prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — En sådan åtgärd är enligtframställningen att polisman av staten tillerkänns rätt till ersättning försveda och värk samt framtida men i anledning av kroppsskada som uppkommer undertjänsteutövning. Enframställning från avsåg att ijärnvägsansvarighetslagen skulle återinföras en bestämmelse om skyldighet förinnehavare av järnväg att, oberoende av vållande hos innehavaren själv ellerjärnvägens förvaltning eller betjäning, ersätta personskada som drabbat någonanställd i järnvägens tjänst (ett sådant ansvar föreskrevs tidigare i 3 §järnvägsansvarighetslagen, vilket lagrum slutligt upphävdes i samband med att1954 års yrkesskadeförsäkringslag trädde i kraft). Också har aktualiseratfrågan om utvidgat objektivt ansvar för arbetsgivare gentemot anställda.Förbundet begärde , att frågan om rent objektivt ansvar förarbetsgivare, som bedriver stuveriverksamhet, skulle utredas. Omfattningen av statens skadeståndsansvar i visst avseendehar berörts av exekutionsväsendets organisationsnämnd. Maj:ts proposition nr 1972 67 begärt att frågan om statens skyldighet att betalaersättning, när skada uppstår på egendom som är i utmätningsmans vård, övervägsi samband med lagstiftningen om skadestånd vid offentlig verksamhet. Samtliga här berörda framställningar är beroende på Kungl.Maj:ts prövning, I den livliga debatt om skadeståndsrätten som har förtsunder har meningarna ofta gått starkt isär. Åsikternaföljer i stort sett tre huvudlinjer. En radikal riktning med allt flerförespråkare ansluter sig till synpunkter som först kom tiU uttryck i Strahlsprincipbetänkande av och som närmast går ut på att de mångskiftande ochomfattande ersättningsbehoven i dagens samhälle, i vart faU när det gällerpersonskada, tillgodoses bäst inom ramen för ett vidareutvecklatförsäkringssystem, i huvudsak frigjort från de traditionellaskadeståndsreglerna. En annan åsiktsriktning, som vunnit stor anslutning ochsom i praktiken har blivit den dominerande, hävdar att reformarbetet bör gå utpå partiella ändringar i och tillägg till den bestående skadeståndsrätten ochatt man därvid bör utnyttja de möjUgheter att förbättra de skadelidandesställning som försäkring i oUka former erbjuder. Den tredje linjens anhängare,som är i klar minoritet, anser att tiden ännu inte är mogen för lagstiftning påden allmänna skadeståndsrättens område, i varje fall inte på det nordiskaplanet, och att man i stället bör under ännu någon tid avvakta utveckUngen inomdoktrin och praxis. Innan jag går över till att redovisa min egen syn påfrågan om de riktlinjer efter vilka reformarbetet på detta område börbedrivas, skall vissa huvuddrag i de senaste årens diskussion om dettareformarbete beröras. Framställningen kommer emellertid att begränsas tilluttalanden som har gjorts i officiella eller halvofficiella sammanhang men sominte är lätt tUlgängliga för en större allmänhet. Hithörande frågor har visserUgeni någon omfattning berörts också i den fackvetenskapliga litteraturen, främst itidskriftsartiklar o. 1.1, men det skuUe föra för långt att här redogöra ocksåför dessa diskussionsinlägg. 1.4.1.1950 års förberedande utredning De delvis banbrytande och i många stycken framsynta idéeroch förslag som presenterades betänkanden och som Strahl harvidareutvecklat bl. a. i uppsatsen (Rättsvetenskapliga Här kan hänvisas till , Skadeständsrättensreformering. 1967 s, 673 med där gjorda hänvisningar tiUtidigare inlägg i debatten om skadest&ndslagstiftningen. För tiden efterdet uppsats publicerades hänvisas till , Skadeståndsrätten ochverkligheten. 1969 s, 316, Maj:ts proposition nr 5 år1972 studier ägnade minnet av , 1960, s,431 f,) har redan haft ett betydande inflytande på det bedrivnareformarbetet och har efter hand fått allt större aktualitet. En av de bärandetankegångarna svenska utredning var, att skadeståndsrätten i sinhelhet hör anpassas till de senaste decenniernas tekniska och socialautveckling och att en sådan anpassning kan ske genom att man i vidsträcktomfattning låler försäkringsersättning avlösa skadeståndet. Ett system som görde inesl framträdande behoven av skadeersättning beroende av om annan personvarit vållande till skadan är enligt denna tankegång inte längreändamålsenligt. Skadeslåndsrätten har visserligen som ett av flera tänkbaramedel betydelse, när det gäller att förebygga skador, att bereda trygghet,om skada ändå inträffar, och att placera den ekonomiska bördan aversättningarna där de från samhällsekonomisk synpunkt bör ligga. Men inteniinsl från synpunkten av den skadelidandes trygghet framstår försäkring sommera lämpad att sörja för ersättning när sådan är önskvärd. Strahl påpekade, att försäkringsersättning redan nu utgårvid flertalet av de skadefall som inträffar i samhället, i all synnerhet närdet gäller personskador. Skadevällarens personliga skadeståndsansvaraktualiseras i allt mindre omfattning. När ersättning utgår uransvarsförsäkring är det visserligen skadeståndsreglerna som bildar underlagetvid bestämmande av ersättningens omfattning. Men i den män ersättning utgårfrån socialförsäkringen eller från frivillig personförsäkring, sättsskadeståndsreglerna i praktiken ur kraft. Utvecklingen går vidare på denna vägoch utrymmet för täckning av ersättningsbehoven genom tillämpning avskadeståndsregler blir därmed efter hand allt mindre. Strahl ansåg detta vara en riktig utveckling. Ersättningpå grund av personlig skadeståndsskyldighet framstod för honom som i mångaavseenden underlägsen försäkringsersättning. Han betonade, att behovet avekonomisk gottgörelse för en inträffad skada givetvis är helt oberoende avorsaken till skadans uppkomst, och hävdade att man måste välja ettförsäkringsmässigt ersättningssystem, om man vill garantera att skadeersättningutgår. Detta gäller framför allt i fråga om kroppsskada, men enligt Strahlmedför försäkring också när det gäller sakskada, att ersättning kan utgå imycket större omfattning än vad som följer av skadeståndsreglerna. Strahlansåg det i och för sig önskvärt att ersättning skall kunna beredas för allaperson- och sakskador. Genom en utvidgning av skadeståndsmöjligheterna kan manemellertid, menade , inte åstadkomma en ordning som medger attersättning utgår i alla de fall där det är behövligt. Försäkringssystemetsmöjligheter i det avseendet är mindre begränsade, I överensstämmelse med sin uppfattning om skadeståndjämfört med försäkring fann Strahl att man bör införa en olycksfallsförsäkringför hela folket till belopp, som kan framstå som någorlunda tillfredsställandeför gemene man. Den som vill ha högre ersättning skulle vara hänvisad att Kungl.Maj:ts proposition nr 1972 69 Olycksfallsförsäkringen skulle finansieras av allmännamedel samt avgifter av de försäkrade och sådana verksamheter som medför meraavsevärd risk för olycksfall. Regressanspråk skulle kunna göras gällande närdet är motiverat av preventionshänsyn. Om systemet är möjligt att genomföra,skulle det lösa ersättningsfrågorna i personskade-faUen. Strahl förulskickade,att ett reformprogram enligt dessa linjer måste ta avsevärd tid i anspråk. Omdet inte anses möjligt eller önskvärt att förverkliga programmet i desshelhet, skulle man dock kunna pröva dessa idéer på vissa speciella områden. Härtänkte Strahl bl. a. på trafikförsäkringen, som skulle kunna utvidgas tillsådana skador som inte täcks av bilansvarighetslagen. Yrkesskadeförsäkringenskulle kunna byggas ut till en försäkring mot skada genom farlig verksamhet, I fråga om sakskador bordeenligt Strahl försäkring alltjämt ankomma på vars och ens eget initiativ.Obligatorisk ansvarsförsäkring ansåg Strahl dock vara motiverad i fall dålagstiftningen föreskriver objektivt ansvar. Hurmycket man än förenklar uppgiften att skapa ett tillfredsställande ersättningssystemgenom ett rationellt utnyttjande av försäkringsväsende! kommer det dock enligtStrahl att föreligga behov av skadeståndsregler, eftersom det under allaförhållanden kommer att förekomma skador som inte är täckta av försäkring.Vidare måste regler finnas om försäkringsgivares regressrätt, vilka ytterstgår tillbaka på regler om skadeståndsskyldighet. Deidéer och förslag som presenteras principbetänkanden diskuteradesunder ämnet »Skadestånd och försäkring» vid det nittonde iStockholm . Den rationella helhetssyn som utredningsmännen anlagt påskadeståndsrätten väckte sympati. Men de nya idéerna kritiserades också,som skadeståndsrätten i dess nuvarande utformning försvarades. Inteminst rönte tankarna på en allmän olycksfallsförsäkring invändningar. De somförsvarade den traditionella skadeståndsrätten ställde sig emellertid intefrämmande för olika förbättringar av denna, t. ex. genom införande avobjektivt ansvar på ytterligare områden. Meningarna var starkt delade omlämpUgheten att påbörja ett nordiskt lagstiftningssamarbete påskadeståndsrättens område. Isamband med att bilskadeutredningen och kommittén angående det aUmännasskadeståndsansvar tillsattes förklarade sig föredragandedepartementschefen vara ense med utredningsmän om att reformarbetetborde fullföljas i nordiskt samarbete. De riktlinjer som utredningsmännenangett borde följas. Arbetet borde också bedrivas på det sätt Maj:ts proposition nr 5 år1972 som utredningsmännen rekommenderat. Departementschefenville dock inte ta ställning till frågan huruvida en allmänolycksfallsförsäkring i vidsträckt omfattning skulle kunna avlösaskadeståndsrätten över hela linjen. Han var inte heller övertygad om att delösningar som de två utredningarna nådde fram till kunde i någon högre gradtjäna till vägledning för en blivande allmän reform av skadeståndsrätten. Remissyttrandena över 1957 och betänkanden I yttrandena över bilskadeutredningens betänkande förekomkritik av att reglerna om skadestånd med anledning av biltrafik bröts ut ur detstörre sammanhang som arbetet på en gemensam nordisk skadeståndsrätt utgör. Detansågs på några håll inte lämpligt att göra större ändringar i bestämmelsernapå ett begränsat område, innan enighet nåtts om principerna för den allmännaskadeståndsrätten. Det låg nära till hands att också på andra områden genomföraregler av samma innehåll som förslagets. erinrade man från vissahåll om den tveksamhet som föredragande departementschefen gett uttryck åt ifrågan, huruvida lösningarna i den första etappen kunde tjäna till vägledningvid utformningen av de allmänna reglerna. Förhållandena inommotorfordonstrafiken ansågs alltför speciella för att kunna läggas till grundför en allmän reform av skadeståndsrätten. Styrelsen för Sverigesadvokatsamfund framhöll särskilt, att ett accepterande av det framlagdaförslaget inte innebar ett godtagande av de vittgående reformplaner som kommittill uttryck i det svenska principbetänkandet . Försäkringsinspektioneni sin tur ansåg, att objektivt ansvar mycket väl kunde införas på ett visstområde, innan frågan om sådant ansvar på andra tänkbara områden blivit utredd. Ocksä i remissyttrandena över det betänkande som kommitténangående det allmännas skadeståndsansvar avgett placerade en del instanser införslaget i det större sammanhang som det allmänna skadeståndsrättsligareformarbetet utgör, överståthållarämbetet ansåg att skadestånd i offentligverksamhet inte borde genom fristående lagstiftning brytas ut ur dettasammanhang. Andra remissinstanser anmälde ocksä tveksamhet på denna punkt, menfördelarna med lagstiftningen ansågs mestadels överväga. Cienom att förslagetuppehöll sig vid allmänna skadeståndsspörsmål kunde det dock, enligt vissaremissuttalanden, komma att föregripa eller försvåra en allmän svensklagstiftning om skadestånd. L4.5.1960 och nordiska joristmöten Diskussionen om skadeståndslagstiftningen fortsatte vid de juristmöten som ägde rum . Vid det tjugoandranordiska juristmötet i år Maj:ts propositioii nr 1972 71 1960 utvecklade justitierådet delvis andrasynpunkter på lagstiftningsarbetet än dem som kommit till uttryck i 1950 årsprincipbetänkanden. Han gjorde sig närmast till tolk för den beskrivnaandra huvudlinjen i skadeståndsdebatten och förordade partiella reformer påden bestående rättens grund. Han betonade visserligen försäkringsväsendets särskilt ansvarsförsäkringens betydelse för ersättningssystemet. Men viktigaförbättringar skulle man enligt nå bäst om man fortsatte att bygga på denuvarande skadeståndsreglerna. Dessa borde alltså kompletteras och modifierasgenom lagstiftning. Även om en del spörsmål därvid måste lämnas öppna, kanväsentliga frågor lösas, som domstolarna genom motiven får anvisningpå de synpunkter som har varit avgörande för de lagstiftande organensbedömningar, ansåg att den nordiska skadeståndsrätten på detta sätt börkodifieras efter gemensamt utredningsarbete. Själv skisserade han någrapunkter i en sådan allmän skadeståndslag för att visa hur hans idéer kundeförverkligas. Lagen innehöll bl. a. culparegeln och en regel om jämkning avskadeståndsansvaret för fall då ersättningen annars skulle verka oskäligtbetungande. Meningarna om hur reformarbetet bör bedrivas var underdiskussionen vid detta möte delade. En väsentlig invändning mot Walins förslagvar att en enhetlig tillämpning av skadeståndsreglerna inte skulle bli följdenom reglerna kodifieras. Lagens bestämmelser skulle nämligen bli så allmänthållna att de inte lämnar domstolarna bättre vägledning än nuvarande nationellapraxis på området. Särskilt ansågs detta gälla den grundläggande culparegeln.Lagstiftningen borde därför anstå till dess att de skadeståndsrättsligaprinciperna klarnat bättre. Från andra håll betonades dock värdet av en sådankodifiering som tänkt sig, inte minst därför att man under arbetets gångskulle tvingas att lösa åtskilliga problem som vållar svårigheter irättstillämpningen. Också vid det tjugotredje i Köpenhamnår diskuterades skadeståndsrättsliga frågor. var ämnetbegränsat till ersättning vid personskada. Det konstaterades, att de nordiskareglerna på detta område företer stora skiljaktigheter, vilket har till följdatt man inte uppnår rättslikhet bara genom att utforma enhetligaansvarsregler. En nordisk utredning om skadestånd med anledning av personskadavälkomnades allmänt. L4,6. I betänkandet »Skadestånd I» utformade årsskadeståndskommitté sitt förslag till lag med allmänna bestämmelser omskadestånd inom den ram som de hittiUsvarande skadeståndsreglerna i 6 kap. SLutgör. Föreskrifter om arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar ansågkommittén inte böra infogas i en sådan allmän lag utan i stället böra pla- Maj:ts proposition nr 1972 ceras i en särskild lag i ämnet. Vid en mera genomgripanderevision av ska deståndslagstiftningen borde dock enligt kommitténsuppfattning även arbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar regleras ien allmän lag om skadestånd. Skadeståndskommitténansåg sig inte ha anledning att gå djupare in i diskussionen om grundlinjernaför den framtida skadeståndsrätten. Vid en omfattande reform borde man dock,enligt vad kommittén uttalade i »Skadestånd II», inte göra alltför radikala avstegfrån vad som gäller. Kommitténbelyste också i några sammanhang olägenheterna av det partiellalagstiftningsarbete som det aktuella reformprogrammet innebar. Dessaolägenheter skulle enligt kommittén bli särskilt märkbara i fråga om de reglerangående jämkning av arbetsgivares principalansvar och av arbetstagarespersonliga skadeståndsansvar som kommittén föreslog. Skäl till jämkning kansålunda föreligga även t. ex. när en arbetsgivare själv är vållande till enskada. Vidare kan en möjlighet att nedsätta det personliga skadeståndsansvaretvara önskvärd även när någon i andra sammanhang än som arbetstagare ådrar sigbetungande skadeståndsansvar. Kommittén Aille dock inte tillmäta dessanackdelar avgörande betydelse. Den ansåg i stället att man får finna sig i demindre olägenheter som är förenade med att reformarbetet skrider successivtfram, hellre än att skjuta det hela till en oviss framtid. Remissyttrandena över Skadestånd I och Skadestånd H I några yttranden över betänkandet »Skadestånd I»framhölls önskvärdheten av en mera allmän och genomgripande reformering avskadeståndsrätten. Hovrätten över och underströk, att skadeståndskommitténsförslag berör problem av stor betydelse, som påkallar en genomgripandebehandling. Hovrätten nämnde särskilt frågan om en allmän jämkningsregel ochspörsmålet om förhållandet mellan skadestånd och försäkring. En förnyad översynav grundproblemen inom skadeståndsrätten borde enligt hovrätten göras snarast.Målet för reformarbetet borde enligt justitiekanslem vara en allmänskadeståndslag, vilket dock inte hindrar att man genomför särskilt angelägnaändringar i gällande rätt. önskemålom en allmän översyn av skadeståndsrätten framfördes också av andra remissinstanser,som mot bakgrunden härav uttalade tvekan inför partiella reformer. Hovrättenför Nedre påtalade risken för oklarheter, om ändringar vidtasbeträffande vissa avsnitt i en lag, medan andra delar behålls i stort settoförändrade. Enligt vad uttalade är detinte rimligt att nya betraktelsesätt accepteras inom begränsade områden avskadeståndsrätten, innan de grundligt penetrerats med sikte på tillämpningöver hela fältet. Maj:ts proposition nr 1972 73 Också vissa yttranden över betänkandet »Skadestånd II» innehöll allmänna synpunkter påreformarbetet inom skadeståndsrätten. Man framhöll från skilda håll denosäkerhet som råder i fråga om riktlinjerna för arbetet och ovissheten om vad somblir det slutliga resultatet av de utredningar som har verkställts.Justitiekanslem ansåg, att arbetet bör inriktas på att åstadkomma en allmänskadeståndslag på den bestående rättens grund men att sådana partiellareformer av begränsad räckvidd som är möjliga bör genomföras. En sådan allmänlag skulle vara värdefull, dels därför att den skulle tillhandahålla en stommeför fortsatta reformer, dels därför att man skulle få fram erfarenheter av departiella reformerna, Justitiekanslem ansåg det i jämförelse härmed betydligtvanskUgare att inrikta arbetet på en mera långsiktig eller genomgripandereform. Åtskilliga remissinstanser, däribland hovrätten för Nedre ochlänsstyrelsen i , delade justiliekanslerns uppfattning, att denallmänna lagen bör reglera de ämnen som skadeståndskommitténs båda betänkandeninnehöll. Hovrätten framhöll bl. a., att man, för att förebygga oklarheter,inte bör göra arbetsgivar- och arbetstagaransvaret till föremål för lagstiftningannat än i samband med lagstiftning om den grundläggande allmännaskadeståndsrätten. Denna uppfattning delades i princip av kommerskollegium.Ett mycket stort antal remissinstanser ansåg att lagstiftning rörande statensoch kommunernas skadeståndsansvar bör ske med eller i anslutning tillatt lagstiftning om principalansvaret genomförs. Endast ett par instanser fannatt bestämmelser om det allmännas ansvar borde införas innan principalansvaretreglerades. framförde tanken att man vid den stegvisakodifieringen av skadeståndsrätten till en början bör ta upp endast person- ochsakskada. Genom att i stort sett lämna åsido det mera svårbearbetade område somrätten till ersättning för övriga former av skada utgör vinner man enligthovrätten att skadeståndsrätten i ett sammanhang kan lagfästas beträffandesåväl enskilda personers som det allmännas ansvar för person- och sakskador. I ett medlemsförslag vid 13 :e session iReykjavik hemställdes att rådet skulle rekommendera de nordiskaregeringarna att innan samarbetet på skadeståndsrättens område fortsatte för rådet lägga fram en allmän plan för samarbetet. En sådan plan skulle enligtförslaget ange efter vilka huvudprinciper en kodifiering av skadeståndsrättenbör läggas upp. Förslagsställarna ansåg att försäkring i större omfattning änf. n, kan lösa de problem som möter på skadeståndsområdet. Utvecklingen pekarenligt förslagsställarna hän mot en kombination av objektivt ansvar ochförsäkring på allt fler områden. Strahls tankegångar borde enligtförslaget noggrant studeras. Den hittillsvarande ordningen hade lett Maj:ts proposition nr 1972 till att utredningsresultaten i efterhand utsatts förkritik av principiell natur och betraktades därför inte som ändamålsenlig.Därför borde en allmän genomgång av de bärande principerna på området kommatill stånd. Det var med anledning av detta och ett tidigare väcktmedlemsförslag om införande av objektivt ansvar i förening med obligatoriskansvarsförsäkring i fråga om skada orsakad av barn som Nordiska rådetbeslutade om den förut omnämnda rekommendationen angående rättssociologisk undersökningav försäkrings inverkan på skadeståndslagstiftningen (avsnitt 1.2.4). När min företrädare anmälde frågan om atttUlsätta en ny skadeståndskommitté med uppdrag att utreda frågorna omskadestånd för framtida förlust av arbetsinkomst och om efterlevandes rätt tillskadestånd anslöt han sig i princip tUl uppfattningen att lagstiftningsarbetetpå skadeståndsområdet också bör följa de partiella reformernas vägmen med siktet inställt på att arbetet småningom skall resultera i en allmännordisk skadeståndslag. Han utgick också från att den nya kommitténs förslag,i likhet med sina närmaste föregångare, skulle bygga på den traditionellaskadeståndsrättens grund. I varje samhälle är det oundvikligt att medborgare då ochdå drabbas av skador till person eller egendom. Med den tekniska ochindustriella utveckUngen och fortgående urbaniseringen ökar skaderiskemabetydligt. Det är visserligen möjligt att genom förebyggande åtgärder av skildaslag arbetarskydd, trafiksäkerhetsåtgärder etc. motverka tendenserna tillstegrad skadefrekvens, men det är uppenbarligen inte möjligt i ett modernt samhälleatt helt undvika att skador inträffar, t.o.m. i ganska betydande omfattning.Varje fall av personskada för med sig fysiskt och/eller psykiskt lidande förden enskilde. Det är en samhäUelig uppgift att så långt möjligt mildra dessaverkningar. Man står här liksom när det gäller fysisk eller psykisk sjukdom inför ett vård- och rehabiliteringsproblem, som till väsentlig del måste lösasmed andra inedel än att bereda den skadelidande ekonomisk gottgörelse. Menvarje skadefall har också, vare sig det gäller person- eller egendomsskada,direkta ekonomiska följder för den skadelidande och betyder ensamhällsekonomisk förlust. Det måste därför finnas regler om hur den ekonomiskabördan av dessa förluster skall fördelas bland medborgarna. Om man går tillbaka till perioder långt föreindustrialismen gällde hos oss som huvudregel, att förlusten i följd av ettskadefall bars av den som drab- Maj:ts proposition nr 1972 75 hats av skadan. I fall då denna vållats av annan person,t. ex. genom uppsåtUg misshandel eller skadegörelse, kunde visserligen denförfördelade eller hans familj kräva en ekonomisk gottgörelse. Denna hadeemellertid karaktären av en bot, som inte utmättes i direkt proportion tillskadans storlek och alltså inte i första hand hade en ersättande funktion utannärmast var att beteckna som en straffrättslig sanktion, motiverad utifrånprimitiva vedergällningsföreställningar. Under inflytande från den romerskarätten utbildades emellertid småningom vissa skadeståndsregler av annan typ.Mot slutet av förra seklet var den s. k. culparegeln fullt utbildad hos oss.Den brukar i modern språkdräkt formuleras ungefär så här: den som uppsåtligeneller av vårdslöshet vållar annan person skada är skyldig att ersätta skadan.Denna regel liksom nutidens skadeståndsregler över huvud taget brukarsägas ha en dubbel funktion, den avskräckande och moralbildande, dvs. attavhålla medborgarna från handlingar som orsakar skada för andra medborgare, ochden reparativa, dvs. att bereda den skadelidande i det enskilda falletekonomisk gottgörelse för den lidna skadan. Utgångspunkten vid regelnstillämpning är, att den reparativa effekten skall vara hundraprocentig. Denskadelidande skall sålunda ha full ersättning för den förlust han har lidit,såvida han inte själv har medverkat till skadan genom eget våUande då kan detbli fråga om jämkning av skadeståndet. Culparegeln utgör grundvalen för vårskadeståndsrätt. Kring och på grundval av denna huvudregel har sedermerautbildats ett omfattande och komplicerat skadeståndsrättsUgt regelsystem.