prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Bland de dhekta utgifter som skall ersättas vid sidan avreparationskostnad kan utöver de exempel jag har angett nämnas utgiftför transport av det skadade föremålet, kostnad för besiktning och värderingav detta samt utgifter som varit nödvändiga för att begränsa skadeverkningarna.Förhållandena kan emellertid vara mycket skiftande och någon uttömmandeuppräkning av tänkbara utgiftsposter kan självfallet inte göras. Det blirdomstolamas sak att som dra upp gränserna för vad som skall anses ersättningsgUlt.Påpekas bör att redan kravet på adekvat kausalitet medför vissa begränsningar. Under uttrycket »annan kostnad tiU följd av skadan» fallerbland annat s. k. stilleståndsersättning. I rättspraxis har sådan ersättningdömts ut även i fall då den skadade egendomen inte används i ekonomiskverksamhet (NJA 1945 s. 440). StiUeståndsersättning får då ses närmast som gottgörelseför utgifter eller kostnader som har blivit onyttiga till följd av skadefallet,t. ex. ränta på nedlagt kapital, I enlighet härmed bör som gottgörelse för»annan kostnad» kunna ges ersättning till en privatperson för avsaknaden av enbil som skadats och bUvit obrukbar med påföljd attskatter, försäkringspremier, låneräntor etc, blivit onyttiga. De schablonbeloppsom trafikförsäkringsbolagen utan särskild prövning utger som stilleståndsersättningäven tiU privatbilister kan betraktas som en gottgörelse för vissa kostnaderav detta slag som inte kan preciseras i detalj. Att ersättning skall ges för värdeminskning innebär bl.a., att full ersättning utgår för värdet av ett föremål som har gått heltförlorat. Frågan hur detta värde skall bestämmas t. ex, om försäljnings-eller återanskaffningsvärdet bör läggas tUl gmnd och vilken inverkanföremålets ålder, bruk, nedsatta användbarhet och liknande omständigheter börha vid värderingen får bedömas enligt de principer som anses gälla f, n, I faUdå en sak har skadats men kan göras brukbar genom reparation utgår vid sidanav gottgörelse för reparationskostnaderna ersättning för värdeminskning i denmån föremålet även efter reparationen har lägre värde än före skadefallet. Uttrycket »hinder eller förlust i---- näring» har här iprincip samma innebörd som i bestämmelsen om personskada i 3 §, I förstahand ersätts enligt denna föreskrift förluster som en näringsidkare lider näregendom som han använder i sin näringsverksamhet skadas och han till följddärav lider ekonomiskt intrång i verksamheten, t, ex, i form av driftsavbrott ien industriell rörelse. Termen näring har emellertid här liksom i 3 § en vidsträcktareinnebörd än ordet näringsverksamhet, I princip omfattas all ekonomiskverksamhet, vare sig den bedrivs yrkesmässigt eller inte. Om t. ex, 5,1,5.5. Maj:ts proposition nr 1972 581 en vUlaägare hyr ut ett enstaka ram, är han i principberättigad tiU ersättning för förlust av hyresinkomsten, om fastighetenbrinner ner under sådana omständigheter att annan person är skadeståndsskyldigmed anledning av branden, I princip är också förlorad arbetsinkomst ersättningsgiU,men det torde höra till sällsyntheterna att en sakskada orsakar förlust avsådan inkomst för den som har lidit den primära sakskadan. Som ett tänkbart exempelkan dock nämnas att en handelsresande i sitt arbete använder sin egen bil ochatt i samband med att bilen skadas hans provisionsinkomster går ner till följdav att han måste använda allmänna kommunikationsmedel.Liknande situationer kan inträffa i andra fall då en arbetstagare, som skaUhålla egna arbetsredskap, får sin arbetsinkomst minskad till följd av attredskapen skadas och blh obrukbara. Genom förevarande bestämmelse tas inte ställning tillfrågan om kretsen av dem som är berättigade tUl ersättning med anledning av ensakskada. Detta spörsmål får som hittUls avgöras av domstolama enUgt allmännagrundsatser om ersättning för »tredjemansskada». Jag har behandlat hithörandeproblem i skilda sammanhang i det föregående och hänvisar i första hand tiU vadjag därvid har anfört (avsnitt 2.1.4.3. och 2.3.6.5.). Tydligt är att undervissa förhållanden även annan än ägaren av ett skadat före mål kan vara ersättningsberättigad,t. ex. en nyttj anderättsinnehavare eUer innehavare av annan begränsad sakrätt.Rättspraxis har i åtminstone ett fall gått längre än så, i det att ersättnmgför förmögenhetsförlust i följd av sakskada under speciella förutsättningarhar tillerkänts personer som haft endast obligatoriska anspråk på den skadadeegendomens ägare (NJA 1966 s. 210). En fortsatt utveckUng i riktning mot enutvidgning av de ersätt-ningsberättigades krets kan inte uteslutas. Iförevarande paragraf har därför den skadeståndsberättigade angetts med dethelt neutrala uttrycket »den skadelidande». I likhet med bestämmelserna om ersättning vid personskadai 3 och 4 §§ är förevarande paragraf i princip tiUämpUg inte bara närskadeståndsansvaret grundas på bestämmelse i skadeståndslagen utan också närskadestånd utgår enligt andra regler, t, ex, föreskrifter i skadeståndsrättsligspeciallagstiftning. Detta framgår indirekt av bestämmelsen i 1 kap, 1 §departementsförslaget. Paragrafen innehåller en regel om jämkning av skadeståndvid medvållande från den skadelidandes sida. Den motsvaras i gällande rätt av6 kap. 1 § andra punkten SL och har i skadeståndskommitténs förslag I sin motsvarigheti 1 § andra stycket. I anslutning till bestämmelsen i 6 kap. 1 § första punktenSL om skyldighet för den som uppsätiigen eller av vårdslöshet har vållat skadagenom 582 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 brott att ersätta skadan föreskrivs i andra punkten avsamma paragraf, att om den skadelidande genom eget vållande har medverkat tUlskadan, skadeståndet skall jämkas efter vad som prövas skäligt. Denna regel omjämkning av skadestånd på grund av medvållande har generell giltighet. Dentillämpas sålunda också när skadeståndsansvar inträder enligt andra regler än 6kap, 1 § första punkten SL. om inte annat följer av vad som är särsldltföreskrivet. Detta gäller i princip också vid olika former av objektivtskadeståndsansvar. Exempel på sådana särskUda lagregler om verkan av den skadelidandesmedvållande som innebär avvikelse från den aUmänna medvållanderegeln erbjuder5 § andra stycket och 6 § andra stycket järnvägsansvarighetslagen, 7 § förstastycket el-anläggningslagen och 13 § andra stycket atomansvarighetslagen. Densärskilda medvållanderegeln i 2 § andra stycket bilansvarighetslagen däremotöverensstämmer i sak med 6 kap. 1 § andra punkten SL. förslag till lag om skadestånd i offentligverksamhet innehåller en särsldld bestämmelse om verkan av den skadelidandes medvållande(17 §). Jag har i det föregående redogjort för förslagets innebörd i denna del(avsnitt 2.3.2.11.). 1 skadeståndskommitténs förslag I togs i 1 § andra stycketupp en bestämmelse i ämnet som i sak motsvarar medvållanderegeln i 6 kap. 1 §andra punkten SL. I kommitténs förslag II finns inte någon motsvarande bestämmelse, menkommittén förutsatte att vid principalansvar enligt de föreslagna nya reglemajämkning på grund av medvållande skulle som ske med analogisktillämpning av den allmänna medvållanderegeln. I rättstillämpningen har utbUdats vissa grundsatser om s.k. passiv identifikation, dvs. att en skadelidande får tåla jämkning av sittskadestånd på grund av vållande av någon som står i sådant förhållande tUl denskadelidande att hans handlande bör tillräknas denne. Som exempel kan anförasatt en anställd som tillhör arbetsledningen genom vållande har medverkat tillskada som tredje man har tillfogat arbetsgivaren. Något uttryckligt lagstödför denna rättstillämpning finns inte. Det torde emellertid ha ansetts attuttrycket »eget vållande» i 6 kap. 1 § andra punkten SL ger utrjrmme för entillämpning av identifikationsgrandsatser. Rättsläget hos oss är oklart när det gäller räckvidden avgrundsatserna om passiv identifikation. Det torde emellertid i allmänhet antas,att i den mån en person ådrar sig skadeståndsansvar med anledning av annan personsvållande s. k. aktiv identifikation han också får finna sig i att vållandeav en sådan person tUlräknas honom som medvållande när han själv har tillfogatsen skada och begär skadestånd av tredje man. Det betyder bl. a., att enarbetsgivare kan få sitt skadestånd jämkat enligt 6 kap. 1 § andra punkten SLpå den grund att någon som tillhör hans drifts- eller arbetsledning eller iövrigt intar en sådan ställning att han ådrar arbetsgivaren principalansvar harmedverkat till skadan genom vållande. Maj:ts proposition nr 1972 583 passiva identifikationen i varje fall sträcker sig likalångt som den aktiva torde böra upprätthållas inom området för det oinskränktaprincipalansvar för arbetsgivare med anledning av arbetstagares vållande som nuskall införas enligt departementsförslaget (3 kap, 1 §), Det sagdainnebär, att en arbetsgivare får tåla jämkning av sitt skadestånd, när någonav hans arbetstagare har medverkat till en skada genom vållande. Det utvidgadeprincipalansvar som föreslås grundar sig emellertid inte påidentifikationsresonemang utan vilar på rättspolitiska överväganden av merapragmatisk natur. Det är därför inte naturligt att beteckna vållande av enarbetstagare som »eget vållande» av arbetsgivaren, I den nya lagen bör därförregeln om jämkning på grund av medvållande utformas så, att den även formelltlämnar utrymme för tillämpning av passiv identifikation i hithörande fall. Jagförordar därför att »eget vållande» ersätts med uttrycket »vållande på denskadelidandes sida». I övrigtbör medvållanderegeln i 6 kap, 1 § SL tas upp i den nya lagen utan sakligaändringar. Av skäl som jag har redovisat i den allmänna motiveringen (avsnitt2.3,6,15,) skall någon motsvarighet till den särskilda medvållanderegeln i 17§ förslag inte tas upp i den nya lagen, 1 enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs iförevarande paragraf i departementsförslaget, att om våUande på denskadelidandes sida har medverkat till skadan, skadeståndet jämkas efter vadsom finns skäUgt. Redan avparagrafens placering bland de gemensamma bestämmelserna och av dess allmännaformulering följer att den är tillämplig i alla de fall dåskadeståndsskyldighet föreligger enligt bestämmelse i skadeståndslagen.Jämkning på grand av medvållande skall emellertid som kunna äga rumockså vid skadeståndsansvar som grundas på oskrivna regler t. ex. rentobjektivt ansvar vid vissa sprängningsarbeten eller vid farliga militärövningar eller på föreskrifter i skadeståndsrättsUg speciallagstiftning, i den måninte annat följer av sådana särskilda jämkningsregler som jag har angett.Att bestämmelsen har denna räckvidd följer av 1 kap. 1 § departementsförslaget. I frågaom paragrafens tillämpning i de enskilda fallen åsyftas inte någon ändring iförhållande till gällande rätt. I det avseendet vill jag därför i första handhänvisa till den rättspraxis som har utbildats vid tUlämpning av medvållanderegelni 6 kap. 1 § SL. Det finns emellertid anledning att något närmare beröra vissaspeciella problem som föranleds av de nya eller ändrade skadeståndsregler somdepartementsförslaget innehåUer. Som jaghar framhållit i olika sammanhang i det föregående används termen »vållande» ide grundläggande ansvarighetsreglema i departementsförslaget i en neutralbetydelse som beteckning på sådant handlande av en ensldld person som överhuvud taget kan utlösa skadeståndsansvar Majtts proposition nr 5 år1972 Uttrycket har den betydelsen också här. Detinnebär bl, a, att man vid regelns tillämpning, när ett bam eUer en psykisktabnorm person har tillfogats skada, får göra en skälighetsbedömning av i principsamma slag som när det gäller att fastställa om en sådan persons handlande skaUådra honom skadeståndsansvar enligt 2 kap, 2 eller 3 § departementsförslaget.Men som jag redan har antytt (avsnitt 2.1.1.2,) kan skälighetsprövningen börautfalla något olika i de båda fallen. Särsldlt vid personskada kan det avsociala skäl finnas anledning att bedöma ett bams eller en psykiskt abnormpersons handlande mildare i medvållandefallen ån när det gäller att åläggabarnet eller den sjuke skadeståndsskyldighet. Det sagda gäller i princip ocksåi fråga om ungdomar mellan , som enUgt mitt förslag i motsats tUlvad som är fallet enligt gäUande rätt skall omfattas av den särskildaskadeståndsregeln för bam i 2 kap. 2 § departementsförslaget. Men i fråga omdenna kategori skadevållare blir det som jag har nämnt mera sällananledning att avvika från den allmänna bedömning som tillämpas beträffandevuxna, och detta gäller även i medvållandefallen. När det gäller jämkning på grund av den skadeUdandes medvåUandeav skadestånd enligt 3 kap, 2 § departementsförslaget torde speciella problemuppkomma bara i ett avseende, nämligen när den skadelidande har underlåtit attformlöst begära rättelse eller annars framställa erinran när skada harinträffat. Som jag har utvecklat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3,6,9,)blir inte passivitetsregeln i 3 kap, 4 § tillämplig i detta fall, utan i stäUettillämpas den allmänna medvållanderegeln och framför allt principen att denskadelidande är skyldig att vara verksam för att i möjligaste mån begränsa sinskada. Om den som lider skada genom ett felaktigt handlande av en myndighet eUeren offentlig funktionär av oaktsamhet underlåter att reagera mot handlandet kandet allmännas ansvar jämkas eUer helt bortfalla. Vid tiUämpningen av 5 kap. 6 §i sådana fall är det naturligt att de tankegångar som Ugger bakompassivitetsregeln i 3 kap. 4 § i viss mån inverkar. I vissa fall har denenskilde en lagstadgad möjUghet att om han är missnöjd med enbefattningshavares åtgärd eller beslut påkalla att frågan hänskjuts tUlöverordnad. Om t. ex. en registrator vid en myndighet vägrar att på begäran utlänmaen allmän handling, kan sökanden enligt 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningenbegära att frågan hänskjuts till myndigheten. kan också den som ettbeslut går emot påkalla att annan myndighet prövar beslutet utan att besvär ivanlig mening behöver anföras, som när en intagen enligt 78 § andra stycket1964 års lag om behandling i fångvårdsanstalt hos kriminalvårdsnämnden begärprövning av övervakningsnämnds beslut. Bestämmelser av detta slag kan sägas geexempel på en lagreglerad form av sådan remonstration som den skadelidandeenligt förslag skulle vara skyldig att göra för att behålla sin rätttill skadestånd. Det ligger nära till hands att anse att den som utan giltig anled- Kungl Maj:ts proposition nr 1972 585 ning har underlåtit att på detta sätt begränsaskadeverkningarna av den felaktiga åtgärden eller det oriktiga beslutet hargjort sig skyldig tUl medvållande, som medför att han mister rätten tillersättning för skada som hade kunnat undvikas genom en sådan reaktion, elleratt i varje fall ersättningen jämkas. Det är dock inte alltid som den skadelidandesunderlåtenhet att protestera mot myndighetens handlande bör medföra en såsträng påföljd. Att den som felaktigt har åtalats inte har påkallat högreåklagares överprövning av åtalsbeslutet kan sålunda i regel inte anses som enförsummelse som medför jämkning av den ersättning som den tilltalade kan varaberättigad till enligt skadeståndslagen. När lag eller författning inte anvisarnågot sätt varpå den skadeUdande kan få till stånd en rättelse av en felaktig mjmdighetsåtgärd,kan man vidare mera sällan anse att han mister sin rätt tUl ersättning genomatt inte protestera mot åtgärden. Ett undantag utgör dock fall där denskadelidande medvetet underlåter att ingripa mot ett felaktigt handlande somutan vidare skulle ha gått att rätta till, t, ex, när vid verkställigheten avett kvarstadsbeslut utmätningsmannen märker oriktig egendom och dess ägare serpå utan att göra någon erinran mot förväxlingen, I sådana fall torde redanallmänna principer om medverkan av den skadelidande medföra att skadeståndstalanogillas. Motsvarande principer torde böra tiUämpas, om denskadelidande för ersättningstalan mot den befattningshavare som har begåttfelet, I detta fall kan emellertid bestämmelsen i 4 kap, 1 §departementsförslaget medföra att skadeståndet sätts ned till lägre belopp änsom föranleds enbart av den skadelidandes medvållande (se avsnitt 2,4,5,6, och2,4,5,8,), Jag vill i detta sammanhang erinra om att i enlighet med vad jaghar sagt i det föregående (avsnitt 2,3,6,15,) den allmänna medvållanderegelnblir tillämplig också i de speciella fall av försummelse från den skadelidandessida att på lämpligt sätt övervaka en skadeorsakande åtgärd som avsågs i 17 § i1958 års förslag. Det kan bli aktuellt att tillämpa medvållanderegeln i falldå den skade< ståndsskyldiges ansvarighet skall bestämmas på grundval av en skälighetsprövningeUer då ansvarigheten skall jämkas också på annan grund än den skadelidandes medvållande.Det gäller till en början när skada har vållats av ett bam under eller aven psykiskt abnorm person. Hur man skaU förfara i ett sådant fall är i och försig inte något njit problem, I hittillsvarande praxis torde man i allmänhet hagått till väga på det sättet att man gjort en samlad bedömning av situationenoch fastställt skadeståndet till en viss kvotdel med beaktande på en gång av medvåUandetoch sådana omständigheter som nämnts. Men det torde också ha förekommitatt jämkning först skett på grund av den skadelidandes medvållande, varefterdomstolen undersökt om en ytterligare nedsättning av skadeståndet bör äga rammed hänsyn till sådana omständigheter 586 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 som anges i 6 kap, 6 § SL, Med hänsyn tiU att enligt mittförslag skäUghetsprövningen enligt 2 kap. 2 eller 3 § oftast bör resultera iatt skadeståndet bestäms till ett fixt belopp, som den skadeståndsskyldige skäligenanses böra betala, kommer saken i viss mån i ett annat läge. Skall en sådanmetod till-lämpas, torde det ligga närmast till hands att domstolen först tarställning till vUken inverkan medvåUandet bör ha och därefter undersöker om skäUghetsprövningenenligt 2 kap. 2 eller 3 § bör leda tUl att det sålunda jämkade skadeståndetsätts ned ytterligare. En liknande situation uppkommer vid en samtidig tUlämpningav medvållanderegeln och bestämmelserna i 4 kap. 1 § departementsförslaget omarbetstagares skadeståndsansvar. Frågan aktualiseras givetvis endast underförutsättning att domstolen fiimer att arbetstagaren över huvud taget böråläggas skadeståndsansvar. Också i ett sådant fall torde det naturliga vara först prövar hur långt skadeståndet bör jämkas enbart på grand av medvåUandetoch därefter tar ställning i vad mån ytterUgare reducering skall ske enligt 4kap, 1 §, På samma sätt torde det böra förfaras när fråga uppkommeratt jämka en arbetsgivares principalansvar både på grund av den skadelidandes medvållandeoch enligt bestämmelsen i 3 kap, 6 § departementsförslaget om jämkning avoskäligt betungande principalansvar. Om däremot jämkning skall ske på grund avföreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter, kan det många gångervara naturUgt att man först undersöker vilken inverkan sådana omständigheterbör ha och därefter bestämmer hur stor del av ett eventuellt återståendeskadestånd som den skadelidande själv bör bära på grund av sitt medvållande. Vad slutiigen angår det fallet, att ersättning enligt 3kap. 2 § för ren förmögenhetsskada som uppkommit vid utövming av offentligmyndighet skall med tillämpning av 3 kap, 5 § bestämmas på grundval av en skälighetsprövningoch fråga uppkommer att jämka skadeståndet på grand av denskadelidandes medvållande, kan det vara naturligt att det först sker enprövning enligt sistnämnda paragraf i vad mån skadan över huvud taget skallanses ersättningsgiU och att en jämkning därefter sker på grund av medvåUandet,kan det dock ligga närmare tUl hands att göra en samlad bedömning. Det nu sagda utgör bara ett försök att ge vissa allmännariktlinjer. Några fasta regler för hur man skall behandla de olika situationerdå medvållanderegeln och andra jämkningsregler eUer liknande föreskriftersammanträffar kan inte ställas upp. Med beaktande av vad jag här har sagt får domstolamaavgöra dessa problem under hänsynstagande till omständighetema i de särskUdafallen. Jag vill emellertid i det här sammanhanget framhålla, att det i vissafall kan vara av betydelse att kunna fastställa i vad mån en nedsättning avett skadestånd som t, ex. vid jämkning på grund av medvållande Maj-.ts proposition nr 1972 587 är ett uttryck för att den skadelidande på grund avomständigheter som är att hänföra till honom själv bör slutligt bära förlusteneller om det är hänsyn tUl förhållanden på den skadeståndsskyldiges sida somhar inverkat. Den omständigheten kan nämligen få betydelse när det gäller attbedöma om den skadeUdande skall få kumulera ersättningar som tiUkommer honomfrån flera skadeståndsskyldiga, t, ex. en arbetsgivare och dennes arbetstagare.Hithörande frågor kommer jag att beröra särsldlt vid min behandling avbestämmelsen i 5 kap, 7 § departementsförslaget (avsnitt 5,1,5,7,), Som jag redan har sagt ger förevarande jämkningsregelutrymme för en tillämpning av grundsatser om passiv identifikation. I fråga om tUlämpningsområdetför sådana grundsatser hänvisar jag i första hand till vad jag har sagt i detföregående. Principen att passiv identifikation skall tillämpas i sammaomfattning som aktiv identifikation innebär bl.a., att staten eller en kommunkan få tåla jämkning av skadestånd, när någon för vilken staten eller kommunensvarar enligt 3 kap, 2 § departementsförslaget genom vållande vid utövning avoffentlig myndighet har medverkat till en skada som tredje man har tillfogatstaten eller kommunen. Det kan här bli fråga om att tillämpa passividentifikation också vid vållande av andra än arbetstagare hos staten eUerkommunen, eftersom ansvarighet enligt 3 kap, 2 § kan inträda även med anledningav fel eller försummelse av självständiga rättssubjekt som har anförtrotts myndighetsutövming, I rättspraxis har i fråga om ersättning för egendomsskadapassiv identifikation tUlämpats också i fall då aktiv identifikation inteskulle ha kunnat tillämpas (se t, ex. NJA 1955 s. 102). Det finns däremot intenågot liknande auktoritativt avgörande på personskadeområdet. Hur långt denpassiva identifikationen sträcker sig utanför området för aktiv identifikationär emellertid ovisst. Jag anser mig inte ha anledning att bär gå närmare in påden frågan. Med mitt lagförslag åsyftas i alla händelser inte någon ändring igällande rätt i detta hänseende. Det blh som hittiUs domstolamas sak att svaraför rättsutvecklingen på detta område. Med anledning av vissa uttalanden avskadeståndskommittén viU jag endast framhålla, att jag för egen del anslutermig till kommitténs uppfattning att passiv identifikation mellan ett bam ocbdess värdnadshavare inte bör anses utesluten i fall då barnet tiUhörig egendomhar skadats och vårdnadshavaren har medverkat till skadan genom att försummasin tillsyns- eller vårdnadsplikt. Jag delar också kommitténs uppfattning attnågon motsvarande identifikation däremot inte bör äga ram när barnet hartillfogats personskada. Som närmare har utvecklats i ett särskilt yttrande idet anmärkta rättsfallet NJA 1955 s. 102 bör också i andra fall än när detgäller förhållandet mellan ett bam och dess värdnadshavare passividentifikation kunna äga rum när någon har annans egendom om hand under sådanaomständigheter att han kan sägas vara i ägarens ställe och genom oaktsamhetmedverkar till att egendomen skadas. Majtts proposition nr 5 år1972 Paragrafen innehåller en regel om soUdariskt ansvar förflera skadeståndsskyldiga. Den har sin motsvarighet i 6 kap. 5 § SL och 2 §första stycket i skadeståndskommitténs förslag I. I 6 kap. 5 § SL föreskrivs, att om flera, i annat fall änsom sägs i 23 kap. 6 § första stycket BrB, har medverkat tiU brott, de skallsvara en för alla och alla för en tUl skadestånd. Undantaget avser medverkantill brott genom sådan underlåtenhet att avslöja brottet som är straffbar enUgtbestämmelse i BrB. I likhet med åtskUUga andra bestämmelser i 6 kap. SL ärregeln om soUdariskt ansvar i övrigt av generell natur.