prop · FV03132 · 1972-12-31 00:00:00 — a. i lämplig utsträckning gåallmänheten tillhanda med upplysning om förhållande som rör myndighetens verksamhetsområde.Slutiigen bör i detta sammanhang erinras om det skadeståndsansvar som detallmänna enligt skadeståndslagen (1972: 207) ålagts vid felaktigamyndighetsbeslut. Sammantaget uppfyller de nu angivna bestämmelserna högtställda krav på rättsskyddet i förvaltningsärenden. Besvär eller kostnader sominte ersätts i nu angiven ordning bör enligt min mening bäras av den enskildesjälv. Jag delar sålunda Utredningens av remissinstansema aUmänt godtagnauppfattning att någon generall regel om kostnadsersättning iförvaltningsärenden inte bör införas. I betänkandet och remissyttrandena diskuterassärskilt ett par områden där kostnadsersättningsregler av särskUda skäl börövervägas, nämligen socialförsäkringsområdet och skatteområdet. När det gäller socialförsäkringsområdet föreliggerenighet om att kostnadsersättningsregler inte behövs vid sidan av den allmännarättshjälpen. Jag delar denna uppfattning och vill med anledning av vad somanförts i LO:s remissyttrande i denna del endast tillägga att kostnadsbidragetför de lägsta inkomsttagama vid allmän rättshjälp kan nedsättas eller heltefterges samt att anstånd med eriäggande av kostnadsbidrag bör kunna komma ifråga i relativt stor utsträckning åtminstone vid de aUm"dnnaadvokatbyråerna (jfr justUieutskottets uttalande i betänkandet 1972: 12 s.40). I fråga om skatteområdet har i mångaremissyttranden hävdats att ett särskilt behov av kostnadsersättningsreglerskulle föreligga, särskilt när det gäller prejudikatmål och mål som avser merabetydande belopp. I sammanhanget har särskUt åberopats att skattelagstiftningenär särskUt komplicerad och att den allmänna rättshjälpen som regel inte stårtill buds för närmgsidkare. För egen del vill jag inte bestrida att det iundantagsfall kan finnas etl behov av särskiU stöd åt enskilda när det gällerförfarandet vid skattedomstolarna. Jag tänker då närmast på sådana fall därett skattemål förs genominstanserna i syfte att skapa prejudikat. I sådana fall kan den enskUde åsamkaskostnader som är föranledda av elt aUmänt intresse. Dessa problem är emellertidinte begränsade till förfarandet vid skatte-domslolarna eller tillförvaltningsrättskipningen över huvud taget utan har sin motsvarighet även imål vid allmänna domstolar. En lösning av dessa frågor bör därför övervägas ielt större sammanhang. När det gäller mål som rör större belopp eller som ärsärskUt komplicerade delar jag utredningens uppfattning att erfarenheten frånskattedomstolarna knappast ger belägg för att man här kan tala om ett starktframträdande behov av ersättningsregler vid sidan av skadeståndslagstiftningen.Såvitt gäller de ur social synpunkt angelägna fallen ger också den allmännarättshjälpen ett ökat skydd. På gmnd av det anförda bör enUgt min mening reglerom kostnadsersättning inte heller införas på skatteområdet. Enfråga som tagits upp i yttrande är frågan om samhälletsservice i samband med upprättande av självdeklaration. Förhållandena på dettaområde är som framhåller otillfredsställande. Den allmännarättshjälpen omfattar inte upprättande av självdeklaration ochskattemyndigheternas service i dessa frågor är otillräcklig. Enskilda är oftahänvisade att anlita privata deklarationsbyråer av växlande kvalitet.Problemen med deklarationsservice är uppenbarligen mindre ett kostnadsproblemän ett organisatoriskt problem. Jag vill i sammanhanget erinra om att det intebör föreligga något hinder för allmänna advokatbyråer att organiseradeklarationsservice om personal, lokaler och utrastning för sådan verksamhetkan tillhandahållas utan att de allmänna advokatbyråernas primäraverksamhetsområde eftersatts (jfr prop. 1972: 4 s. 281). Denna fråga får följasmed uppmärksamhet och tas upp på nytt sedan de allmänna advokatbyråernaorganiserats och deras verksamhet hunnit stabiliseras. Närdet gäller utredningskostnader har utredningen inte föreslagit någon generellregel om ersättning av allmänna medel. Däremot skall enligt utredningensförslag offentiigt biträde under vissa fömtsättningar kunna besluta omutredningsåtgärder på det allmännas bekostnad. Någon erinran häremot har inteframförts under remissbehandlingen. Enligt min mening bör oavsett omoffentligt bUräde förordnats i det enskilda fallet utredning kunna anskaffasi ärenden som faller inom tillämpningsområdet för offentUgt biträde, fömtsattatt det är påkallat för att tUlvarata den enskildes rätt och utredningen intekan erhållas genom vederbörande förvaltningsmyndighet. Har offentligt biträdeförordnats får denne besluta om sådan utredning. I annat fall får det liksomvid aUmän rättshjälp ankomma på rättshjälpsn"ämnden alt besluta om sådanutredning. Aterbetalningsskyldighet för sådan kostnad bör enligt min meninginte kunna åläggas den rättssökande. Entyp av förvaltningsärenden som uppmärksammats särskilt i utred- ningensförslag och under remissbehandlingen är fastighetsbUdningsärenden. Dessaskiljer sig från övriga förvaltningsärenden bl. a. därigenom attutredningskostnaderna visserligen ersätts av det allmänna men i efterhand fårbetalas av sakägarna. Utredningen har inte ansett att det allmänna normaltskall b"ära kostnaderna i fastighetsbildnings-ärenden men föreslår attsådan utredningskostnad som hänför sig till sakkunnigt biträde skall kunna ersättasinom rältshj'älpssystemet som en rättshjälpskostnad. Ett par remissinstanserhar anfört att vissa skäl talar för att utredningskostnader ifastighetsbUdningsärenden i vissa fall borde kunna ersättas av allmänna medel.Lantmäteristyrelsen anser emellertid att det inte är motiverat att gesärskilda regler i fråga om kostnad för sakkunnigt biträde. För egen del vUl jag erinra om att kostnaderna förfastighetsbUd-ningsförrältning i allmänhet fördelas mellan sakägarna efter vadsom är skäligt samt att statsbidrag kan utgå i fråga omförrättningskost-naderna. Vid sådant förhållande saknas enligt min mening skälatt införa rätt till ersättning för ifrågavarande kostnader vare sig inomrättshjälpssystemet eller genom särskilda kostnadsersättningsregler. Jag delarlantmäteristyrelsens uppfattning att kostnadema för sakkunnigt biträde inte börinta någon särställning i detta avseende. Utredningens förslag att sådankostnad skall anses som rättshj"älpskostnad har sålunda ingenmotsvarighet i departementsförslaget. När det gäUer kostnader för inställelse införmyndighet finns f. n. bestämmelser om rätt lill ersättning i vissa faU såvittangår de allmärma förvaltningsdomstolarna, försäkringsdomstolen samt länsrättoch skatterätt. N"är det gäller förvaltningsmyndigheter finns däremot iallmänhet inte några ers'ättningsregler. Utredningen föreslår att en motsvarighet tUlbestämmelserna i om ersättning för inställelsekostnad bör finnas vid förhörinför utskrivningsnämnd och beslutsnämnd enligt PsykL respektive OmsorgsL, vidförhör inför länsstyrelse enligt UtlämnL samt i alla de fall då förhör kanförekomma enligt UtlL. Däremot har utredningen inle föreslagit regler omers"dttning för inställelse inför förvaltningsmyndighet i övrigt. Under remissbehandlingen har någon erinran inteframförts mot att ersättning för inst"ällelsekostnad skall utgå på deområden utredningen föreslagit. Det är här fråga om allvarUga ingripanden i denpersonliga rörelsefriheten och avståndet tUl de myndigheter där ersättningföreslås kunna utgå kan ibland vara avsevärt. Det är därför även enligt min meningbefogat att ers"dttning för inställelse kan utgå under vissafömts"ätt-ningar i de av utredningen föreslagna situationerna. Utanför de nu angivna områdena har utredningens"ärskilt diskuterat frågan om ers"ättning för inst"ällelseinför nykterhetsnämnd och men mte föreslagit några regler omers"ättning för insfål-lelsekostnad. I ett par remissyttranden har däremotanförts att ersätt- ningsreglernabör utvidgas till atl omfatta inställelse inför ochnykterhetsnämnd. TiU stöd för denna uppfattning har åberopats bl. a. att det ide kommuner som är stora till ytan kan krävas dyrbara resor och extrakoslnader för uppehälle för att komma tUl och från nämndens lokaler. För egen del vUl jag understryka att Urågavarandekommunala nämnder i allmänhet torde bedriva sin verksamhet så att merabetydande inställelsekostnader för den enskilde kan undvikas. Sålunda är detvanligt att mottagning hålls på kvällstid och alt utredning inhämtas i sambandmed hembesök. Det är enligt min mening angeläget alt sådana möjlighetertillvaratas för att undvika kostnader för enskilda. Jag utgår från att såkommer att ske och är inte beredd att nu frångå utredningens förslag i dennadel. 4.4Ekonomiskt bistånd tih svenska medborgare i utlandet Genom utrikesförvaltningens försorg lämnas undervissa förutsättningar ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet.Bistånd kan utgå tUl svensk medborgare som genom beslul av utländsk domstoleller annan myndighet berövats friheten. kan bistånd också lämnassvensk medborgare som utan att vara anhållen eller häktad åtalas inför utländskdomstol. I dessa fall har den svenska utlandsmyndigheten främst att se tillatt försvarare utses. Bistånd kan även i andra fall lämnas till svenskmedborgare som råkat i nöd eUer annan svårighet. Biståndsverksamheten reglerasför närvarande i en av Kungl. Maj:t utfärdad instruktion (IFUR) och i deallmänna föreskrifter som utrikesministern har utfärdat i anslutnmg tiU denna(AFUR). Spörsmålet hur biståndet utomlands i brottmål skallvara utformat har samband med bl. a. utformningen av bestämmelserna omoffentlig försvarare enligt RB. 1 propositionen rörande rättshjälpslagen (prop.1972: 4 s. 4445) förutskickade jag att spörsmålet skulle övervägas närmareinom och . Dessa frågor bör lämpligentas upp i samband med den nu aktuella fortsatta reformeringen av rättshjälpen. I UD-promemorian föreslås bestämmelser som bringarreglerna om bistånd i brottmål i närmare överensstämmelse med principerna förrättshjälpsreformen. Promemorian innehåller vidare förslag tUl vissa ändringari bestämmelserna om socialt bistånd. I promemorian föreslås slutligen att degrundläggande reglerna om ekonomiskt bistånd inte vidare skall finnas i en avKungl. Maj;t utfärdad författning ulan ingå i en särskild lag. Förslaget har vid remissbehandlingen genomgåendefått ett positivt mottagande. Remissinstansema finner det i allmänhet önskvärtatt de grundläggande principerna för biståndsverksamheten klarläggs. somalla remissinstanser tillstyrker att denna blir reglerad i lag. Genom alt denenskildes rättigheter och skyldigheter slås fast i lag undanröjs åtskUliga medden nuvarande ordningen förknippade olägenheter. En ambassad hyser emellertidvissa farhågor med aiUedning av en lagstiftning. Frågans reglering genom lagkan enligt ambassaden komma att medföra att många betraktar konsulärt biståndsom en i vidare mening medborgerlig rättighet. Detta skulle kunna återverka påden ekonomiska planeringen av utlandsresor, handhavandet av den medfördareskassan samt respekten för gästlandets lagar och förordningar. Med anledninghärav vill jag framhålla alt den nya ordningen inte är avsedd att innebära envidgning av biståndsgivningen utan att de förändringar som föreslås i dettaavseende i huvudsak är av juridisk-teknisk art. Den nuvarande ordningen lider av åtskilligabrister. Osäkerhet råder i olika hänseenden om fömtsättningarna för ekonomisktbistånd och återbetalning av utgivna belopp. Eftersom en lagstadgadåterbetalnings-skyldighet inte föreligger, måste utlandsmyndigheten avfordraden biståndssökande särskild skuldförbindelse. Efter genomförandet av rättshj"älpsreformenframstår en översyn av reglema för bistånd i brottmål utomlands som starktpåkallad. Vägande skäl talar för att bestämmelserna, särskilt de som gälleråterbetalningsskyldigheten, så nära som möjUgt anknyts tUl bestämmelserna i offentiig försvarare och om återbetalning tUl statsverket av rättegångskostnadi brottmål. I detta sammanhang är det naturligt att också söka fastslå någraallmänna regler för den sociala biståndsverksamheten. I det följande återkommerjag lUl frågan om vad biståndsbestämmel-serna bör innehålla i sak. Jag delar uppfattningen i promemorian alt detcentrala regelsystemet bör ha karaktär av lag. a. är det enligt min meningnaturligt att bestämmelser om bistånd från det allmänna och omåterbetalningsskyldighet regleras i lag. Det kan i detta sammanhang finnas anledning atlberöra förhållandet mellan utrikesförvaltningens bistånd åt svensk medborgarei nöd och sådant socialt bistånd som lämnas av vistelselandet till följd avintemationella överenskommelser eller eljest. Jag vill till en början erinra omatt är anslutet till en europeisk konvention om socialt och medicinsktbistånd, vUken har ratificerats av nästan alla medlemsstater.Konventionen förpliktar fördragsslutande stat att likställa medborgare frånannan fördragsslutande stat med egna medborgare vid tillämpning avlagstiftning om medicinsk och social hjälp. Därmed avses aU hjälp som enligtvistelselandets lag utgår tUl personer som saknar den vård och det underhåll debehöver. Bestämmelser om hjälp åt nödställda finns också i den nordiskakonventionen om social trygghet. Det egentliga socialhjälpsbehovet för svenskarutomlands är sålunda i ett stort antal stater tUlgodosett genom särskUdaöverenskommelser. Det faller därför i motsvarande mån utanförutrikesförvaltningens biståndsverksamhet. I den mån överenskommelse mgåtls medden stal där den biståndssökande befinner sig och hjälpbehovet med stöd avavtalet kan täckas genom den statens sociaUagstiftning, skaU denbislåndssö-kande sålunda i princip hänvisas till de sociala myndigheterna påplatsen. Liksom bör givetvis bistånd enligt de svenska biståndsbestämmelsernalämnas om den hjälp vistelselandet lämnar är sådan att den av olika skäl intekan godtas. På motsvarande sätt har den som berövats friheten eller åtalals iutlandet rätt till ekonomiskt bistånd av utiandsmyndighet endast i den månvederbörande lands myndigheter inte bekostar hans försvar på elt frånrättssäkerhetssynpunkt tillfredsställande sätt. Enlag om bistånd i nu berörda fall bör innehålla de gmndläggande reglerna omekonomiskt bistånd i brottmål och ekonomiskt bistånd åt den som råkat i nödeller annan svårighet. Den senare biståndstypen bör, som också föreslagitsunder remissbehandlingen, ges en annan benämning än i promemorian. En lämpligbeteckning är "allmänt ekonomiskt bistånd". Lagen kommer att ersätta35 § och 36 § försia stycket IFUR. Vid sidan av lagen krävs särskUdatillämpningsföreskrifter. I promemorian har föreslagits att dessa skallutfärdas av Kungl. Ett par remissinstanser finner det mera ändamålsenligtatt tillämpningsföreskrifterna också i fortsättningen utfärdas avutrikesministern. Jag delar den uppfattnuigen. I lagen bör anges attföreskrifterna utfärdas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Elt sådant förordnande kan lämpligen ges i 35 resp. 36 § IFUR. Som föreslagits i promemorian bör de allmännareglerna om bistånd åt svenska medborgare också vara tUlämpliga på sjömän vidsidan av de särbestämmelser som i andra författningar gäller i fråga om ekonomisktbistånd åt sjöfolk. AvsärskUt intresse är frågan vilka personer som bör åtnjuta bistånd enligt denföreslagna lagen. gäller att bistånd i princip får lämnas endastsvensk medborgare. Under förutsättning att vederbörande är bosatt i bistånd dock med vissa begränsningar även lämnas flykting eller statslös.Promemorieförslaget inneb"är ingen ändrmg i nu berörda hänseende. Någraremissinstanser har pekat på att en stor grupp i bosatta utiänningarenligt promemorieförslaget inte kommer i åtnjutande av bistånd. Det gällerpersoner som är medborgare i annan stat och som inle är flyktingar. Manframhåller att full jämställdhet råder mellan svenskar och här bosattautiänningar när det gäller hjälp i form av sjukvård, vare sig den lämnas i Sverigeeller utomlands. När det gäller att bestämma kretsen avbiståndsberättigade är det av vikt att klargöra innebörden av denbiståndsverksamhet som utrikesförvaltningen har att ombesörja. Det centralasocialhjälpsområdet faller i stor utsträckning utanför denna verksamhet. Sådanhjälp regleras bl. a. genom den fömt nämnda konventionen om social ochmedicinsk hjälp. Om en här i landet bosatt utlänning är medborgare i stat somär ansluten till konventionen och vistas i annan konventionsstal, åtnjuter hansålunda på grund av konventionen socialt bistånd där. Den hjälp som svenska utlandsmyndigheter lämnarsvenska medborgare innebär dels att bistånd lämnas dem vid frihetsberövandesamt vid åtal eller i vissa rättsliga förfaranden utomlands, dels alt begränsadekonomisk hjälp ges i vissa nödsituationer. Den förstnämnda verksamheten, somsammanhänger med rätten för varje land att tUlvarata sina egna medborgaresrättigheter utomlands, ius protectionis, bör inte vidgas till att omfattamedborgare i andra länder. Den andra biståndsformen är avsedd att användasrestriktivt och kan ofta gå ut på att bereda tillfällig ekonomisk hjälp förhemresa n"är medel saknas härför. En utvidgning av detta bistånd tUl altomfatta här bosatta utlänningar i allmänhet skulle medföra svårigheter iskilda hänseenden. Biståndsverksamheten skulle få långt större omfattning änför närvarande. Besvärliga gränsdragningsproblem skulle uppstå, eftersomhjälpen under alla förhållanden måste begränsas till personer med någorlundafast anknytning hit. Jag är mot bakgmnd av vad jag nu har anfört inte bereddatt föreslå någon ändring i nuvarande ordning. Även det allmänna ekonomiskabiståndet föreslås sålunda bli begränsat till förutom flyktingar ochstatslösa svenska medborgare. Den omständigheten att här bosatta utiändskamedborgare inte blir berättigade tUl bistånd bör emellertid inte innebära någotabsolut hinder för utrikesförvaltningen att liksom f. n. undantagsvis, närstarka skäl motiverar det, tillfälligt bistå sådan utlänning i samband medhemresa. Den nu berörda frågan har nära samband med eltannat spörsmål som uppmärksammats under remissbehandlingen. I fråga om allmänlekonomiskt bistånd gäller delvis andra regler beträffandesådana svenska medborgare som är sladigvarande bosatta utomlands än när detgäller de medborgare som är bosatta här i landet. Promemoiieförslaget anslutersig tiU denna ordning. När det gäller bistånd i brottmål föreslås i promemorian,till skUlnad mot vad som gäller f. n., att den som stadigvarande vistasutomlands skall erhålla bistånd endast om särskilda skäl föreUgger.Bosättningen är av betydelse också när det gäller flyktingars och statslösasrätt tiU bistånd, eftersom denna förutsätter att de är bosatta här i riket.Flera remissmstanser har mot denna bakgrund framställt önskemål om attbosättningsbegreppet preciseras. Fråganhuruvida en person skall anses bosatt i en viss stat kan själv- falletinte avgöras enbart med beaktande av vistelsetidens längd. Åtskilliga andrasynpunkter kommer in i bUden. Sålunda måste stor vikt fästas vid avsikten medvistelsen i landet. Styrkan av vederbörandes anknytning till landet i frågagenom arbete, släktrelationer, fastighetsinnehav o. d. spelar också enbetydelsefuU roll. Vid bedömande av om bosättning föreligger i fårolika synpunkter anläggas beroende på om man avser svensk medborgare somuppehåller sig utomlands eller flykting eller statslös som vistas här i landet.SkUda aspekter på bosätt-ningsfråcan gör sig likaså gällande beroende på om detär fråga om bistånd i brottmål eller allmänt ekonomiskt bistånd. Det är från skilda utgångspunkter önskvärt attbosättnmgsbegreppet ges en så entydig innebörd. Jag anser det emeUertid intemöjligt alt nu definiera begreppet i lagen. Jag vUl erinra om atthemvistsakkunniga (se riksdagsberätlelsen Fi 1970: 17) f. n. övervägerhithörande frågor. Det får sålunda tUlsvidare överlåtas åt de tiU'ämpandemyndigheterna att i varje särskilt fall bedöma huruvida bosättning skall ansesföreligga. Av de bestämmelser som jag i fortsättningen kommer alt förorda ifråga om de olika typerna av bistånd följer att utgången av bosättningsfrågansbedömning i det särskilda fallet inte behöver bli avgörande för möjligheternaatt rämna bistånd. Det kan vidare n"ämnas att det i fråga om allmäntekonomiskt bistånd har utbildats en tämligen fast praxis som innebär att svenskmedborgare anses ha hemvist utomlands då han antingen tagit ut emigrantintygeller också vistats i utlandet. I tillämpningsföreskrifterna tiUlagen torde få lämnas närmare anvisningar i detta hänseende. När det gäller ekonomiskt bistånd i brottmål är detsom framhålls i promemorian ett viktigt rättssäkerhetskrav att den som anhåUes,h"äktas eller i ö\ rigt berövas friheten ges möjlighet att försvara sigoch att framföra sådana omständigheter som talar till hans förmån. I den månsvenska medborgare utomlands saknar ett rimligt rättsskydd bör det därförankomma på de svenska utlandsmyndigheterna att tUlse att de får delta. Bestämmelser om bistånd i brottmål finns förn"ärvarande i 36 § första stycket IFUR och 36 § AFUR. I promemorianföreslås alt ekonomiskt bistånd skall lämnas den som har anhållits, häktatseller i övrigt berövats friheten genom beslut av domstol eller annanmyndighet. skall se tUl att han bereds ett tUlfredsstäUanderättsskydd i förfarandet inför myndigheten. Bistånd vid frihetsberövande skalllämnas oavsett frihetsberövandets art. Vid sidan av straffprocessuellafrihetsberövanden nämns i promemorian som exempel omhändertagande förpsykiatrisk vård eUer i . Bistånd skall vidare,utan alt frihetsberövande ägt mm, lämnas vid lagföring för brott eller iförfarande om utvisning från främmande stat, när påfölj- denför den enskUde skuUe medföra allvarliga nackdelar. Förslaget ansluter i dennadel i huvudsak lill vad som redan gäUer. Liksom f. n. avser biståndet i prmcip endastsvenska medborgare samt sådana flyktingar och statslösa som är bosatta iSverige. Bistånd till svensk medborgare med hemvist utomlands skaU enligtförslaget kunna utgå endast när särskilda skäl föreligger. Biståndet skaU enligt förslaget särskilt avsekostnader för utredning och bevisning samt arvode och annan ersättning lUlförsvarare, rättegångsbiträde, ombud eller tolk, vare sig koslnaderna uppkommitunder förundersökning, i rättegång eller i annat rättsligt förfarande. Bestämmelseninnebär en anpassning tUl rättshjälpslagens bestämmelser. I promemorianuttalas att borgensbelopp i princip inte bör omfattas av biståndet men attförhållandena undantagsvis kan vara sådana att bistånd bör ulgå även förborgen. Liksom f. n. skall allmänt ekonomiskt bistånd förkostförbättring och liknande kunna lämnas. De föreslagna bestämmelserna har allmänt godtagitsunder remissbehandlingen. För egen del vill jag peka på att alla slagsfrihetsberövanden i förslaget är likställda då det gäller rätten tUl bistånd.Däremot föreslås inte någon likställighet mellan lagföring för brott ochförfaranden som kan leda till andra frihetsberövanden än straff. Mot bakgrandav de förslag som framlagts i det föregående om offentligt biträde vid vissatvångsåtgärder, föreligger enligt min mening vägande skäl att öppna möjlighettill bistånd också åt den som är föremål för administrativt eUer judicielltförfarande som direkt avser fråga om hans omhändertagande för vård(nykterheisvård, psykiatrisk vård e. eUer annat frihetsberövande. Däremotbör bistånd av detta slag inte kunna lämnas i civilmål, även om den ytterstasanktionen vid underlåtenhet att fullgöra en i domen ålagd förpliktelse ärnågon form av personalexekution, t. ex. intagning i arbetsläger. Jag föreslårdärför att bistånd skall kunna lämnas svensk medborgare, föratom i de fall somföreslås i promemorian, även i fall då han är föremål för administrativt eller judicieUtförfarande som avser omhändertagande för vård eller annat frihetsberövande. I övrigt ansluter jag mig tUl promemorieförslaget.I ett remissuttalande har ifrågasatts om de föreslagna bestämmelserna ger rätttill bistånd i förfarande som gäUer resning i brottmål. Med anledning häravvill jag framhålla att någon möjlighet inte finns enligt de i det föregåendeframlagda förslagen att erhålla offentligt biträde vid resning.