prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Att intrånget varat under endast ledernormalt tiU att skadan inte blir omfattande. kan dock avsevärdaförluster uppkomma också vid kortvariga intrång, och i vissa fall kan ettfelaktigt myndighetsbeslut helt omintetgöra ett omfattande affärsprojekt.Allmänt sett kan sägas att man har anledning att tillämpaersättningsbestämmelsen mera frikostigt vid mycket långvariga intrång, underdet att mer kortvariga störningar i en näringsverksamhet är något somnäringsidkaren får räkna med och som han därför inte utan vidare kan begära attbli fullt gottgjord för, även om förlusterna i det särskilda fallet blivitstora. Omständigheterna kan dock vara mycket varierande och några fastariktlinjer kan inte anges. Beaktas skall också felets eller försummelsens beskaffenhet.Det säger sig självt att det kan te sig stötande att förvägra den skadelidandeersättning i fall då ett mycket allvarligt fel har begåtts från det allmännassida. Särskilt när det gäller ersättning för utebliven vinst bör dockförsummelsens beskaffenhet inte tillåtas spela någon avgörande roll. Att feleteller försummelsen är av Undrig art skall å andra sidan inte hindra att fuUt skadeståndutgår, om detta av sociala eUer liknande skäl framstår som motiverat. I likhetmed kommittén anser jag en sådan omständighet kunna inverka som att felet ellerförsummelsen har begåtts i samband med en myndighetsåtgärd av det merimproviserade slag som måste förekomma under kris- eUer beredskapstillstånd.Under de förhållanden som då råder måste medborgarna i högre grad än annarstolerera att de utsätts för ingrepp från det aUmännas sida, som vid enprövning i efterhand visar sig oberättigade. En nedsättning av skadeståndet bördärför i sådana faU kunna ske även när det begångna felet, sett isolerat,framstår som graverande. Hänvisningen till omständigheterna i övrigt skall enligtkommittén ge möjlighet för domstolarna att beakta också verksamhetens natur.Som vissa remissorgan har framhållit bör det visserligen inte komma i fråga vid paragrafens tillämpning gör en bedömning i vilken mån Maj:ts proposition nr 1972 531 en verksamhet är mer eUer mindre samhällsnyttig eller överhuvud taget låter politiska värderingar bli bestämmande för ställningstagandet.Det hindrar inte att man beaktar i vad mån det är fråga om en verksamhet som,utan att man kan lagligen ingripa mot den, dock i princip ogillas av rättsordningen,t. ex, uthyrning av möblerade rum till oskäligt höga hyror e, d. Vidare börutrymme finnas för en värdering utifrån sociala behovssjmpunk-ter avverksamhetens ekonomiska betydelse för den skadelidande. Det finns anledningatt visa större generositet när intrång har skett i en verksamhet som utgörden skadelidandes huvudsakliga näringsfång än när det är fråga om en bisysslasom en heltidsanställd arbetstagare ägnar sig åt och som har karaktär avfritidsverksamhet som står en hobby nära. Beaktas bör också om det är fråga omen verksamhet som den skadelidande bedriver kontinuerligt eller om den är avmer tillfällig art, liksom hänsyn bör tas till i vad mån verksamheten innebärett större eller mindre mått av risktagande. Paragrafen innehåller regler om jämkning av arbetsgivaresprincipalansvar och av det allmännas ansvar för skada genom oriktig mjmdighetsutövning.Den motsvarar delvis 3 § i skadeståndskommitténs förslag II. Av skäl som jag har utvecklat närmare i den alhnännamotiveringen vid min behandUng av frågan om arbetsgivares skadeståndsansvar(avsnitt 2,2,4,6.) skall i den nya lagen tas upp bestämmelse om möjlighet attjämka en arbetsgivares principalansvar enligt 3 kap. 1 §, om skadeståndetannars skulle bli oskäligt betimgande eller, vid sakskada, om det med hänsyntill föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter är skäligt att jämkningsker. I annat sammanhang har jag intagit ståndpunkten att denna jämkningsregelskall gälla också i fråga om det allmännas skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 §vid oriktig myndighetsutövning (avsnitt 2.3.6.14. I likhetmed skadeståndskommittén anser jag att man vid jämkning av principalansvar påden grund att det skulle bU oskäligt betungande måste beakta i vad månjämkningen kan medföra obilliga verkningar för dén skadeUdande. Fleraremissinstanser har ansett att denna sjmpunkt är så betydelsefull att den börkomma tiU direkt uttryck i lagtexten. Enligt min mening rör det sig emeUertidhär bara om en av de många .faktorer som vid sidan av den skadeståndsskyldigesekonomi kan inverka på jämknings-frågan. Att det är fråga om en omständighetsom hänför sig till den skadelidande motiverar inte ett särskUt omnämnande avden i lagtexten. Det ligger i sakens natur att man vid en skälighetsprövning måstegöra en avvägning mellan båda partemas intressen och bedöma vilka verkningaren jämkning får för var och en av dem. Som jag har framhåUit i den allmänna motiveringen skalljämkning ald- Majtts proposition nr 5 år1972 Tig ske inom ramen för en föreliggande ansvarsförsäkring.Att skadeståndet i ett sådant fall inte kan vara oskäligt betungande för denskadeståndsskyldige säger sig självt, och i motsats till vad har förordat i sitt remissyttrande anser jag detinte behövligt att låta den angivna principen komma till uttryck i lagtexten. har utgått från att regeln omjämkning av oskäligt betungande principalansvar inte skall tillämpas närtypiskt kontraktsmässiga förpliktelser, t, ex, skyldighet enligt avrtal attfullgöra viss prestation, har åsidosatts. Vissa remissinstanser har satt ifråga om inte denna begränsning i regelns tillämpningsområde bör återspeglas ilagtexten. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen delar jag visserligen istort sett kommitténs uppfattning i sak på denna punkt. Det låter sigemellertid knappast göra att i lagtext precisera gränsema för jämkningsregelnstill-lämpning i kontraktsförhållanden. Jag är därför inte beredd att förordanågon uttrycklig regel i detta hänseende, I enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs i förstapunkten av förevarande paragraf i departementsförslaget, att skadestånd enligt3 kap. 1 eller 2 § kan jämkas, om skadeståndet finnes oskäligt betungande medhänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden och övrigaomständigheter. Vid sakskada kan skadeståndet enligt andra punkten jämkasockså om det är skäligt med hänsjm till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. Paragrafen avser bara skadeståndsansvar enligt 3 kap. 1eller 2 § skadeståndslagen. Såvitt gäller arbetsgivares skadeståndsansvarinnebär detta att jämkning inte kan komma i fråga när arbetsgivaren själv ärvållande till skadan. Som skadeståndskommittén har uttalat får som egetvållande av en juridisk person räknas våUande av någon i organställning. Hithör för aktiebolagens del i första hand bolagsstämma, stjrrelse, verkställandedirektör och likvidator samt för ekonomiska och ideella föreningar föreningsstämma,styrelse och, i förekommande fall, verkställande direktör, generalsekreterareeller motsvarande. I handelsbolag får var och en av delägama räknas som organ,I övrigt bör som en juridisk persons organ anses den eller de fysiska personersom utövar den högsta beslutande eller verkställande funktionen direkt pågrund av de regler som gäller för verksamhetsformen i fråga. Det bör dockframhåUas, att om någon som tillhör en juridisk persons organ vållar skadaunder det att han utför en syssla som inte faller under hans särskildabefogenheter som organ utan brukar ankomma på en vanlig arbetstagare, denjuridiska personen kan ådra sig principalansvar enligt 3 kap, 1 §,Jämkningsregeln i förevarande paragraf blir då i princip tillämplig. Någon motsvarande skillnad i fråga om jämkningsregelnstillämplighet vid ansvar på grund av eget vållande eller vållande av organ ochvid ansvar Maj:ts proposition nr 1972 533 för annans vållande råder inte när det gäller statenseller en kommuns ansvar enligt 3 kap, 2 § för skada vållad vid utövning avoffentlig myndighet. Det allmännas ansvarighet för sådan skada är uttömmandereglerad i sistnämnda paragraf. Denna är tUlämpUg så snart fråga är om skadauppkommen genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning, oavsett omskadan har vållats av arbetstagare i det allmännas tjänst, av organ för stateneller kommunen, t, ex, en fullmäktigförsamling eller nämnd, eller avett helt självständigt subjekt som har anförtrotts uppgifter vilka avsermyndighetsutövning, Jämkningsregeln i förevarande paragraf är i principtillämplig i alla de fall som sålunda omfattas av 3 kap. 2 §. Möjlighetenatt jämka oskäligt betungande skadeståndsansvar får i stort sett praktiskbetydelse bara för enskilda arbetsgivare som saknar ansvarsförsäkring och nären föreUggande ansvarsförsäkring inte täcker skadan. Att skadeståndet i ettsådant fall blir ekonomiskt betungande för den ansvarige behöver dock intenödvändigtvis leda tiU att det jämkas. Vid skälighetsprövningen måste nämligenockså tas hänsyn tUl om principalen kunnat teckna en ansvarsförsäkring och ivad mån hans underlåtenhet i det hänseendet kan anses ursäktlig eller tvärtomframstår som ett avsteg från vad man kunnat fordra av en arbetsgivare i hansställning. Ett fall då jämkningsanledning kan föreligga, trots attarbetsgivaren normalt bort vara försäkrad, är att en föreliggande försäkringinte blivit förnyad tUl följd av något missförstånd från en anställds ellerfrån försäkringsbolagets sida. Som har framhållits i ett flertalremissjrttranden är det dock bara i sällsynta faU som man kan anse frånvaron avett normalt försäkringsskydd vara ursäktlig. Utvecklingen går i den riktningenatt även småföretagare anses skyldiga att försäkra sig om de vill undgå riskenatt själva få bära ansvaret för de skador som vållas i deras verksamhet. Förvissa verksamhetsgrenar, där skaderiskema är helt obetydliga och arbetetdessutom i aUmänhet utförs av företagaren ensam, kan det dock fiimas skäl attinte upprätthålla kravet på försäkringsskydd alltför strängt. Som exempel kannämnas mindre jordbruk. Att en privatperson inte har tänkt påförsäkringsskydd, kan i aUmänhet än mindre bedömas som en försummelse, vilkenskaU utesluta jämkning. En pensionär eller en ung familjeförsörjare i små omständigheter,som blir ansvarig för vållande av en vårdarinna eller barnvakt men saknaransvarsförsäkring, bör uppenbarligen kunna få skadeståndet jämkat. Av större praktisk betydelse torde jämkningsmöjlighetenbli när den inträffade skadan inte omfattas av försäkringsskyddet på grund avnågon undantagsbestämmelse i ansvarsförsäkringsvillkoren, t. ex, den i företagsförsäkringarnavanliga klausul som undantar skada orsakad genom ras, sänkning ellerförskjutning i marken eUer undantaget i hemförsäkringen för skada genomhandling eller sysselsättning som är av uppenbart ovanlig art för enprivatperson. Att den skadeståndsskyldige på särsldld begäran Maj:ts proposition nr 5 år1972 skuUe ha kunnat få också en risk av detta slag täckt avförsäkringen bör inte utesluta jämkning, om han inte har haft speciellanledning anta att risken skulle aktualiseras. Om en arbetsgivare har skaffat sig ett försäkringsskyddsom får anses ordinärt i den verksamhet som han utövar men skadan i ett enskiltfall får långt större omfattning än vad som täcks av försäkringen, ter det sigmånga gånger oskäligt att han skall behöva betala ett betungande skadestånd,och jämkning bör då kunna äga rum. Att arbetsgivarens ekonomiska resurser och förmåga attbära skadeståndet skall beaktas i första hand är självklart och framgår redanav hänvisningen i lagtexten till »den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden».Det är knappast möjligt att ange några normer för hur denna faktor skaUinverka. Jämkningsmöj ligheten bör emellertid användas med återhållsamhet. Deöverväganden som ligger till grund för principalansvaret leder som regel tillatt arbetsgivaren ligger närmare till än den skadeUdande att bära deekonomiska följdema av skadefallet. Jag vill emellertid framhålla att man börkunna visa större mUdhet mot arbetsgivare i rent privata förhållanden eller iideell och liknande verksamhet än när det är fråga om näringsidkare. När den skadeståndsskyldige är självförsäkrare i fråga omansvarsförsäkring får situationen i princip bedömas på samma sätt som närskadan omfattas av en föreliggande ansvarsförsäkring. Med självförsäkrare avserjag här Uksom i andra sammanhang sådana rättssubjekt staten, de störstakommunerna och vissa storföretag som med hänsyn tiU den riskutj ämnmg somförekommer inom den egna verksamheten medvetet underlåter att hållaförsäkringsskydd (jfr avsnitt 1.1.2.1. En självförsäkrares ekonomiska ställning är i allmänhetsådan att inte ens mycket stora skadestånd kan anses oskäligt betungande förhonom. Någon jämkning på den nu aktuella grunden kan därför nästan aldrig kommai fråga vid självförsäkring. Däremot kan det vid sakskada ibland finnas skälatt sätta ned skadeståndet med hänsyn till försäkringar eller försäkringsmöjligheterpå den skadelidandes sida. Härtill återkommer jag i det följande. Eftersom jämkningsregeln avser endast faU av ansvar förannans vållande, bör felets eller försummelsens beskaffenhet inte nämnvärtinverka på bedömningen. Har arbetstagaren handlat grovt vårdslöst eller rentavuppsåtligen, kan det visserligen te sig oskäligt att arbetsgivaren skallbetungas av en omfattande ersättningsskyldighet. Från den skadelidandessynpunkt är det å andra sidan i ett sådant fall angeläget att ersättning utgår.Vid en avvägning av de motstående intressena blir resultatet i allmänhet attdet ligger närmare till hands att arbetsgivaren svarar fullt ut än att denskadelidande skall bära en del av förlusten. Är återigen arbetstagarensvållande ringa rör det sig i regel om ett förfarande av en art Maj:ts proposition nr 1972 535 som arbetsgivaren får räkna med som något normalt iverksamheten och det är då rimligt att han får bära utgiften för skadestånd somen kostnad i denna. Det sagda utesluter dock inte att det vidskälighetsprövningen tas viss hänsyn till omständigheterna vid skadansuppkomst. kan preventiva skäl tänkas inverka. Ett exempel utgör detav LO i dess remissyttrande berörda fallet att skadan har orsakats av attskyddsanordningarna på arbetsplatsen varit otillfredsställande, I sådana falllär å andra sidan vållande ofta anses ligga arbetsgivaren själv till last, ochfrågan blh då inte aktuell, eftersom bestämmelsen inte är tillämplig närarbetsgivaren svarar på grund av eget vållande. Det är naturligt att man tar viss hänsyn till sistnämndaförhållande genom att tillämpa jämkningsregeln med försiktighet när vållandevisserligen inte kan läggas arbetsgivaren själv eller de högsta organen tUllast men den skadevållande tillhör drifts- eller arbetsledningen och intar ensådan ställning att han står den högsta ledningen nära. Det kan bero mer ellermindre på tillfälligheter eller på bevissvårigheter i det särskilda fallet omdet rör sig om principalansvar eller ansvar för eget vållande. Till dess enallmän jämkningsregel har införts bör man uppenbarligen undvika att skapa enklyfta mellan sådana i övrigt likartade fall då jämkning av principalansvarsker och då fullt skadestånd måste dömas ut därför att arbetsgivaren själv harvarit vållande. Eftersom emeUertid jämkning av principalansvar för störreföretag över huvud taget lär komma i fråga bara i undantagsfall, får sakentroligen inte så stor praktisk betydelse. En jämkning medför normalt att den skadelidande själv imotsvarande mån får bära förlusten. Vid bedömningen av om skadeståndet bliroskäligt betungande för arbetsgivaren kan man därför inte undgå att ta hänsyntiU vilka verkningar en jämkning får för den skadelidande. Dennes ekonomiskasituation måste därför beaktas, men givetvis först sedan det har konstateratsatt skadeståndet absolut sett blir betungande för arbetsgivaren. En förmögenskadelidande drabbas självfaUet inte så hårt av en jämkningsregel, och en sådanomständighet måste tillåtas inverka vid skälighetsbedömningen. Detta gäller ihögre grad vid egendomsskada än vid personskada, Ä andra sidan kan skadeståndetvid personskada bli särskilt omfattande på grund av den skadelidandes högainkomster. En jämkning kan då te sig särskilt angelägen från denskadeståndsskyldiges synpunkt, som det inte inger så storabetänkligheter från sociala synpunkter att sätta ned skadeståndet. En särskUd fråga är hur förekomsten av försäkring på denskadelidandes sida skall inverka, I den mån denne har objektsförsäkring somtäcker skadan, kan vid sakskada jämkning i allmänhet ske enligt andra punktendirekt på grund av försäkringsförhållandena utan att det sker någon prövning avom skadeståndet blir oskäligt betungande för den skadeståndsskyldige. Men om inågot enstaka fall förutsätt- Maj:ts proposition nr 5 år1972 ningar för en jämkning på grund av försäkringsmässigahänsyn inte skulle föreligga, bör vid skälighetsprövningen tas hänsyn till attskadeförsäkring finns. En liknande bedömning kan bli aktuell vid krav påersättning för ren förmögenhetsskada som täcks av försäkring på denskadelidandes sida, t, ex, garanliförsäkring. Vid tillämpning av regeln om jämkning av oskäligtbetungande skadestånd får frågan om verkan av försäkring på den skadelidandessida aktualitet framför allt när ersättning utgår ur summaförsäkring, dvs,olycksfallsförsäkring eller livförsäkring. Enligt skadeståndskommittén kan ensådan omständighet i princip medföra att en jämkning inte är obillig mot denskadelidande. Under remissbehandlingen har emellertid bestämt motsatt sig att hänsyn tas till summaförsäkring. Förbundethänvisar bl, a, tiU att sådan försäkring förekommer i mycket olika former ochibland är betald av den försäkrades arbetsgivare, ibland av honom själv. Närförsäkringen innebär ett sparmoment är den enligt förbundet jämförlig medvilket sparande som helst. Förbundet betonar att frågan om verkan av frivilligsummaförsäkring på rätten till skadestånd utgör en central fråga och böravgöras med största noggrannhet och försiktighet, inte genom att ettmotivuttalande leder till ändring i praxis, En liknande ståndpunkt intar LO,som anser att jämkning under hänsynstagande till summaförsäkring inte ärsocialt motiverad. För egen del vill jag i överensstämmelse med vad jag harsagt om motsvarande spörsmål när det gäller barns skadeståndsskyldighet(avsnitt 2.1.4.4.) framhålla att frågan om summaförsäkrings inverkan på skadeståndf, n, utreds av skadeståndskommittén och att man givetvis inte bör föregripautredningens resultat. En skadelidande drabbas visserligen inte lika hårt av enjämkning, om han kan få ut betydande ersättningsbelopp från en liv- ellerolycksfallsförsäkring, men med hänsyn till nuvarande regler om summaförsäkringbör man enligt min mening visa återhållsamhet när det gäller att viajämkningsregler av förevarande slag låta summaförsäkring inverka på denskadelidandes rätt tUl ersättning. I den mån summaförsäkring i det ensldldafallet kan sägas representera ett sparande bör hänsyn tillförsäkringsersättningen tas på samma sätt som till andra förmögenhetstillgångar. Frågan om jämkning vid sakskada av skadestånd, som utgårenligt 1 eller 2 § i detta kapitel, på grund av föreliggande försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter har jag behandlat utförligt i den allmännamotiveringen. Av vad jag där har anfört om grunderna för en bestämmelse i ämnetframgår också i huvudsak hur jämkningsregeln i andra punkten är avsedd atttUlämpas i den delen. Jag vill därför här endast något mera konkret sammanfattamina synpunkter på frågan. Vad som kan föranled» en jämkning på denna grund ärgivetvis försäkringar eller försäkringsmöjligheter på den skadelidandes sida.Endast när Kungl Maj.-ts proposition nr 1972 537 den skadelidande har eller kunnat teckna objektsförsäkringkan detta utgöra en självständig jämkningsanledning. I praktiken kommer frågan normalt upp i samband med attförsäkringsgivaren riktar regresskrav mot den som är ansvarig enligt 3 kap. 1 eller2 §. Vad som sägs i det följande om regressanspråk gäller emellertid i principockså i fråga om direkta skadeståndsanspråk från den som har rätt till ersättningur försäkringen. Inom ramen för en föreliggande ansvarsförsäkring på denskadeståndsskyldiges sida bör någon jämkning inte äga rum. Föreligganderegressöverenskommelser medför emellertid att regresskrav motansvarsförsäkring bara undantagsvis blir aktuella i andra fall än dåregressrätt föreligger enligt 25 § FAL, dvs, vid uppsåt eller grov vårdslöshetpå den skadeståndsskyldiges sida. Enligt vad jag har utvecklat tidigare(avsnitt 5.1.3.1.) bör detta stadgande uppfattas så, att regress mot enarbetsgivare kan utövas bara om någon befattningshavare i ledande ställning harhandlat uppsåtligen eller grovt vårdslöst. I den mån regressöverenskommelsernahänvisar tUl 25 § FAL innebär detta att regressanspråk med stöd avprincipalansvarsreglerna blh aktuella bara i begränsad utsträckning. Menöverenskommelserna kan givetvis ändras, så att de medger regress i störreomfattning. När den skadeståndsskyldige en ensldld arbetsgivareeller staten eller en kommun uppträder som självförsäkrare, gäller i principatt jämkningsfrågan skall bedömas som om ansvarsförsäkring funnits. Jämkningskall alltså inte ske i den mån ansvarigheten skulle ha varit täckt av ansvarsförsäkring,om sådan tecknats. Man får här undersöka vad slags ansvarsförsäkring somnärmast skuUe ha kommit i fråga för verksamhet av den art som det gäller. Ärdet t. ex. fråga om statens ansvar som fastighetsägare, blhansvarsförsäkringsvillkoren i den ordinära fastighetsförsäkrhigen bestämmandeför i vad mån regressanspråket skall få genomföras. Det bör i princip antagasatt en självförsäkrare skulle ha hållit ett maximalt försäkringsskydd. Han börmot regresskravet kunna åberopa endast sådana undantagsbestämmelser för vissaskadetyper i gängse försäkringsvUlkor som är av obligatorisk karaktär. Villkorsom innebär inskränkningar i försäkringsgivarens ansvarighet men som man kanavvika från genom avrtal t, ex. flertalet självriskklausuler bör däremotinte få åberopas av en självförsäkrare, även om de är allmänt förekommande. I sådan offentiig verksamhet som inte avsermyndighetsutövning bereder det normalt inte svårigheter att bestämma vilketslags ansvarsförsäkring som kunnat komma i fråga. På den offentligamjmdighetsutövningens område kan det däremot ibland vara svårt att finnaparalleller på den ensldlda sektorn som medger adekvata jämförelser med vissförsäkringstyp. Gäller det t, ex, det allmännas ersättningsskyldighet för skadavid vården av tullgods eller egendom som tagits i beslag eller i övrigtomhändertagits av det allmänna, bör jämförelse närmast göras med deansvarsförsäkringar som Maj:ts proposition nr 5 år1972 speditörer och lagerhällare tecknar. Är det fråga om skadai sådan särpräglad offentlig verksamhet som polisväsendet eller det allmännaskontrollverksamhet e, d, torde man få falla tillbaka på villkoren i deallmänna företagsförsäkringarna, 1 den mån objektsförsäkring finns och täcker skadan menden skade-ståndsskyldige saknar ansvarsförsäkring utan att kunna anses somsjälvförsäkrare eller om skadan går utöver vad som täcks eller i aUmänhet brukartäckas av ansvarsförsäkring, bör normalt regresskravet jämkas och skadansålunda stanna på objektsförsäkringen. Detta gäller i princip också i fall dåden ansvarige bort hålla försäkringsskydd men försummat detta. Om försummelsenframstår som ett klart avsteg från vad som anses höra tUl god ordning iverksamhet av det aktuella slaget, bör dock hänsyn härtill kunna tas ochregressanspråket helt eUer delvis bifallas, men givetvis bara i den omfattningdet skulle ha varit täckt av en ordinär ansvarsförsäkring. En sådanrättstillämpning kan bli aktuell främst i näringsverksamhet av någonomfattning, mera sällan för småföretagare och praktiskt taget aldrig förprivatpersoner eUer i icke-ekonomisk verksamhet. En skadelidande som uppträder som självförsäkrare i frågaom objektsförsäkring skall i princip behandlas som om han hade håUit ettnormalt försäkringsskydd. Också här får förutsättas att en självförsäkrareskulle ha hållit ett maximalt försäkringsskydd.