Är 1970 utgjorde de som varsysselsatta inom jord- och skogsbruk endast av alla sysselsatta. Dettainnebär en minskning med nära hälften . Även om det blh samma takti den agrara rationahseringen , kommer dennautveckling att spela en förhållandevis mindre roU . Förfolkmängds-mässigt mindre men tiU ytan stora områden kommer emellertid av alltatt döma minskningen inom jord- och skogsbruk att spela enavgörande roll även . Av 272 kommunblock hade 114 ännuår 1965 av sin totala sysselsättning inom jord- och skogsbruk.Eftersom det i huvudsak är kommunblock med ganska liten folkmängd som präglasav de areella näringarna bodde av befolkning idenna typ av kommunblock. Av tabell 3:2 framgår att dessa kommunblock dominerarinom inre stödområdet och utgör ett betydande inslag inom resten av detallmänna stödområdet. Det förriänar dock uppmärksammas att mer än hälften avdet totala antalet invånare i jord- och skogsbruksbetonade block bor ikommunblock utanför stödområdet. Tabell3:2 De jord- och skogsbrukspräglade kommunblocken Antal Antal 1 000-tal (exkl. det inre) Övriga landet (exkl. storstad som råd ena) 4 050 2 200 Mycket talar för att 1970-taletkommer att vara den sista period under vUken den hundraåriga omvandlingen frånagrart tUl industriellt samhälle kommer att spela någon nämndvärd roll för denregionala utvecklingen. Enligt den s. k. prognos O i länsplanering 1967 skulleantalet sysselsatta inom dessa näringar komma att minska från ca 350 000 år1965 tUl ca 130 1980. Om jord- och skogsbruksberoende kommunblock definieraspå samma sätt som angavs för - sysselsatta inom dessanäringar skuhe antalet sådana block minska från 1970 tUl endast 1 8 år1980. Vad beträffar antalet invånare i denna typ av kommunblock skulle en ännusnabbare förändring kunna ske, från tih något avtotalfolkmängden. Av de totalt 100 000 invånarna i de 18 blocken kan hälftenberäknas bo i block inom stödområdet. Utveckhngen inom jord- ochskogsbruk tas upp mera i detalj i avsnitt 3.3,1. 3.1.3 Glesbygds- och tätortsutveckling De förändringar inom näringslivetsom har kortfattat beskrivits i det föregående har bl. a. lett tih enomfattande omflyttning från glesbygd tUl tätorter och mellan regioner av olikastorlek. Tihsammans med denna omflyttning delvis som orsak till denna mendelvis också som en följd därav påverkar näringslivets omvandlingmänniskornas liv även på andra sätt. I detta och närmast följande avsnittkommer emellertid endast omflyttningens omfattning och riktning attuppmärksammas. De socio-ekonomiskt mera betydelsefulla faktorerna kommer attuppmärksammas i avsnitten 3.2 och 3.4. I detta avsnitt används folk- ochbostadsräkningarnas definition på glesbygd och tätorter, dvs. orter med mer än200 invånare räknas som tätorter, allt övrigt som glesbygd. Inom den glesbygdsom på detta sätt avgränsas finns stora variationer i tUlgång på t. ex. arbeteoch service. Vissa mindre tätorter har vidare flera drag gemensamma med delarav glesbygden. Glesbygdsutrednmgen avgränsar i sitt betänkande (SOU 1972:56) Glesbygder och glesbygdspolitik områden medspeciellt svåra avståndsrelationer och små lokala befolkningsunderlag. Debakomliggande principerna för dessa avgränsningar redovisas bl. a. i avsnitten3.4 och Figur 3:4 Lokalt befolkningsunderlag Av kartan i figur 3:4 framgårlokaliseringen av de områden som har mycket små lokala befolkningsunderlag.Områden med mindre än 10 000 invånare inom 30 km:s radie täcker i stort setthela inland, de nordliga delarna av och länsamt vissa delar av och . Områden med ett befolkningsunderlag påmellan 10 000 och 50 000 personer täcker med undantag för vissa punkterutefter resten av och stora delar av ochVärmlands län. Dessutom visar sig stora delar av smålandslänen ha detta lokalabefolkningsunderlag. Kartan är utförd inom ERU (Expertgruppen för regionalutredningsverksamhet) och anger del antal individer som kan näs inom 30 km:savstånd från mätpunkter utplacerade med 10 km:s avstånd. Den regionala omflyttningen harmedfört tendenser till koncentration inom alla typer av regioner. Tendensen harvarit, att de regioner som i ett visst utveckhngsstadium har haft det störstainslaget av tätorter har ökat mest medan redan glest bebodda regioner har fåttsin andel av landets befolknmg minskad. Andelen boende på glesbygd haroavbrutet minskat. tUl har proportionen mehan glesbygds-och tätortsandel i stort sett helt förbytts. Vid periodens början bodde ca 15 %av befolkning i tätorter medan glesbygdsandelen börjar närmasig denna nivå (figur 3:5). har tätorterna vuxit ochglesbygden minskat med ungefär samma hastighet i hela landet. Genom attfördelningen på glesbygd och tätorter har varit ohka har ändå den totalabefolkningsutvecklingen varierat kraftigt. 1 figur 3:6 demonstreras detta förhåUandeför de skilda länen. Den genomsnitthga tätorts- och glesbygdsutvecklingen harapplicerats på länens folkmängd , uppdelad på tätorter och glesbygd. Den"efterhandsprognos" som på detta sätt kan konstrueras visar sig förde flesta län överensstämma mycket väl med den faktiska utvecklingen. Destorstadsnära länen , och , uppvisar dock enöverproportionell tillväxt. Figur 3:5 FoUcmängden i fördelad påtätorter och glesbygd. KäUa:SOU 1970:14 samt folkräkningsmaterial. Figur 3:6 Länens folkmängdsutveckling perloden 1951-1970.Faktisk och teoretisk utveckling, teoretisk utveckling X .»G AC R -20 -10 o +10 +20 +30 % På länens tätorts- resp. glesbygdsfolkmängd harapplicerats den riksgenomsnittliga utvecklingen förresp. Den resulterande folkmängden utgör den teoretiskafolkmängden. Även mellan tätorter av ohkastorlek har utvecklingen - i varje faU varit relativtutjämnad. Undantas tätorter med mindre än 500 och med mer än 100 000 invånareligger tUlväxten för alla storleksgrupper på per 5-årsperiod.Av tabeU 3:3 framgår att utveckhngen har varit i stort sett hkartad under1960-talets Det finns en tendens tih accelereradutveckling i tätorter med muidre än 5 000 invånare, medan det i orter större än10 000 invånare har skett en viss dämpning . Tabell 3:3 Folkmängdsutvecklingen under perioderna1961-1965 och 1966-1970 i storleksgrupperade tätorter. 200- 499 500- 999 1 000- 1 999 2 000- 4 999 5 000- 9 999 10 000-19 999 20 000-49 999 50 000-99 999 100 000- TotaU +10,2 + 9,4 Mindre tätorter i omedelbar närhet av stöne har ansettsingå i den större tätorten. För båda perioderna har identiska tätorter följtsupp, vilket innebär att folkmängden i de tätorter som går frånen storleksgrupp till en annan, har tillgodräknats den storleksgrupp somtätorten låg i vid periodens börian. För harsammanställningar inom utnyttjats, och för perioden1966-1970 sammanställningar inom . Den relativt sett dämpadeutvecklingen i storleksgruppen över 100 000 invånare innebär inte att dessatätorters roU i folkmängdsutvecklingen är obetydlig. Uppemot en tredjedel avden totala tätortstUlväxten är lokaliserad till denna typ av orter. De storaorternas dominans visas av att det stora antalet orter med mindre än 5 000invånare, trots den delvis mycket positiva befolkningsutvecklingen får mindreän en femtedel av tUlväxten i tätortsfolkmängden. De problem som är förknippade medbl. a. glesbygdsbefolkningens tillbakagång har rönt ökad uppmärksamhet under1960-talet. Om man ser tih utvecklingen visar det sigatt glesbygdsbefolkningen minskat kraftigare än under1950-talet. Av tabell 3:4 framgår emellertid att takten i tätortstillväxteninte uppvisar någon motsvarande förändring. En viss uppgång skedde mellan1950-talet och , medan det skett enviss dämpning i tillväxttakten. Den pågåendeflyttnmgen från glesbygd tUl tätorter har huvudsakligen varit koncentrerad tUlde yngre åldrarna. Detta har medfört en så ogynnsam åldersfördelning i deflesta glesbygdsområden att dessa nu inte längre har någon naturlig folköknmg.På många håh är födelsetalen betydligt lägre än dödstalen. För perioden1966-1970 kan dödsöverskottet för glesbygd beräknas till ca 50 000.Befolkningspyramiderna i figur 3:7 iUustrerar de kraftiga skevheterna iglesbygdens ålders- Tabell 3:4 Glesbygds- och tätortsfolkmängdens utvecklingunder + 8,3 -7,5 + 10,2 -14,1 + 9,4 -14,4 Glesbygden har i åldrarna enkraftig underrepresentation som i åldersgrupperna över 50 förbyts i en motsvarandeöverrepresentation. Figur 3:7 Befolkningens åldersfördelning I glesbygd ochtätorter ...: ". T----- 1---- T" i"----- r Figuren visar de olika åldersgruppernas andel av dentotala glesbygds- resp. tätortsfolkmängden. Glesbygd markeras med streckade ochtätorter med heldragna linjer. Rikets åldersfördelning är Inte angiven menligger på grund av tätortemas stora andel av befolkningen ganska näratätortsfolkmängdens. 3.1.4 Koncentration på skilda regionala nivåer i ett långt tidsperspektivhar folkmängdens fördelning mehan riksområden genomgått stora förändringar. 1870 stadigt tagit en aUt större del av landets totalabefolkning, från tiU börian. Som framgår av figur 3:8 kan övrigariksområden delas in i tre grupper med skilda utvecklingsbilder.' Länen iVästsverige, och uppvisar en relativt setturiämnad utveckling. För dessa riksområden är det klara trendbrottet i positivriktning anmärkningsvärt. och Sydöstsverigehar under hela den långa perioden genomgående minskat sin andel av landetsbefolkning. De två norra riksområdena MeUersta och visarbåda en bUd av hastig tihväxt vid periodens början följd av en relativt sentinträdande snabb tUlbakagång. För MeUersta uppnåddes den störstaandelen av befolkning , medan för ÖvreNorrland detta inträffade så sent som vid 1 960-talets börian. Figur 3:8 Folkmängdens fördelning på riksområden Figur3:9 Andel Invånare Den historiskabefolkningsutvecklingen ger flera väsentliga hällpunkter för bedömningen av denframtida regionala utvecklingen. En region som har haft ennegativ befolkningsutveckluig får t. ex. en genomsnittligt sett äldrebefolkning med små eller negativa födelseöverskott. Dessa regioner möter ocksåandra problem, viU Sammanfattande uppgifter om befolkningensåldersfördelning i skhda riksområden samt om naturlig folkökning redovisas itabeh 3:5. och Mellersta har den lägsta andelen och den högsta i gruppen 67-w år. Dessa riksområden harej heher någon nämnvärd naturlig folkökning. Den negativa folkmängdsutveckhngenunder i har ej hunnit slå igenom i åldersfördelningen.Bidragande till den positiva åldersfördelningen har också varit den höganativiteten. har dock nativiteten i börjat närmasig riksgenomsnittet. Tabell 3:5 Åldersfördelning och naturlig folkökning inomriksområden En mera detaljerad bild avålderstmkturen i landet erhålls i figur 3:9. På kartan, som hämtats från ERU:slägesrapport (Ds In 1972:14), anges hur stor andel av befolkningen som är över65 år och äldre. Med den större detaljrikedom en karta kan erbjuda framgår attandelen i åldrarna är hög inom ett sammanhängande område frångränsen mehan och ner tUl gränsen för detaUmänna stödområdet. Mindre områden med höga andelar finns också i Stockholmsoch län, i delar av Sydöstsverige och i ett smalt bälte från sydöstraSkåne tih gränsen mellan och . i ett hundraårigt perspektivhar alltså befolkningens omfördelning mellan riksområden varit betydande;områden med de förhåhandevis största tätortskärnorna vid periodens början harfått den mest positiva utveckhngen, medan glesbygdsbetonade områden har fåttden största minskningen. Även inom riksområden och län kan samma koncentrationsprocessiakttas liksom på nästa regionala nivå, t. ex. inom ett kommunblock med enklart urskUjbar tätortskärna och omgivande glesbygd. Denna process har haft istort sett samma utseende över hela landet. För att i korthet Ulustrera dessaförhåhanden redovisas några exempel från . Figur3:10 Folkmängdsutveckling i andel avtotatfolkmängden % Figur 3:11Folkmängdsutveckling i kommunblock andel avtotalfolkmängden CentralaVärmland omfattar , , , och kommunblock.Östra omfattar , och kommunblock.Norra omfattar , , , , ochTorsby kommunblock. omfattar , , Åriängs och Säfflekommunblock. Figuren grundar sig på sammanställningar utförda vid länsstyrelseni . Kommunblocketär indelat i fyra kommundelar motsvarande de kommuner som tillsammansbildade den nya kommunen. Omfördelningen mellan länets ohkadelar har som framgår av figur 3:10 varit omfattande. Centrala länmed länshuvudorten har i stort settfördubblat sin andel av länets befolkning. Denna process synes ha haft sinstörsta omfattning . Denna bild av en betydande koncentrationtUl en eUer ett fåtal regioner återkommer i de flesta län. Figur 3:11 ger enmotsvarande bUd för ett enstaka kommunblock. Huvudorten inom blocket har ökatsin betydelse från att ha varit en av de mindre kommundelarna tiU att bh denhelt dominerande. Den koncentration av befolkningensom har skett inom olika typer av regioner och som har beskrivits i detföregående har tih en del sm grund i det nära sambandet meUan orters regionalafunktioner och deras befoUc- Orter med mer än lokal betydelse har igenomsnitt haft en positiv utveckling medan orter med lokal betydelse och medett ofta betydande glesbygdsinslag, inte har kunnat nå en motsvarande utveckling.De ortsklassificeringar som närmare beskrivs i avsnitt 9.3 återspeglar dessaförhåhanden. 1 tabell 3:6 redovisas folkmängdsutvecklingen åren 19661970 iolika ortstyper enhgt länsstyrelsernas modifierade förslag. (Jämför bihang Aoch 9.3.2). För samma indelning ges i tabeUen också den enhgt länsplanering1967 prognoserade utvecklingen perioden 19661980. Det föreligger som framgårav tabellen ett nära samband mellan en orts placering i en viss ortsklass ochden faktiska och prognoserade befolkningsutvecklingen. 1 tabell 3:3 i det föregående,visades att folkmängden i tätorter av olika storlek med få undantag utvecklatspå ett tämligen hkartat sätt . Den skUlnad i utveckUngen mellanortsklasser som påvisas i tabell 3:6 hänger därför tih stor del samman med attglesbygdsandelen är hten i storstäder och primära centra och relativt stor i deflesta regionala centra och kommuncentra. Tabell 3:6 Befolkningsutveckling ochden prognoserade utvecklingen i ortsklasser enligtlänsstyrelsernas modifierade förslag -1,2 -4,8 Storstäder Primära centra Regionala centra Kommuncentra Totah 7 700 +4,2 + 4,8 Vissa modifieringar ilänsstyrelsernas förslag har gjorts. (Jämför avsnitt 9.3 och inledningen tiUavsnitt 3.) Det måste starkt understrykas attutvecklingen i de skUda kommunblocken inom de olika ortsklasserna inte ärenhetlig. I bihang A diskuteras befolkningsutveckhngen i ortsklasser mera idetalj. Där framgår bl. a. att spridningen inom ortsklassema är betydande. 3.1.5 Flyttningens omfattning, inriktning och struktur Den utrikes omflyttningen har under1960-talet fått en successivt allt större omfattning. När flyttningamaanalyseras närmare behandlas därför den utrikes flyttningen i särskild ordning.Först tas den inrikes flyttningen upp till diskussion. Den andel av befolkningen som underett år flyttar över församlingsgräns har håUit sig relativt under enlång följd av år. flyttade ca 525 000 personer överförsamlingsgräns. Är 1970 var motsvarande siffra 740 000 personer, vUket på dendå större befolkningen i stort sett ger samma andel.' Den övervägande delen avflyttningen i är kortdistant. Endast av flyttningarna överförsamlingsgräns innebär en utflyttning från kommunblocket, och av dessaflyttnmgar går i sin tur något mer än hälften ut ur det egna länet. Dessa stegi flyttnmgen återges i figur 3:12 för . Underlaget för figuren utgörs avsammanstähningar mom . Här redovisas också flyttningen tUlangränsande län och en rest av flyttnmgar av verkhgt långdistant karaktär samtemigration.