prop · FV0369 · 1972-12-31 00:00:00 — Jag syftar här på dels sjukkassor som ger sjukpenningför för ett och samma sjuklighetstiUstånd, dock längst 180dagar för varje tidsperiod av 12 månader och för ett sammanhängandesjuklighetstiUstånd, och dels förening som meddelar kapitalförsäkring tUl ettbelopp av högst . Efter ansökan om befrielse att avsätta till fonden förförsäkringsgrenen eller att sätta ned fonden bmkar inspektionen pröva, attfonden inte understiger en på gmndval av den försäkrings-tekniska utredningenframräknad premiereserv plus ett säkerhetstillägg på 5 o/o därav. Beträffandede sjukkassor som meddelar sjukpenning än men högst 180dagar följer av den i det föregående av mig förordade uppmjuknmgen av kravetpå att upprätta försäkringsteknisk utredning, att samma regler skall tUlämpaspå dessa kassor som för föreningar, som meddelar sjukpenning för avhögst . De övriga angivna föreningarna blir liksom f.n. skyldigaatt vid varje bokslut avsätta uppkommet överskott tiU försäkringsfonden.Vidare blir de skyldiga att i den försäkringstekniska utredningen beräknapremiereserv. De blir också, i motsats tUl vad som f. n. gäller, underkastadesamma regler i fråga om försäkringsfondens storlek som Prop.1972: 69 86 skallgälla för övriga föreningar som är skyldiga att upprätta försäkringstekniskutredning. Det nu anförda innebär att kravet på inspektionens tUlstånd förnedsättning av fonden ersätts med en generell rätt att, om stadgama medger det,från försäkringsfonden ta undan det som överskjuter premiereserven plus 1/20 avdenna. Deav mig förordade ändringarna får störst betydelse för de föreningar som nuomfattas av de strängare fondbildningsreglema i UFL dvs. andra sjukkassor ochkapitalförsäkringsföreningar än de fömt nämnda samt pensionskassor. Också dessaföreningar blir skyldiga att vid bokslutet avsätta uppkommet överskotttill försäkringsfonden. Gällande regler om reservering av medel under de år,när försäkringsteknisk utredning inte sker, upphör således. Förslaget innebär iövrigt att den nuvarande uppdelningen i en fond som svarar mot en på grundvalav soliditetsprincipen framräknad premiereserv och i en riskfond, säkerhetsfonden,slopas. I stället skall, som jag nämnde, all avsättning ske tUl en fond,försäkringsfonden, som således också skall innefatta den särskildariskfondering som sker genom säkerhetsfonden. Den nuvarande bestämmelsenatt avsättning till säkerhetsfonden skall ske tills fonden svarar mot minst1/20 av premiereserven ersätts av regeln om att nedsättning av fonden får ske i den mån stadgarna medger det endast med belopp som överstigerpremiereserven plus 1/20 av denna. Den nya regeln kommer härvid att stämmaöverens med de stadgebestämmelser som i allmänhet tillämpas i fråga omnedsättning av fondema. Jag vill i sammanhanget påpeka att det angivna vUlkoretbeträffande fondens storlek som förutsättning för att fondnedsättning skall fåske är ett minimikrav. Om de allmänna kraven på utformningen av en föreningsstadgar således främst det krav som är förbundet med soliditetsprincipen motiverar det, kan alltså i stadgarna föreskrivas ytterligare begränsningar irätten att ta undan medel från försäkringsfonden. Jag fömtsätter att detframför allt i fråga om en del mindre föreningar kan finnas skäl att införastadgebestämmelser som gör varje nedsättning av fonden beroende avinspektionens tillstånd. F.n. gäller att, om förening övergått tUl att beräkna premiereserv enligt nyaförsäkringstekniska grunder, föreningen kan medges anstånd från skyldighetenatt ta upp premiereserven tUl det högre belopp som föranleds av de nyagrunderna. Den sakkunnige har funnit att någon motsvarighet till dennabestämmelse inte behövs i fortsättningen. Denna uppfattning har inte mött någonerinran vid remissbehandlingen och jag biträder den. När försäkringsfonden ärotillräcklig för sitt ändamål får inspektionen ge erforderliga föreskrifter medstöd av tUlsynsreglerna. Folksamhar riktat kritik mot att benämningen fond används om en skuldpost och anförtatt benämningen i andra sammanhang används om poster som ingår i det egnakapitalet. Denna fråga har inte berörts av den sakkunnige och har i övrigt intetagits upp av remissinstanserna. Prop.1972: 69 87 ärinte beredd att utan närmare utredning vidta någon ändring i det angivnahänseendet. I departementsförslaget är fondbUdningsreglerna intagna i 23 §. Medhänsyn tiU soliditetskravet är det naturligt att i avgifterna räknas in enviss säkerhetsmarginal (risktiUägg) för att trygga en förenings förmåga attinfria försäkringsutfästelserna. För en förening som enligt gäUande ordningomfattas av de strängare fondbUdningsreglerna innebär detta att risktUlägget iförsta hand förs till säkerhetsfonden. I den mån en förenings tillgångaröverstiger såväl premiereserv som säkerhetsfond av föreskriven storlek får detöverskjutande beloppet karaktär av vinst. Enligt 8 § 11 UFL skall i stadgarnaanges hur sådan vinst skall användas. Utvecklingen har, som angetts i avsnitt4.1.4, gått i den riktningen, att föreningarna numera i allmänhet tillgodoförmedlemmarna överskottsmedel som återbäring i form av tilläggsförmåner eller påannat sätt. Medlen som disponeras härför förs till en fri fond som kallas förvinstfonden eller liknande. Skälighetsprincipen enligtFL medför att i regel allt överskott på ett bolags livförsäkringsrörelse skaUåtergå till försäkringstagarna. Av den modifiering i skälighetsprincipen som idet föregående föreslås för understödsföreningarnas del följer att samma strängakrav på återbäring inte kan tUlämpas i fråga om dessa försäkringsinstitut. Motdenna bakgmnd föreslår den sakkunnige endast att stadgarna skall innehålla bestämmelserom återbäring för det fall överskottsmedel skall användas för detta ändamål.Enligt förslaget får således bedömas i det enskUda fallet om stadgebestämmelserom återbäring behövs. En remissinstans anser att förslaget inte går tUlräckligtlångt och att visst krav på återbäring bör ha direkt stöd i lagen. För egen del anser jag attden av den sakkunnige förordade ordningen kan godtas. Av skälighetsprincipenföljer nämligen att stadgarna normalt skaU innehålla regler om återbäring.Endast i de fall där särskilda omständigheter motiverar det bör det finnasmöjlighet för förening att inte ha återbäringsregler. Jag syftar då närmast påatt det kan finnas vissa mindre, slutna föreningar, vars verksamhet fortfarandehar en så starkt social karaktär, att kravet på återbäring till medlemmarna börkunna efterges. Det ankommer på försäkringsinspektionen att se tUl att lämpligaåterbäringsregler införs i stadgama i de fall den modifieradeskälighetsprincipen kan anses kräva det. Med anledning av vad som anförts frånett remisshåU vUl jag påpeka att hinder inte torde möta att också i framtidenlåta återbäring ske i form av avgiftsbefrielse. Som ett led i sin begäranom regler som underlättar en övergång från försäkring i tjänstepensionskassatUl andra metoder för tryggande av pensionsförmånerna har SAF hemställt, attarbetsgivare ges rätt att tUl- 1972: 69 88 godogörasig uppkomna överskott i kassorna för pensionsförsäkrings-premier ochATP-avgifter. Föreningsmedlemmarnas behöriga intressen skuUe därvid tillgodosesgenom krav på inspektionens tUlstånd som viUkor för att arbetsgivaren skullefå disponera överskottsmedel. Det kan visserligen hävdasatt tjänstepensionskassorna intar en särstäUning inomunderstödsföreningsväsendet genom den omständigheten att arbetsgivare ochsåledes inte föreningsmedlemmarna erlägger avgifterna. Särskilda regler skulledärför kunna tänkas i fråga om t. ex. användning av föreningensöverskottsmedel. Enligt min mening talar dock principiella skäl för att i lageninte bör införas en generell regel, som medger rätt för arbetsgivare attdisponera över kassas överskottsmedel, utan att föreningsmedlemmarna, dvs.delägarna i föreningen, har möjlighet att inverka på det. I sammanhanget borockså observeras att de nuvarande överskottsmedlen i många fall torde härrörafrån tiden då arbetstagarna/föreningsmedlemmarna själva betalade i vart fall enviss del av försäkringsavgiften. Enligt vad jag erfaritfinns det några äldre av arbetsgivare gmndade tjänstepensionskassor, därarbetsgivaren som villkor för sin avgiftsbetalning utverkat stadgebestämmelsersom ger honom rätt tUl överskott på verksamheten. Skäl föreligger enligt minmening att i sådant faU återbära överskott tUl arbetsgivaren. Frågan om vemsom bör få del av överskott i andra fall där arbetsgivaren gör anspråk påöverskottsmedel får bedömas av försäkringsinspektionen i samband med prövningav förenings stadgar eller vid stadgeändring. I11 § andra stycket 14 departementsförslaget anges att stadgama skall innehållabehövliga regler om återbäring, om sådan skall utgå. Redanav införandet av en skälighetsprincip för understödsföreningarna följer att enföreningsmedlem skall ha rätt att få tUlgodogöra sig det sparande som härrörfrån hans avgiftsbetalningar, om han avbryter försäkrmgsförhållandet i förtid.Av den av mig förordade modifieringen av skälighetskravet följer emellertidockså att rätten till fribrev eller återköp kan inskränkas om särskUdaomständigheter föranleder det. Mot denna bakgrund kan sättas i fråga om detinte, på samma sätt som föreslagits beträffande rätt tUl återbäring, när detgäller rätten tiU fribrev eller återköp, kan överlämnas åtförsäkringsinspektionen att övervaka att stadgama i det enskilda falletutformas så att medlemsintresset i tUlräcklig mån beaktas. Med hänsyn till denstora betydelse frågan får anses ha för medlemmama delar jag den sakkunnigesmening, att man i klarhetens intresse i lagen bör ta in vissa regler om rätttUl fribrev och återköp. Vidremissbehandlingen har inte rests någon invändning mot att förening sommeddelar kapitalförsäkring eller pensionsförsäkring skaU Prop.1972: 69 89 varaskyldig att, när medlem utträder eller utesluts ur förening, utfärda fribreveller såvitt angår förening som meddelar kapitalförsäkring återköpaförsäkring. Någon erinran har inte heller riktats mot förslaget att överlämnaåt försäkringsinspektionen att medge befogade undantag från denna skyldighet.Remissinstanserna har även godtagit förslaget att rätten till fribrev elleråterköp skall få inskränkas endast i tre särskilda hänseenden, nämligen ifråga om den tid under vilken försäkringen gällt, det sammanlagdaavgiftsbelopp som erlagts och i fråga om fribrevs- eller återköpsvärdetsstorlek. ErUigt min uppfattningskulle det självfallet vara en fördel om undantag från medlems rätt tillfribrev eller återköp kunde närmare anges i lagen. Som den sakkunnige visat, ärdet emellertid svårt att i en lagregel ge en lättolkad beskrivning av deomständigheter som för skilda typer av föreningar skall kunna föranleda ensådan begränsning. Det är sålunda knappast lämpligt att i lagen generellt slåfast, att försäkringar under visst maximibelopp skall tas undan från fribrevs-eUer återköpsrätt. När det gäller större öppna begravningskassor, varsverksamhet i viss mån liknar den som bedrivs av försäkringsbolagen, kan det i ochför sig finnas skäl att medge medlemmama rätt tiU fribrev eller återköp även omfribrevs- eller återköpsvärdet är tämHgen ringa. Ä andra sidan kan det i frågaom t. ex. vissa mindre, slutna föreningar, som delar ut överskottsmedel somextra understöd efter behovsprövning, vara befogat med en strängarebegränsning av återköpsrätten. Jag anser därför att den smidigaste lösningen äratt överlämna åt inspektionen att pröva om och i vad mån en förening bör medgesrätt tUl undantag från fribrevs- och återköpsskyldigheten. Med hänsyn till detstarka medlemsintresse som ligger bakom kravet på rätt till fribrev elleråterköp bör undantag medges endast när förening kan peka på att en sådan rättskulle medföra särskilda ölägenheter för föreningen. Det bör framhållas attenbart den omständigheten att rätten till fribrev eller återköp kan väntas bliutnyttjad i stor omfattning inte utgör skäl för att medge förening undantagfrån den angivna huvudregeln. En remissinstans harföreslagit bestämmelser om att från återköpsvärde skall dras kostnaden förberäkningen av detta värde, och om att försäkringsbrev skall ges in vid återköpeller utfärdande av fribrev. Regler i dessa hänseenden får emellertid tas in istadgarna och sålunda bli föremål för försäkringsinspektionens prövning viddessas fastställelse. Förening som är skyldigatt i sina stadgar ta in regler om återköp och fribrev bör kunna begränsaskyldigheten i de tre angivna hänseendena. Detta måste självfallet skemot bakgmnd av skälighetsprincipens särskilda betydelse i fråga om fribrevs-och återköpsrätt. Återköpmedför helt naturligt att försäkringstagarens medlemskap 1972: 69 90 Jag avser att i specialmotiveringen tUl 17 § departementsförslagetbehandla frågan om fribrevshavares medlemskap. I departementsförslaget ärbestämmelser om fribrev och återköp intagna i 11 § andra stycket 9 och i 19 §. I19 § UFL ges regler om redovisning av medel som enligt 1618 §§ UFL avsatts tillfond eller reserverats. Bestämmelsema, som har formen av en förteckning övergodkända placeringsobjekt, gäller för samtliga understödsföreningar. DetUlåtna placeringsobjekten är följande, nämligen svenskastatsobligationer och obligationer utfärdade av allmänna hypoteksbankeller stadshypotekskassa, fordringsbevissom utfärdats av , affärsbank eUer sparbank, obligationereller andra skuldförbindelser som utfärdats eller garanterats av svensk kommunefter tillstånd av Kungl. skuldförbindelserför vUka föreningen har säkerhet i inteckning i fast egendom inom 2/3 avtaxeringsvärdet, industri-eller järnvägsobligationer, utiändska statsobligationer och andravärdehandlingar som till sin art och från säkerhetssynpunkt kan ansesjämförliga med de förut avsedda värdehandlingarna, samt fastighet,som tillhör föreningen, intill 2/3 av taxeringsvärdet. Vidaregäller att förening som uteslutande eller huvudsakligen är avsedd för anställdavid visst företag får redovisa medlen också i sådana av företaget utfärdadeskuldförbindelser för vilka föreningen har säkerhet i förut nämndavärdehandlingar som angetts i det föregående utom fastighetsinteckningar. IFL finns motsvarande regler intagna i 274 §. Dessa regler är mer liberaltutformade än i fråga om omfattningen av de tiU-låtnaplaceringsobjekten. Vidare har livförsäkringsbolagen i motsats tillunderstödsföreningarna en fri placeringsrätt beträffande ett belopp som svararmot högst 1/10 av försäkringsfonden. Placering inom den fria sektorn får ske iandra värdehandlingar än som tillåts enligt lagen, dock inte i aktier. Densakkunnige har övervägt i vad män det är motiverat att ändra placeringsreglemai UFL så att de bättre kommer att stämma överens med reglerna i FL. Engmndläggande skillnad mellan UFL och FL som är av betydelse i sammanhanget äratt FL (276 §) i motsats tUl UFL innehåller regler om att värdehandlingarnaskall hållas avskilda från bolagets övriga tillgångar, och attförsäkringstagama skall ha panträtt i värdehandlingarna till säkerhet förbolagets förpliktelser på grand av försäkringsavtalen. Eftersom tillgång enligt19 § UFL kan tas i anspråk för betalning av också andra skulder än dem somåvilar förening på grund av försäkringsutfästelser, har tillsynsmyndigheten ipraktiken föreskrivit att en förening måste kunna redovisa sådana tillgångartill ett belopp, som täcker inte bara försäkringsfonden utan också övrigaegentliga skulder, vari då självfallet inte inbegrips s. k. fria fonder. Densakkunnige avvisar tanken på att införa regler motsvarande 276 § FL förunderstödsföreningama och föreslår att nuvarande system i UFL behålls ihuvudsak oförändrat. I överensstänmielse med av tillsynsmyndigheten redantiUämpad praxis bör dock i lagen anges, att placeringarna skall täcka intebara försäkringsfonden utan också övriga skulder. Motbakgrund av avsaknaden av panträttsbestämmelser till skydd förförsäkringstagama kan enligt den sakkunnige sättas i fråga om det finns utrymmeför någon fri placeringsrätt i fråga om någon del av försäkringsfonden. Densakkunnige pekar också på de risker från soliditets-synpunkt som är förbundnamed en sådan rätt och framhåller att det är ett betydande medlemsintresse attde medel som förvaltas av föreningarna för försäkringstagarnas räkning intebara är betryggande placerade utan även ger en god avkastning. Den sakkunnigeanför vidare. Utestängsföreningarna även i fortsättningen från varje möjlighet att utnyttja viss delav försäkringsfonden till s. k. fria placeringar kan sålunda befaras attförsäkring i understödsförening från rent ekonomisk synpunkt i längden framstårsom ett i jämförelse med andra försäkringsformer aUt mindre fördelaktigtaltemativ. Att placeringsfrågoma kan vara mycket väsentliga för enunderstödsförenings utveckling framgår bl. a. av de svårigheter somjämförelsevis stora innehav av bundna lågprocentiga värdepapper, t. ex. 1934års statsobUgationer, förorsakat en del föreningar. Avvägningenmellan medlemsintressets soliditets- och skälighetsaspek-ter mynnar ut i ettförslag om att förening skall medges fri placeringsrätt inom en sektor på 1/10av försäkringsfonden. Den fria placeringsrätten får avse andra värdehandlingarän de som tUlåts enligt lagen, dock ej aktier, och i förening tUlhörigfastighet utan begränsning till ett belåningsvärde. Även enligt den föreslagnalagen skaU stadgarna ange hur avkastningen skall erhåUas av medel som intebehövs för löpande utgifter. Härigenom blir för den enskilda föreningenfastställt om och hur den fria placeringsrätten får utnyttjas. Den sakkunnigefömtsätter att tillsynsmyndigheten härvid kommer att ägnasoliditetssynpunktema ett särskilt intresse. Densakkunnige föreslår i övrigt att katalogen över tillåtna placeringsobjektvidgas efter mönster av bestämmelsema i 274 § FL. De viktigaste ändringarna ärföljande. Andra av svenska staten utfärdade skuldförbindelser än obligationerföreslås bli tUlåtna placeringsobjekt. Vid sidan av hypoteksbankens ochstadshypotekskassans obligationer godkänns ocksä obligationer utgivna avSvenska bostadskreditkassan, . Skeppsfartenssekundärlänekassa, investeringsbank samt kreditaktiebolag, som stårunder tUlsyn av bankinspektionen. Förutom fordringsbevis som utfärdats avriksbanken, affärsbank eller sparbank nämns sådant bevis som utfärdats avpostbanken eller centralkassa för jordbrukskredit; undantag görs dock i samtligafall för förlagsbevis. Det gällande kravet att obligation eller annatskuldbevis, som svensk kommun svarar för, skall vara förbundet med Kungl.Maj:ts tiUstånd till lånets upptagande föreslås slopat. Belåningsgränsen ifråga om inteckningar i jordbruks-, bostads-, kontors- eller affärsfastighetföreslås höjd från 2/3 tUl 4/5 av taxeringsvärdet. Inteckning i tomträttjämställs enligt förslaget i princip med fastighetsinteckningar. Den gällandebestämmelsen om att obligationer och andra värdehandlingar, som är jämförligamed de i lagen uttryckligen godkända värdehandlingarna, också får godtagas somplaceringsobjekt föreslås ersatt med dels en regel om att svenskaindustriobligationer som offentligen utbjudits av affärsbank ellerinvesteringsbanken alltid är tUlåtna placeringsobjekt, dels en föreskrift omatt svensk eller utländsk värdehandling som är jämförlig med någon iplaceringskatalogen angiven värdehandling också är godtagbar somplaceringsobjekt, dock ej om den skall infrias i främmande valuta. Vidare fårenligt förslaget försäkringsfondmedel redovisas i lån mot säkerhet iförsäkringsbrev inom återköpsvärdet, där brevet utfärdats av föreningen själv,samt i värdet av svenskt försäkringsbolags ansvarighet på gmnd av försäkringarsom övertagits i återförsäkring. Sluthgen höjs det belopp som får avseplacering i egen fastighet efter mönster av de nya belånmgsgränsema förplacering i inteckningsfordran. Deföreslagna nya kapitalplaceringsreglerna godtas i allt väsentligt avremissinstansema. Bankinspektionen lämnar uttryckligen förslaget utan erinran.Försäkringsinspektionen har endast den invändningen att den föreslagnalagtexten bör formuleras om så att det efter mönster av 274 § FL klartframgår att försäkringsfonden skall vara redovisad påföreskrivet sätt. förutsätter att om de förslag som kan kommafrån kapitalmarknadsutredning leder tUl en Uberalisering avplaceringsreglema i FL, motsvarande ändringar kommer att ske i lagen omunderstödsföreningar. 1972: 69 93 Beträffandeförslaget att införa en fri sektor för placeringar erinrar riksbanksfullmäktigeom att försäkringsbolagens placeringsmöjligheter åtminstone begränsas avde placeringsbestämmelser som kan införas med stöd av lagen om placeringskvoter.Med hänsyn härtiU kunde det vara motiverat att låta denna lag bh tillämphgockså på understödsföreningarna. Fullmäktige anser dock att praktiska skältalar mot en sådan ordning. Fullmäktige motsätter sig inte att en fri sektorinförs för understödsföreningarna. Idet föregående (4.4.3) har behandlats bestämmelserna om understödsföreningsskyldighet att göra avsättningar till en fond, benämnd försäkringsfond, somsvarar mot den skuld föreningen har tUl de försäkrade. Av hänsyn tUl dessa ärdet självfallet viktigt att de medel som svarar mot försäkringsfonden förvaltaspå sådant sätt, att förening alltid är i stånd att fullgöra sinaförsäkringsutfästelser. Placeringsbestämmelsernai 19 § UFL, som varit oförändrade sedan lagens tUlkomst, ger klart uttryck åtsyftet att trygga förenings förmåga att infria sina förbindelser. I paragrafenanges sålunda ett antal tUlåtna placeringsobjekt som från säkerhetssynpunkt kanbetecknas som betryggande. Förutom vissa obhgationer obligationer för vUkasvenska staten eller svensk kommun svarar och obligationer som utfärdats avhypo-teksbanken eller stadshypotekskassan är det främst fråga om fordringarhos , affärsbank eller sparbank och fordringar mot säkerhet avfastighetsinteckningar inom två tredjedelar av taxeringsvärdet. Andrajämförbara värdehandlingar godkänns också liksom placering i förenings egenfastighet inom samma del av taxeringsvärdet som jag nämnt. Förening somhuvudsakligen är avsedd för anstäUda vid visst företag får vidare placerafondmedel i lån till företaget. Därvid gäller vissa villkor beträffandesäkerhetens beskaffenhet. Detkan i sammanhanget finnas anledning att något belysa storleken av de fondmedeldet här är fråga om. Understödsföreningarnas fonderade och reserverade medeluppgick sålunda till totalt 3 960 mUj. Av detta beloppavsåg 535 mUj. s. k. fria fonder, dvs. fonder som bildats avöverskottsmedel och som således inte omfattas av de nämnda placeringsreglema.Föreningarnas tUlgångar, räknat efter bokförda värden, fördelade sig vid sammatidpunkt med 2,2 "la på fastigheter, 1,2 "fa på aktier och andraandelsbevis, 26,1 "lo på inteckningslån, 29,4 o/o på andra kommunlån änobHgationslån, 13,7 "la på obligationer, 0,4 "/o på förlagsbevis,10,5 "/o på andra värdehandlingar och 16,5 o/o på kontanter ochbanktillgodohavanden. Densakkunniges förslag innebär att placeringama skaU täcka inte baraförsäkringsfonden, utan också övriga egentliga skulder. Prop.1972: 69 94 avseratt skydda försäkringstagarna mot den risk som ligger i att de angivnaplaceringama kan komma att tas i anspråk för betalning av andra skulder änförsäkringsskulder. Den bestämmelse som föreslås i detta syfte innebär endastatt redan tillämpad praxis blir lagfäst. Förslaget har inte mött någon erinranvid remissbehandlingen. Även jag anser det befogat att i lagen skrivs in attplaceringarna skall täcka också skulder som en förening kan ha vid sidan avsina försäkringsutfästelser till medlemmarna. Som den sakkunnige påpekat skallsjälvfallet inte fonder som bildats av hopsamlade vinstmedel eller andrafonder, s. k. fria fonder, räknas in i dessa skulder. De fria fondema skalläven i fortsättningen kunna placeras obundna av de placeringsregler som gällerför försäkringsfonden. Jag vill emellertid erinra om att i stadgarna skallanges de placeringsformer som får användas i fråga om de fria fonderna. Försäkringsinspektionenhar sålunda möjlighet att i samband med inregistreringen av stadgama pröva omplaceringsrätten är förenlig med de skälighets- och soliditetskrav som skalltillgodoses genom stadgamas innehåll.