prop · FV035 · 1972-12-31 00:00:00 — Den tiUämpas således iprincip så snart två eUer flera är ersättningsskyldiga för samma skada, oavsettom ansvarigheten grundar sig, direkt eller analogiskt, på föreskrift i 6 kap.SL eUer på speciaUagstiftning om objektivrt eller i övrrigt skärpt skadeståndsansvar. Genom förslaget tUl skadeståndslag åsjrftas inte någon sakUgändring i förhåUande tiU gäUande rätt i nu berörda hänseenden. Som jag harutvecklat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1.4.8. och 3.3.) bör sålundabland lagens gemensamma bestämmelser tas upp en allmän regel om soUdarisktansvar för flera skadeståndsskyldiga. Undantaget i 6 kap. 5 § SL för medverkangenom underlåtenhet att avslöja brott innefattar i själva verket en föreskriftom frihet från skadeståndsansvar vid vissa former av straffbart skadevållandeoch avser sålunda inte enbart en inskränkning i själva solidaritetsprincipen.Som jag har sagt i det föregående (avsnitt 2.1.4.7.) bör därför motsvarighettill denna undantagsregel tas upp i en särskild paragraf i den nya lagen. Ensådan regel återfinns i 5 kap. 8 § departementsförslaget (avsnitt 5,1,5.8. I likhet med skadeståndskommittén anser jag att uttrycket»solidariskt ansvar» numera är så aUmänt vedertaget i både juridiskt och annatspråkbruk att hinder inte synes föreligga att använda det i lagtext. Detålderdomliga »en för alla och alla för en» i 6 kap. 5 § SL bör därför ienlighet med vad kommittén har föreslagit ersättas med »soUdariskt». I enUghet med vad jag nu har anfört föreskrivs iförevarande paragraf i departementsförslaget, att om två eUer flera skaUersätta samma skada de svarar soUdariskt för skadeståndet. Redan enligt nu gällande rätt kan det inträffa att någonsom är skadeståndsskyldig åläggs att betala bara en del av skadeståndet. Den vanUgasteorsaken är att skadeståndet har jämkats på grand av medvållande. Ett annatinte ovanligt fall är att skadeståndsskyldigheten har fastställts på grundvalav en skälighetsprövning med stöd av särsldld lagbestämmelse, t. ex. regeln i 6kap. 6 § SL om bams och psykiskt abnormas skadeståndsansvar. Vidare kan dettänkas att skadeståndet reduceras med tillämpning av sådana Maj:ts proposition nr 1972 589 särskUda begränsningsregler som förekommer t. ex. inomfrakträtten eller som gäller enligt avtal. Slutligen kan en nedsättning haskett enligt särskilda jämkningsregler som t, ex, 50 § sjömanslagen. Om envar av två eller flera skadeståndsskyldiga har fåttsitt skadeståndsansvar nedsatt på någon sådan grund, uppkommer frågan i vadmån den skadelidande har rätt att kumulera de utdömda beloppen och därigenomskaffa sig full eller i varje faU högre ersättning för skadan än som svarar motde högsta av de utdömda beloppen. En sådan kumulation innebär synbarligen ettavsteg från principen om solidariskt ansvar. Denna fråga har veterligt inte blivit föremål för prövningi svensk rättspraxis, och rättsläget måste betecknas som oklart Hithörandeproblem får som hittUls överlämnas tUl avgörande i rättstillämpningen. Meneftersom de kan antas få större praktisk betydelse efter genomförandet avförevarande lagförslag genom att detta medför vidgade möjligheter att jämkaskadeståndsansvar eller bestämma skadestånd på grundval av en skälighetsprövningoch då skadeståndskommittén har gjort vissa uttalanden på denna punkt (»SkadeståndI» s. 35 noten, »Skadestånd II» s,92) vill jag här sammanfatta några allmänna synpunkter på spörsmålet. Vad först angår det fallet att skadestånd har jämkats pågrund av den skadelidandes medvållande synes det uppenbart att någon kumulationinte skall kunna ske. En sådan jämkning är ju i själva verket uttryck för attden skadelidande själv bör bära viss del av skadan. Under sådana förhållandenbör han inte kunna undgå detta resultat genom att kumulera ersättningama frånflera skadeståndsansvariga. Principen om solidariskt skadeståndsansvar bör medandra ord tUlämpas fullt ut i hithörande fall. Det Ugger nära till hands att ge det betraktelsesätt jagnu har gett uttryck åt i fråga om medvållandefallen en mera generell räckvidd,så att kumulation alltid anses utesluten i fall då nedsättning av skadeståndhar skett på grund av förhållanden på den skadelidandes sida, dvs,omständigheter som bör föranleda att den skadelidande själv bär en del avförlusten. Ett sådant sjmsätt leder till bl, a. att när jämkning av skadeståndsker enligt 3 kap. 6 § depsutementsförslaget av hänsjm till försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter på den skadelidandes sida denne inte bör kunna fåtäckning för den sålunda »bortjämkade» delen av skadan genom att kumulera deersättningsbelopp som kan tUlkomma honom från flera skadeståndsskyldiga, somalla ålagts jämkad ersättningsskyldighet. Också i sådana fall synes alltsåsolidaritetsprincipen böra tillämpas utan inskränkningar. Problemet ställer sig annorlunda i fall då en nedsättningav skadeståndet är betingad av hänsyn till den skadeståndsskyldige. Att ett bameller en psykiskt abnorm person inte anses böra bära fullt skadestånd eller atten arbetsgivares principalansvar jämkas därför att det annars skulle bU oskäligtbetungande för honom, kan inte sagas vara uttryck för att förlusten i ställetanses böra bäras av den skadelidande. Sakligt sett finns det därför Maj:ts proposition nr 5 år1972 inte några skäl att hindra denne från att skaffa sigtäckning för den återstående delen av förlusten hos annan som har ålagts attutge ett på motsvarande grunder nedsatt skadestånd. Det kan göras gällande att en sådan tillämpning stridermot principen om solidariskt ansvar för flera skadeståndsskyldiga. Om t, ex,två bam har gemensamt vållat en skada och skadeståndet anses för var och en avdem böra sättas ned tUl hälften av full ersättning, medför en kumulationsrättför den skadelidande att de båda barnens ansvarighet i själva verket inte tillnågon del är solidariskt. En motsvarande situation kan uppkomma när en arbetsgivaresprincipalansvar jämkas enligt 3 kap, 6 § såsom oskäligt betungande och den skadevållandearbetstagaren enligt 4 kap, 1 § åläggs ett nedsatt skadestånd. En kumulationav skadestånden i fall av denna art anser jag likväl inte vara oförenUg medsolidaritetsregeln i förevarande paragraf. Där talas om fall då två eUer flera ärskyldiga att ersätta samma skada. När ett skadestånd sätts ned är det ettuttryck för att den ansvarige anses böra svara för bara en viss del av denskadelidandes förlust, I den mån nedsättningen inte är betingad av att denskadelidande anses böra själv bära återstoden av förlusten, är det naturligtatt i första hand hänföra den ersättningsskyldighet som åläggs en medansvarigtill denna del av förlusten. Men i så fall kan det hävdas att de bådaskadeståndsskyldiga inte svarar för »samma skada», om nämligen uttrycket»skada» i detta sammanhang får beteckna den skadelidandes ekonomiska förlustsnarare än själva den fysiska eller konkreta skadan. När återigen skadeståndhar jämkats på grund av förhållanden som föranleder att den skadelidande självbör bära den »bortjämkade» delen av förlusten, är det tydligt att han inte börkunna få ersättning för denna del av annan skadeståndsskyldig i vidare mån ändenne på grund av förhållanden på sin sida anses ligga närmast tiU attslutligt svara härtör. Den ersättningsskyldighet som åläggs en medansvarigmåste således i övrigt hänföras till den del av förlusten som domstolen anseratt de solidariskt ersättningsskyldiga och inte den skadelidande själv börbära. En tillämpning av de principer jag nu har angett kanuppenbarligen medföra vissa praktiska svårigheter. Det är inte alltid möjligtatt fastställa i vad mån nedsättning av skadestånd skall anses vara uttryck föratt den skadelidande själv bör slutligt bära förlusten eller har skettuteslutande av hänsyn tUl den skadeståndsskyldige. Som framgår av vad jag haranfört vid 2 kap, 2 § departementsförslaget (avsnitt 5,1,2,2,) kan deekonomiska förhållandena på den skadelidandes sida inverka vid fastställandetav det skadestånd som ett barn bör åläggas att betala, som det iregel främst är hänsyn till bamets förhållanden som motiverar en begränsning aversättningsskyldigheten. Vidare blir det inte sällan fråga om en samtidigtillämpning av flera jämkningsregler av oUka karaktär, t, ex, föreskriften i 3kap, 6 § departementsförslaget om jämkning av oskäligt betungande principal- Maj:ts proposition nr 1972 591 ansvar och den allmänna medvållanderegeln i 5 kap. 6 §.Som jag har sagt (avsnitt 5.1.5,6.) kan det i sådana fall varalämpligt att företa jämkning i två steg, dvs. först på grund av medvållandeoch därefter på grund av skadeståndets ekonomiska verkningar för den ansvarige,och man får i så fall ett underlag för att ta stäUning i kumulationsfrågan, därestden skadelidande skulle ha rätt tiU jämkad ersättning av en tredje person, t.ex. den skadevållande arbetstagaren eller en enligt 3 kap. 1 § medansvarigarbetsgivare. Men man får också räkna med fall då de olika jämkningsanledning-amamåste bli föremål för en samlad bedömning. Skulle i ett sådant fall frågan om kumulationav skadestånd från flera medansvariga aktualiseras, torde domstolen varahänvisad att granda sitt avgörande på en skälighetsprövning, som närmast fårgå ut på att fastställa hur stor del av förlusten som den skadelidande rimligensjälv bör slutiigt bära på grund av förhållanden som är uteslutande hänförligatill honom, I den mån solidariskt ansvar föreligger enligt förevarandeparagraf, aktualiseras frågan om ansvarighetens slutliga fördelning mellan deskadeståndsskyldiga inbördes. Om man bortser från den särskUda regressregeln i6 kap, 6 § andra stycket SL och vissa föreskrifter i skadeståndsrättsligspeciallagstiftning finns det i gällande rätt inte några lagregler om hurfördelningen skall ske. Jag har i den allmänna motiveringen utvecklat skälentill att jag inte kan biträda skadeståndskommitténs förslag att en allmänfördelningsregel nu blh lagfäst (avsnitt 2,1,4,8,), Som jag därvid har anförtfår frågor om ansvarsfördelning meUan flera skadeståndsskyldiga som hittillsavgöras i rättstillämpningen enligt allmänna grundsatser. Jag har i detföregående redogjort för vilka grundsatser som f, n, gäller i detta hänseende(avsnitt 2,1,1,4,), Den nya lagen är inte avsedd att medföra några förändringari de principer som ligger till grund för gällande rätt på denna punkt. Paragrafen innehåller en föreskrift om bortfaU avskadeståndsansvar vid straffbar underlåtenhet att avslöja brott. Den motsvarari sak undantagsregeln i 6 kap, 5 § SL men har ingen direkt motsvarighet i skadeståndskommitténsförslag. Genom föreskriften i 2 § andra stycket i kommitténs förslag I omjämkning av skadeståndsansvaret för den som har medverkat till skada i allenastringa mån avsågs dock att åstadkomma en delvis liknande reglering. Enligt 6 kap, 5 § SL gäller att om flera, på annat sätt äni 23 kap, 6 § första stycket BrB sägs, har medverkat till brott de skaU svaraen för alla och alla för en för skadeståndet, I sistnämnda lagrum föreskrivs,att under vissa föratsättningar och i de fall BrB innehåUer föreskrift däromunderlåtenhet 592 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 att avslöja ett brott skall medföra straffpåföljd enligtvad som är stadgat för den som endast i mindre mån har medverkat tiU brottet.Undantaget i 6 kap. 5 § SL för de faU som avses i 23 kap. 6 § första stycket BrBinnebär att sådan underlåtenhet att avslöja brott som är straffsanktionerad genom sistnämnda lagrum inte skall medföra skadeståndsskyldighet (NJA II 1948 s. 238 242), Av skäl som jag har anfört i den allmänna motiveringen börundantagsregeln i 6 kap, 5 § SL behållas i sak oförändrad och en särsldldbestämmelse i ämnet tas upp i den nya lagen (avsnitt 2,1,4.7,), Det ifrågavarande undantaget torde inte kunna ges deninnebörden att underlåtenhet att avslöja brott inte under några förhållandenkan medföra skadeståndsansvar. Vad 6 kap, 5 § SL utsäger är endast att enbartden omständigheten att straff kan följa på en sådan underlåtenhet inte utanvidare medför att skadeståndsskyldighet inträder enligt 6 kap, 1 § SL. Frågan ivad mån en underlåtenhet av detta slag kan medföra skadeståndsansvar blirsåledes att bedöma enUgt allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser. Det betyderi princip att sådant ansvar inträder under förutsättning att vederbörande harhaft en handlingsplikt som går utöver den allmänna medborgerliga skyldighetatt avslöja vissa grövre brott som är straffsanktionerad genom 23 kap. 6 §första stycket BrB. En sådan skyldighet att vara verksam till förebyggande avskada genom att avslöja brott som är på färde kan föreUgga exempelvis förföräldrar eUer andra värdnadshavare med avseende på handlingar av dem som stårunder deras vårdnad. Att vårdnadsplikten har ett sådant innehåll framgårindirekt av att i 6 kap. 5 § SL inte görs undantag för sådan underlåtenhet frånföräldrars eUer andra uppfostrares eller förmyndares sida att hindra brott avdem som står under deras vård eller lydnad som enligt 23 kap. 6 § andra stycketBrB i princip är straffbar. Inte sällan torde en anmälan tUl myndighet eUerannat avslöjande av det pågående brottet vara den enda väg som står vårdnadshavarentill buds för att hindra brottet. Underlåtenhet att vidta en sådan åtgärd skalluppenbarligen kunna medföra skadeståndsansvar. Andra fall kan också tänkas. ex. kan det på gmnd av någons tjänsteställning åligga honom att avslöjabrott som håUer på att begås av en underordnad. Såvitt gäller person- ochsakskada kan det inte uteslutas att en passivitet inför ett pågåendebrottsligt angrepp på person eller egendom under specieUa omständigheter fåranses innefatta ett åsidosättande av de aUmänna handlingsnormer på vilka culparegelnvilar, och hinder föreligger då inte att ålägga den försumligeskadeståndsansvar. Det bör påpekas att i de faU då en mera långtgåendeskyldighet att avslöja brott än som avses i 23 kap. 6 § första stycket SL föreligger, skadeståndsansvar iprincip kan inträda oavsett om underlåtenheten är straffbar eUer inte. Men skyldighet att i utomobligatoriska förhållanden ersätta ren förmögenhetsskada kan givetvis Maj.-ts proposition nr 1972 593 i hithörande fall lika litet som vid andra former av skadevåUandeåläggas någon, om inte underlåtenheten utgör ett brott eller särsldldlagbestämmelse om skadeståndsskyldighet finns. Undantagsbestämmelsen i förevarande paragraf måsteutformas med beaktande av nu berörda förhållanden. Den får alltså inte gesstörre räckvidd än det undantag som gäller enligt 6 kap. 5 § SL. I enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs iförevarande paragraf i departementsförslaget, att för skada som vållats genomunderlåtenhet att avslöja brott inte utgår ersättning enligt skadeståndslagenenbart pä den grund att straff för underlåtenheten kan följa enligt 23 kap. 6 §första stycket BrB. Utöver vad jag har sagt i det föregående tordebestämmelsen inte kräva någon sårskild kommentar. Den nya skadeståndslagen bör träda i kraft den 1 januari1972. Som kommittéerna har uttalat torde av allmänna grundsatser följa, attden nya lagstiftningen blh tillämplig i fråga om skadestånd med anledning avskadefall som inträffar efter ikraftträdandet, under det att äldre lag skalltill-lämpas på skadefall som har inträffat . Någon särskild övergångsbestämmelsehärom sjmes inte vara behövlig. Jag delar den uppfattning som har kommit tilluttryck betänkande (s. 121), att det inte bör införas någonövergångsbestämmelse av innebörd att de nya bestämmelserna om arbetstagaresskadeståndsansvar skall tillämpas även i fräga om skada som har vållats förenya lagens ikraftträdande. Inte heller bör de övriga nya regler om jämkning avskadestånd som dem nya skadeståndslagen enligt förslaget skall innehålla görastillämpliga på skadefall som har inträffat före ikraftträdandet. Den föreslagna forumregeln i 3 kap. 9 § är enligt sinlydelse inte tiUämplig i fråga om talan om ersättning med anledning av domeller beslut av ägodelningsrätt eller beslut eller åtgärd av domare i ägodelningsrätteller av ägodelningsdomare. Ägodelningsrätterna kommer nämligen att upphöra ioch med att den nya fastighetsbildningslagen träder i kraft vid samma tidpunktsom skadeståndslagen. Deras uppgifter övertas då av fastighetsdomstolarna,vilka enligt lagen (nr 246) om fastighetsdomstol är aUmännaunderrätter. I övergångsbestämmelserna bör föreskrivas att om i lageller annan författning förekommer hänvisning till föreskrift som ersattsgenom bestämmelse i skadeståndslagen den nya bestämmelsen i stäUet skalltillämpas. 38 Bihang till protokoll 1972. 1 saml Nr 5 594 Kungl Maj:ts proposition nr 5 år1972 I den allmänna motiveringen (avsnitt 4,3,) har jagutförligt behandlat frågan vilka följdändringar i annan lagstiftning somföranleds av den nya skadeståndslagen. Utöver vad jag där har anfört torde intekrävas några ytterligare kommentarer tUl de ändringar som föreslås i 67 §sjölagen, 50 § sjömanslagen, 10 kap. 3 § luftfartslagen, 211 §aktiebolagslagen, 323 § lagen om försäkringsrörelse, 108 § lagen om ekonomiskaföreningar, 180 § lagen om bankrörelse, 93 § lagen om sparbanker och 3 § bilansvarighetslagen. Beträffande de övriga lagförslagen vill jag anföraföljande. I enlighet med vad jag har anfört i den aUmännamotiveringen har upprättats förslag om sådan ändrad lydelse av 7 § andrastycket lagen (mgående införande av lagen om ändring istrafflagen m.m. att lagrummet bringas i närmare överensstämmelse med vad som i4 kap. förslaget till skadeståndslag föreskrivs om arbetstagares skadeståndsansvar.Lagändringen torde inte kräva någon särskild kommentar. Som framgår av vad jaghar sagt i den allmänna motiveringen skall i sak ske en motsvarande anpassningtill bestämmelserna i 4 kap. förslaget till skadeståndslag av vad som f. n.gäller enligt lagen om befrielse i visst fall för befälhavareeller förare å luftfartyg, hörande till krigsmakten, från skyldighet att gäldaskadestånd. Nämnda lag innehåller, att vad som är föreskrivet i 33 § 4 mom.strafflagen för krigsmakten om befrielse i visst faU för befälhavare åkrigsmaktens fartyg från skyldighet att gälda skada eller kostnad skall gällaockså i fråga om befälhavare eller förare på luftfartyg. Enligt 7 § förstastycket nyssnämnda lag angående införande av lagen om ändring istrafflagen m, m, skall vad där föreskrivs gälla i stället för vad 33 §strafflagen för krigsmakten har innehållit beträffande befrielse frånskadeståndsskyldighet. Den ändring som föreslås i 7 § andra stycket i 1948års nyssnämnda lag kommer således att fä verkan också inom tillämpningsområdetför lag utan att nägon ändring behöver göras i sistnämnda lag. Enligt 2 kap. 2 § första stycket resp. 5 kap, 3 § RB utgörhovrätt resp. högsta domstolen första instans för mål om ansvar eller enskiltanspråk på grund av ämbetsbrott av vissa i lagrummen närmare angivna ämbetsmän(forum privilegiatum). I 2 kap. 2 § andra stycket RB föreskrivs, att hovrätt iövrigt är första domstol i mål, beträffande vilka så föreskrivs i lag. Härmedtorde i första hand åsjrftas de särskilda forumbestämmelserna i 19 kap. 36 §§ RB.Någon motsvarande bestämmelse finns inte i fråga om högsta domstolen. I 3 kap. 9 § förslaget tUl skadeståndslag har tagits uppen särsldld bestämmelse av innebörd att hovrätt resp. högsta domstolen skallvara första instans för vissa mål om ersättning enligt skadeståndslagen. Kungl, Maj:ts proposition nr 1972 595 den delen till vad jag har anfört i den allmännamotiveringen (avsnitt 2,3,6,16.) och vid 3 kap. 9 § förslaget tiUskadeståndslag (avsnitt 5,1.3.9.). Såvitt gäller hovrätt omfattas dennasärskilda forumregel av hänvisningen i 2 kap. 2 § RB. En motsvarande hänvisningbör för högsta domstolens del nu tas upp i 3 kap. 3 § RB. I enlighet med det anförda föreslås att i sistnämndaparagraf i som ett andra stycke tillfogas en bestämmelse avinnehåll att högsta domstolen i övrigt är första domstol i mål beträffandevilka så föreskrivs i lag. Den nya bestämmelsen torde inte kräva någon särskildkommentar. De sålunda föreslagna lagändringarna bör träda i kraftsamtidigt som den nya skadeståndslagen eller . Någrasärskilda övergångsbestämmelser är inte erforderliga. I enlighet med vad som har anförts i det föregåendeföreligger inom upprättade förslag tiU 1) skadeståndslag, 2) lagom ändring i sjölagen (1891:35 s. 1), 3) lagom ändring i sjömanslagen (1952:530J, 4) lagom ändring i luftfartslagen (1957: 297), 5) lagom ändring i lagen (1948: 451) angående införande av lagen om ändring i strafflagenm. 6) lagom ändring i lagen (1944: 705) om aktiebolag, 7) lagom ändring i lagen (1948: 433) om försäkringsrörelse, 8) lagom ändring i lagen (1951: 308) om ekonomiska föreningar, 9) lagom ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse, 10) lagom ändring i lagen (1955: 416) om sparbanker, 11) lagom ändring i lagen (1916:312) angående ansvarighet för skada i följd av automobUtrafik, 12) lagom ändring i . Jag hemstäUer, att lagrådets yttrande över lagförslageninhämtas enligt 87 § regeringsformen genom utdrag av protokollet. Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådetsövriga ledamöter hemstäUt bifaller Hans Maj :t Konungen. Maj:ts proposition nr 1972 597 Förslag av kommittén angående det aUmännas sktideståndsansvar Lag om skadestånd i offentlig verksamhet Härigenom förordnas som följer. För skada som i statlig eller verksamhet våUasgenom fel eller försummelse eller eljest uppkommer i vissa nedan angivna faU ärstaten eller kommunen pliktig att giva ersättmng enUgt vad i denna lag sägs. Med kommun förstås i denna lag landskommun, municipalsamhäUe,, stad, landstingskommun, församUng och annan borgerUg eller kyrkligkommunal förvaltningsenhet. Där skada uppkommer i domstols, domares, åklagares, poUsens,magistrats eller, i motsvarande mån, kommunalborgmästares verksamhet eller isamband med kjrrkobokföring eller annan prästerUg verksamhet inom eUer i utsöknings-, indrivnings-, uppbörds- eUer mantals-skrivmingsväsendet,skall, ändå att verksamheten ej utövas av staten, denna svara för skadan. Denna lag skaU i tillämpUga delar gåUla jämväl för universitet,högskola och akademi så ock för skogsvårdsstjrrelse, hushflllningssäUskap, sjömanshusoch annan dylik offentUg inrättning. Skadestånd pi gnmd av fel éDer foremnmelse För att ersättningskyldighet enUgt vad ovan sägs skaUinträda på grund av fel eUer försummelse förutsattes, att de krav som iförhällande till den skadelidande skäUgen kunna stäUas pä verksamhetensutövning blivit åsidosatta. Fel eller försummelse i sådan kontroll som är stadgad tUlförebyggande av brandfara eller risk för olycksfaU eller av sanitära ellerandra allmänna olä- Maj:ts proposition nr 5 år1972 genheter medför ej i och för sig skadeståndsansvar, varomovan förmäles, i förhållande tiU allmänheten. Där felet eller försummelsen var av betydenhet och iförhållande till den skadelidande innebar väsentUgt avsteg från den trygghetsom åsyftades med kontrollen, skall dock skadestånd utgå. Felaktig upplysning medför ej skadeståndsansvar enUgt 1 §,med mindre den lämnats i vederbörligt bevis, eller eljest under sådanaomständigheter att mottagaren uppenbart ägde att förlita sig därpå, och använtsför ändamål vartiU den var avsedd. Om skada med anledning av fel inom inskrivningsväsendetgäller för vissa fall vad därom är särsldlt stadgat. Skadeståndsansvar varom ovan sägs inträder icke på grundav fel eUer försummelse av lots med avseende å lotsning eUer av annan som stårtill förfogande för att på begäran bistå näringsidkare eller andra i deras verksamhet. Anspråk på ersättning som här avses må icke göras gällandemed anledning äv innehåUet i domstols eller domares beslut, med mindrebeslutet upphävts eller ändrats eller ock åtal för ämbetsbrott äger rum ellerden skadeUdandes talan eljest biträdes av åklagaren. Talan i fall som avses i första stycket upptages av denrätt som är eller varit behörig i fråga om åtal. Skadestånd på flTimm gnmd Varder någon enligt myndighets beslut berövad friheten ochfinnes därefter uppenbart att ingripandet var utan grund, äge han rätt tillersättning, ändå att åtgärden berodde av ursäktligt misstag eller annan därmedjämförlig omständighet.