prop · FV034 · 1972-12-31 00:00:00 — Enligt rådhusrättensmening bör det också kunna övervägas att införa besvärsrätt förrättshjälpsmyndighet i fråga om ersättningsbeslut. Om man vUl ha en enhetligare bedömning, framhåUernedre justitierevisionen, synes rätta vägen vara att genom överklagandedomstolsvägen åstadkomma sådana prejudikat som efterlyses. För att tillgodoseönskemålet om en effektivare kostnadskontroll föreslår justitierevisionen attcentralmyndigheten får behörighet att på det allmännas vägnar föra talan motersättningsbeslut. Om domstolarna blir skyldiga att tUl centralmyndighetenrapportera alla sådana beslut lär t. ex. genom databehandUng snabbt kunna tasfram sådana avgöranden som påtagligt skUjer sig från vad som förefallernormalt. Ett överklagande kan därefter ske med betydande tyngd, grandat på ettomfattande statistiskt material. I undantagsfall kan kanske centralmyndighetensmening i någon form komma tUl uttryck redan i första instans. Sedan ett sådantsystem har verkat någon tid torde tillräckligt material ha samlats som grundför upprättande av en taxa med normalarvoden i ofta förekommande typer av mål,förordar att domstol tUl centralmyndigheten för prövning avfrågan om fullföljd översänder avskrift av kostnadsräkning och domstolensersättaingsbeslut i fall då utdömd ersättning överstiger t, ex, . Enligt hovrätten för kan denkontroll över kostnaderna som förslaget viU åstadkomma till stor deltUlgodoses genom det föreslagna systemet med genomsnittstaxor ellernormalarvoden. Ytterligare möjligheter att underlätta domstolarnaskostnadskontroll kan åstadkommas genom att juristerna vid de allmänna advokatbyråemabegär ersättningsbelopp som motsvarar den faktiska kostnaden för deras arbeteoch på så sätt ger domstolama ett realistiskt jämförelsema- terialvid bedömningen av ersättningsanspråk från övriga biträden och offentiigaförsvarare, F, n, begärs ofta mycket lägre belopp, vUket sammanhänger mednuvarande fuiansieringssystem för rättshjälpsanstalterna. En annan möjUghetsom enligt hovrätten skulle medföra ökad kostnadskontroU är att juristerna vidde allmänna advokatbyråerna i faU av återbetalningsskyldighet för den egnaklienten i större utsträckning än f, n, överklagar domstolens beslut omersättning åt motparts biträde. Redan ett begränsat antal sådana överklagandentorde vara ägnat att frambringa värdefulla prejudikat, I fråga om arvoden åtoffentiiga försvarare bör åklagarens redan befintliga skyldighet att överklagaersättningsbeslut kunna tas i anspråk i ökad omfattning. Även här torde pådetta sätt snart en tUlfredsstäUande praxis kunna åstadkommas. I synnerhetgäller detta om advokater vid allmän advokatbyrå i ökad utsträckning åtar siguppdrag som offentlig försvarare och därvid i sina ersättningsyrkanden gerdomstolarna jämförelsematerial i förhållande tiU privatpraktiserandeadvokater. Hovrätten för Nedre anser att denföreslagna normeringen av arvodesberäkningen torde vara av större vikt för eneffektiv kostnadskontroU än förslaget att rätlshjälpsmyndigheterna skallhandha kontroUen, En Uknande effekt torde också de allmänna advokatbyråernasverksamhet ge genom den prisledande ställning de kan förväntas få. Enligthovrätten bÖr man däratöver överväga att införa klagorält för särskUd myndigheteller rättshjälpsanstalterna i kostnadsfrågan. Om samhällets kostnadskontrollf. n. brister i effektivitet, uttalar ligger bristeninte däri att besluten om ersättning fattas av domstolarna utan däri att detallmänna inte har någon representant, som har tiU särskUd uppgift att bevakadess intressen och för domstol framlägga de skäl som kan motivera ennedprutning av biträdets eUer försvararens ersättningsanspråk. Denna brist kanenligt mening undanröjas genom att man tUlskapar särskildabefattningar, vars innehavare får tUl uppgift att bevaka statsverketsintressen. Sådan befattningshavare skulle få möjlighet och befogenhet att ihögre rätt fuUfölja talan mot underrättens beslut när han anser att rätten hartUlerkänt biträdet eller försvararen för hög ersättning. Han skulle därvidäven kunna framställa de yrkanden som kan finnas befogade i fråga om motpartseller tilltalads återbelalningsskyldighet mot statsverket. Flertalet övriga remissinstanser, som avstyrkerförslaget om den processuella kontrollen, anser att en tillfredsställandekostnadskontroll kan uppnås genom ett taxesystem, en fullföljdsrätt förrättshjälpsmyndighet eller annat aUmänt organ eller en kombination av dessabåda anordningar. I några yttranden förordas också att domstol skall gesmöjlighet att i ersättningsfråga inhämta yttrande från rättshjälpsmyndigheteller, i besvärsmål, att hovrätt skall få inhämta yttrande från centralmyndigheten. 1972: 4 206 Remissinstansema har i allmänhet godtagit ellerlämnat utan erinran förslaget att rättshjälpsmyndighet skall pröva ansökan omrättshjälp och i förekommande fall fastställa rättshjälpsavgift. Hovrätten förNedre framhåller att det inte kan vara lämpligt att tUlämpa olika förfaringssättaUt efter fråga är om utomprocessueU eller processuell rättshjälp. Ettutomprocessuellt ärende utvecklar sig inte sällan till ett processuelll.Enligt häradshövdingen i Listers och domsaga är det särskilt medhänsyn tUl bestämmelsema om rättshjälpsavgifter nog mest praktiskt attprövningen av rätten tUl rättshjälp i tvistemål övertas avrältshjälpsmyndigheten. Rådhusrätten i anser att rättshjälpsmyndigheten,förutom att bevilja rättshjälp enligt rättshjälpslagen, fastställarättshjälpsavgifter och uppbära dessa, bör handha medelsförvaltningen förrättshjälpen. Domstolskommitténförordar att det i princip skall ankomma på rättshjälpsmyndighet att prövaansökningar om rättshjälp åt annan än misstänkt i brottmål och fastställaavgifter för rättshjälpen men att även domstol skall ha denna befogenhet, närfråga härom uppkommer i rättegång. Enligt kommittén bör rättshjälpsmyndighetges befogenhet att pröva ansökningar om rättshjälp, när helst begäran omrättshjälp framställs utom rätta. Skulle talan sedan väckas vid domstol, börrättshjälpsmyndighelens beslut angående rättshjälp få bestående verkan irättegång. Liksom f. n. torde emeUertid inte sällan fråga om rättshjälpuppkomma först i samband med att talan väcks vid domstolen. För att ettomständUgl, administrativt förfarande skall undvikas bör domstolen därvid kunnabesluta om rättshjälp. Av samma skäl bör domstolen vara oförhindrad attompröva ett av rättshjälpsmyndighet tidigare meddelat beslut om rättshjälp,när omständigheterna föranleder detta. Inledandet av processen kan t. ex. geanledning till att ta ul tilläggsavgift. Såvitt gäller rättshjälp åt misstänkti brottmål är det enligt kommittén mest ändamålsenligt att sådan rättshjälpalltid beviljas av domstol. I brottmål har del förhållandet att det kan varaovisst om en rättslig angelägenhet kommer att underkastas judicieU prövninginte samma betydelse som i andra mål och ärenden. Visserligen förekommer detatt inledd förundersökning inte leder till åtal. Detta tUlhör emellertidundantagen. Även hovrätten för övre anser att i brottmål domstolen avpraktiska skäl är närmast att bevUja rättshjälp. Förslaget att rättshjälpsmyndighet skall prövaansökan om rättshjälp avstyrks av de remissinstanser, som ifrågasätter behovetav eller anser att det inte behövs någon särskUd administrativ organisation.Som har antytts anser dessa, bortsett från LO, alt den processueUarättshjälpen i princip skall handhas av domstolarna. Samma uppfattning haräven några andra remissinstanser, däribland JK, ochRLF. JKanser det mest ändamålsenligt att domstolen prövar rättshjälps- 1972: 4 207 ansökani dess helhet och även bestämmer avgifter. Däremot anses det inte lämpUgt attdomstolen också uppbär avgiftema utan dessa bör betalas tillrättshjälpsmyndigheten. Rådhusrätten i framhåller att det måsteinnebära en onödig omgång att inkoppla en extra myndighet,rättshjälpsmyndigheten, meUan parten och domstolen för att pröva om partenskall erhålla fri rättshjälp. Enligt kan frågorna omrättshjälpsavgift mycket väl handläggas inom domstolsväsendets ram utan attnågon särskild rättshjälpsmyndighet behövs för detta ändamål. En sådan ordningär i varje fall från rättssäkerhetssynpunkt vida överlägsen den ordning somhar föreslagits i promemorian. Att den medför en ökning av arbetsbelastningenpå domstolama är visserligen oundvikligt, men från kostnadssynpunkt är det förstatsverket likgUtigt om arbetet utförs av statstjänstemän placerade inom denena eller andra myndigheten. RLF har helt allmänt den inställningen att detfrån rättssäkerhetssynpunkt är att föredra att domstolarna handhar denprocessuella hjälpen än att denna anförtros rättshjälpsmyndigheterna. Enligt promemorian bör i det nyarättshjälpssystemet en centraliserad ledning och samordning av verksamheteninom rättshjälpsorganisationen genomföras. Förslaget innebär att det inrättasen centralmyndighet som har hand om vissa administrativa uppgifter röranderättshjälpsmyndighetema och de allmänna advokatbyråerna, främst ekonomi- ochpersonaladministration, verksamhetsplanering, budgetering och kostnadsuppföljning.Som har nämnts skall denna centrala myndighet enligt förslaget ävenfå andra uppgifter, bl, a, alt utforma taxesystemet och att dra upp de närmareriktlinjerna för hur förmögenhet, skuldsättning och andra särskUdaomständigheter skall inverka vid bestämmande av rättshjälpsavgift, Ipromemorian föreslås också att centralmyndigheten blir fullföljdsinstans ivissa frågor, I fråga om centralmyndighetens ställning,organisation och uppgifter erinras i promemorian om att Kungl. Maj:t genombeslut har bemyndigat justitieministern att tUlkaUasakkunniga för att utreda frågoma om vilken ställning och vilka arbetsuppgiftersom bör tiUkomma en central förvaltningsmyndighet på domstolsväsendets områdesamt organisationen av en sådan myndighet, I direktiven tiU de sakkunnigaframhåller departementschefen bl. a, att de sakkunniga bör följa arbetet pårättshjälpsreformen. Om detta arbete leder tiU ett system med StatUgarättshjälpsanstalter talar starka skäl för att dessa i administrativt hänseendeinordnas under samma myndighet. Mot bakgmnden av det nämnda utredningsarbetet ärdet enligt promemorian inte lämpligt att ta slutlig ställning till fråganvUken myndighet som bör handha den centrala ledningen för rältshjälpsorganisationen.övervägande skäl anses emeUertid tala för att i administrativt hänseendeinordna rättshjälpsmyndighetema under samma centrala förvaltningsmyndighet somde allmänna domstolama. Det torde enligt promemorian inte medföra någonolägenhet eUer svårighet att denna myndighet får fullgöra de ytterligareuppgifter utöver de rent administrativa som bör ankomma påcentralmyndigheten inom rättshjälps-organisationen. Förslaget i promemorian att en centralmyndighetskall ha hand om ledningen och samordningen av verksamheten inomrättshjälpsorganisationen har genomgående tiUstyrkts eller lämnats utanerinran av de remissinstanser som har berört frågan. AUmänt anses hinder intemöta mot att centralmyndigheten blir den centrala förvaltningsmyndighet somplaneras för domstolarna. Rådhusrätten i framhåller emellertid att detiUgängliga resursema redan nu torde vara så pass effektivt utnyttjade att manknappt kan räkna med att en central samordning skulle kunna höjautnyltjandegraden i någon påtagUg mån. Under föratsättning att inrättandet aven central instans inte leder tiU att lokala initiativ vid de olikarättshjälpsanstaltema hindras kan rådhusrätten emeUertid ansluta sig tilltanken på en viss central samordning med främsta syfte alt övervakakostnadsutvecklingen. Enligt rådhusrättens mening bör de nuvarande styrelsernaför rättshjälpsanstaltema behåUas med i det väsentiiga samma uppgifter som f.n. Den centrala instansens roll bör då bli att utfärda vissa generellaföreskrifter, utöva erforderlig övervakande och rådgivande verksamhet samttjäna som besvärsinstans. Även hovrätten för anser att behovetav en central instans inte får överskattas. Inrättandet av en central instans börinte få leda till att lokala initiativ vid de olika rättshjälpsanslalternahindras. Länsåklagaren i är i viss mån tveksam inför förslagetatt inordna rätlshjälpsmyndigheterna under samma centrala förvaltningsmyndighetsom de allmänna domstolarna, detta med hänsyn till vikten av atträttshjälpsmyndigheterna intar en fullt självständig StäUning i förhållandelUl domstolarna. , som anser sig inte börata ställning tiU om rättshjälpen bör reformeras i enlighet medpromemorieförslaget, anser det vara lämpligt att den centralaförvaltningsmyndigheten för domstolsväsendet föratom ärendena angåendedomstolsväsendet handlägger även de personal- och ekonomiadministrativauppgifter rörande rättshjälpsorganisationen som enligt förslaget skall ankommapå en central- 1972: 4 209 myndighetför denna organisation. I fråga om centralmyndighetens övriga uppgifter enligtförslaget anför utredningen alt centralmyndighetens befattning med anvisningarför kostnadsdebitering, kontroU av kostnader, fastställande av taxor ochauktorisation av biträden innebär en verksamhet som i och för sig faller utomramen för de övriga administrativa uppgifter som ett domstolsverk kan kommaatt få. Det kan emeUertid knappast vara lämpligt att enbart för dessa uppgiftertiUskapa en särsldld instans eller myndighet. Utredningen anser därför attäven de ifrågavarande uppgiftema bör kunna handläggas i enlighet med förslaget.Detta fömtsätter emellertid att garantier skapas för att erforderUg sakkunskapfinns inom för att lösa uppgifterna. Domstolsverksutredningenframhåller att centralmyndighetens befattning med ärenden som rörrältshjälpsorganisationen utan tvekan kommer att bli omfattande. Utredningenkan inte nu göra några bestämda uttalanden om hur de centralarättshjälpsfunktionerna bör organiseras. Det förefaller dock lämpUgt att frågorrörande rättshjälpsorganisationen av samma, art som frågor beträffande andramyndigheter som kan komma att administreras av ett domstolsverk, t. ex. ekonomi-och personalärenden, handläggs på de olika sakenheter för sådana frågor somförmodligen kommer att finnas i verket. I fråga om de besvärsärenden som enligtförslaget kommer att prövas av centralmyndigheten anför utredningen att dessaär av sådan natur, att sak-kimskap i fråga om domstolsverksamhet ochadvokatverksamhet bör finnas tiUgängUg. Detta är av vikt för att få ärendenaallsidigt bedömda men kan också innebära alt yttranden i ärendena i många fallinte behöver inhämtas. Det får också anses vara av vikt att lekmän deltar iavgörandet av besvärsärenden i centralmyndigheten, särskUt om den väg väljs somföreslås i promemorian, nämligen att kostnadsfrågor skall avgöras avrättshjälpsmyndigheten utan lekmannainslag. Utredningen föreslår därför att fempersoner skall delta i centralmyndighetens avgörande av ärenden angåendebesvär över rättshjälpsmyndighets beslut. Ordförande bör vara verkschefen ellerannan tjänsteman vid myndigheten som styrelsen för myndigheten utser. Övrigafyra ledamöter bör utses av Kungl, Maj:t, Av dessa bör en vara domare och enadvokat (med erfarenhet från styrelsearbete inom ) samt tvåvara lekmän. Arbetet med besvärsärendena kan i vissa faU komma att krävaavsevärd tid. Antalet besvärsärenden kan också bli stort. Enligt utredningensmening kan det därför vara praktiskt att Kungl. Maj:t från början utser flerapersoner att vara ledamöter i centralmyndighetens prövningsorgan än de fyrasom har nämnts så att uppdraget inte blir för betungande, A andrasidan förmodar utredningen att en del besvärsärenden blir av enkel beskaffenheteller avser ringa värden. I sådana faU bör en delegering tUl verkschefen ellerannan tjänsteman i verket kunna komma i fråga. 1972: 4 210 16 Förfarandet 16.1 Promemorian I promemorian framhålls alt ansökan om rättshjälp iflertalet fall torde göras antingen genom att den rättssökande besökerrättshjälpsmyndigheten eller någon dess mottagning och begär hjälp i enrättslig angelägenhet eller genom att sökanden vänder sig till enprivatpraktiserande jurist för att få juridiskt bistånd och av denne får hjälpmed att upprätta ansökan om rättshjälp. Reglema om ansökningsförfarandet är enligtförslaget i huvudsak desamma oavsett om ansökan kommer tiU stånd på det enaeller andra sättet. Rättshjälpliksom annan juridisk hjälp inleds regelmässigt med att den rättssökande läggerfram sitt ärende för juristen och att denne sätter sig in i frågan, dvs. IåtskUliga fall kommer den rättshjälp som lämnas att inskränka sig lUl kortarerådgivning eUer därmed jämförlig åtgärd. Om det däremot bUr aktuellt att lämnarättshjälp utöver vad som kan anses utgöra konsultation, måste ansökan omrättshjälp göras. Därvid måste en undersökning ske av sökandens ekonomiskaförhållanden för att rättshjälpsavgiften skall kunna bestämmas. Rättshjälpsavgiftskall enligt förslaget bestämmas på grundval av sökandens ekonomiskaförhållanden för ansökan om rättshjälp. I beslutet omrättshjälp skaU anges det högsta belopp som sökanden kan bli skyldig attbetala tiU statsverket för rättshjälpen, dvs. skallemellertid, inom ramen för maximibeloppet, bestämmas det belopp som avgiftenkan beräknas uppgå tUl, Eftersom den slutiiga kostnaden för rättshjälp iallmänhet inte kan bedömas på förhand kommer den rättshjälpsavgift som bestämsi samband med beslutet om rättshjälp att bli preliminär (prelimuiärrättshjälpsavgift). Visar det sig under ärendets gång alträttshjälpskostnaderna blir högre än man har utgått från och att därförrältshjälpsavgiften kan beräknas bli avsevärt högre än som antogs vid beslutetom den preliminära avgiften, skall fortfarande inom ramen för maximibeloppet ytterligare preliminär avgift (tilläggsavgift) tas ut. När det ärende somrättshjälpen avser avslutats, skall den slutiiga rättshjälpsavgiftenbestämmas. Denna kommer att utgöras av maximibeloppet eller det lägre beloppsom rättshjälpskostnaderna har uppgått tUl, ViUden rättssökande ha biträdeshjälp av privatpraktiserande jurist torde i regel,när ansökan görs, sökanden redan ha vänt sig till den som han önskar erhållasom biträde och av denne fått hjälp med att upprätta ansökningen, I sistaämndafall lämnas enligt förslaget konsultation utan ansökan om rättshjälp. Advokateller annan som av rättshjälpsmyndighet förklarats behörig därtill får lämnakonsultation utan attha erhålUt biträdesförordnande. Uppkommer frågan om att fortsatt rättshjälpskall lämnas, skall emellertid ärendet alltid prövas av rättshjälpsmyndigheten.Ansökningen skall vara skriftlig och innehålla en kortfattad redogörelse försaken samt uppgifter om sökandens ekonomiska förhållanden. Föreningen och stadsdomareanför att förfarandet förefaUer omständligt och att de föreslagnabestämmelserna torde komma att leda till att rättshjälpsmyndigheten belastasmed åtskUUga ansökningar om rättshjälp. Enligt föreningen bör man övervägamöjUghetema att delegera vissa rättshjälpsbeslut utöver beslut omkonsultation för tUI tjänstemän på allmänna advokatbyrån och tUlprivatpraktiserande advokater. Hovrätten över och anser att,bortsett från rättegång och förvaltningsförfarande, något särskUtbiträdesförordnande inte torde behövas. Det bör få ankomma på den allmännaadvokatbyrån eller den enskUde advokat, tiU vUken den rättssökande vänder sig,att bedöma om föratsättningama för rättshjälp är för handen. Rådhusrätten iHelsingborg anför att det för civUa mål och ärenden alltid förutsätts skriftiigansökan om rättshjälp. Vidare skall ansökningen åtföljas av inkomstutredningsamt i förekommande fall utlåtande över företagen intresseprövning. SedanfuUständiga handlingar ingetts tUl rättshjälpsmyndigheten, denna prövat ansökningen,bestämt avgifterna och sättet för deras erläggande samt förordnat biträde fårrättshjälp utgå efter det avgift har erlagts. Med tUlämpning av det föreslagnaförfarandet kan avsevärd tid förflyta innan hjälp kan lämnas, i aU synnerhet omrältshjälpsmyndigheten är stationerad på långt avstånd från den hjälpbehövandeoch den konsulterade privatpraktiserande advokaten. I sämsta fall kan uppstå rättsförlust på grund av dröjsmålet. Oftamåste avsevärda fördyringar bli följden, liksom merarbete för domstolama,eftersom det kan bli nödvändigt att ändra tid för utsatta förhandlingar därföratt rättshjälp har sökts men ansökningen inte har hunnit behandlas av myndigheten,eller av myndigheten angivna föratsättningar för erhållande av rättshjälp inteär uppfyllda. Enligt rådhusrättens mening bör rättshjälpsmyndigheten intetUlåtas bestämma när rättshjälp får börja utgå, JK framhåller i fråga om rättshjälp utom processoch i förvaltningsärenden att en lösning, som måste vara tUltalande för denrättssökande, är att advokater eller andra som har utsetts och förbundit sigatt lämna rättshjälp enligt det nya systemet preliminärt får besluta irättshjälpsärendet. Med en sådan ordning skulle den rättssökande regelmässigtkunna överlåta åt ombudet att sköta kontakten med rättshjälpsnämnden. Preliminärtbeslut skulle överprövas av nämnden. 1972: 4 212 sådantsystem närmar sig det nu tiUämpade jämtlandssystemet och det finns anledningundersöka om inte de positiva sidoma av detta system, t. ex, dess flexibUitetoch föga kostnadskrävande administration, borde bättre tUlvaratas vid enutbyggnad av rättshjälpen, förordar, som harnämnts, att man för den ulomprocessueUa rättshjälpen inrättar en särskildrättshjälpsstyrelse eller rättshjälpsnämnd. Denna rättshjälpsstyrelses främstauppgift skulle enligt samfundet vara att granska de av privatpraktiserandeadvokater utställda kostnadsräkningar som skall helt eller delvis betalas avaUmänna medel. Även vissa andra uppgifter bör anförtros detta organ. MöjUghettiU överprövning av rättshjälpsstyrelsens beslut bör finnas, varvid frånrättssäkerhetssynpunkt en fullföljdsrätt tiU domstol är att föredra framför enklagorält tUl högre administrativ myndighet. Systemet med särskiltbiträdesförordnande bör för den ulomprocessueUa rättshjälpen i vidsträcktomfattning kunna slopas. Har rättshjälpssökanden vänt sig tUl en StatUgrättshjälpsbyrå och anser denna att han är berättigad tUl rättshjälp, synes detinnebära onödig byråkrati att laborera med särskilt biträdesförordnande. Ansersig rättshjälpsbyrån själv böra biträda sökanden, är det ju bara att lämnahonom det biträde som är erforderligt; j annat fall bör han anvisas att vändasig tiU privatpraktiserande advokat. Vägras sökanden rättshjälp, bör fråganhänskjutas tiU rättshjälpsstyrelsen. En rättshjälpssökande bör emellertidockså ha fuU frihet att i UlomprocessueUa ärenden direkt vända sig tUlprivatpraktiserande advokat, som då får ta ställning tUl frågan om och i vadmån sökanden kan anses berättigad tUl hjälp på det allmännas bekostnad. Vägraradvokaten sökanden rättshjälp, bör sökanden kunna få frågan prövad avrättshjälpsstyrelsen. Lämnar advokaten rättshjälp, som inte bort lämnas, ellerunderlåter han att av klienten ta betalt i den utsträckning detta bort ske,får han stå sitt eget kast, om rättshjälpsstyrelsen sedermera finner sig böraavslå eller endast delvis bifalla hans begäran om ersättning av allmänna medel.Är klienten missnöjd med det arvode som advokaten har debiterat honom, kan hanfå arvodet prövat i samma ordning, som gäUer för alla andra klienter. Detsynes onödigt att alltid belasta rättshjälpsstyrelsen med att fastställamaximibelopp för rättshjälpssökandens bidragsskyldighet. Maximibeloppet får istället i första hand bestämmas av den rättshjälpsbyrå eller advokat som sökandenhar vänt sig tUl, Är sökanden inte nöjd med vad dessa bestämt i detta avseende,bör han kunna bringa frågan under rätlshjälpsstyrelsens prövning. Inte hellerfinns det anledning att belasta rättshjälpsstyrelsen med övriga frågor omvUlkoren för rättshjälpen (förskott, anstånd m. i andra fall än sådana därsökanden är missnöjd med vad rättshjälpsbyrån eller advokaten har bestämt.Sökanden, resp, hans advokat, bör emeUertid ha vissa möjUgheter att på förhandfå besked av rättshjälpsstyrelsen om viss mera vidlyftig eUer dyrbar utredningskaU få 1972: 4 213