prop · FV0398 · 1972-12-31 00:00:00 — I huvudsak samma synpunkterkommer till uttryck i remissyttrandena från och . Fråganom promemorieförslagets betydelse för ökad användning av utevarodom enligt 46kap. 15 § tredje stycket RB tas upp av . Enligt nämndabestämmelse i RB finns möjlighet att avgöra mål utan hinder av att dentilltalade har uteblivit, om den tUltalade har avvikit sedan stämning delgettshonom. Regeln anses inte tiUämplig på utlänningar, som normalt har återvänttill sitt hemland. I tingsrätten vilar åtskUliga mål mot utlänningar eftersommålen inte anses kunna avgöras i den tilltalade utlänningens utevaro. Enligttingsrätten borde den möjligheten till oppositionsförfarande mot utevarodom sominförs genom konventionen minska de betänkligheter som har föranlett nuvaranderestriktiva praxis. Utlänning bör i ökad utsträckning kunna dömas i sinutevaro, om saken kan utredas nöjaktigt trots att han inte är närvarande.Kravet på rättssäkerhet uppfylls genom möjligheten till omprövning av domen.Tingsrätten anser det vara av värde om ställning tas till denna fråga genommotivuttalande eller eventuellt en ändring i 46 kap. 15 § RB. Fråganom överflyttning av kriminalvård i frihet har berörts av ochStockholms tingsrätt. Båda remissinstanserna anser det angeläget att detinternationella samarbetet vidgas att avse även påföljd som innebärkriminalvård i frihet. Hovrätten anser att den europeiska konventionen omöverflyttning av övervakning av villkorligt dömda och villkorligt frigivna blirav stort intresse i detta sammanhang. 7.3.2Tillämpligheten av svensk strafflag Förslagetatt i 2 kap. BrB införa krav på dubbel straffbarhet och regler grandade påprincipen om "ne bis in idem" med generell giltighet även utanförkonventionsområdet har i allmänhet tillstyrkts av remissinstanserna. Sveahovrätt, som inte har något att erinra mot de föreslagna ändringar i de delardessa är nödvändiga för tillträde till konventionen, anser dock att deändringar som går därutöver bör övervägas ytterligare och ges en mera ingåendebelysning. Rikspolisstyrelsenfäster stor vikt vid att ändringsförslaget inte även- 1972: 98 67 tyrarSveriges möjligheter att bekämpa den grova internationella brottsligheten,särskilt narkotikabrottsligheten. bör inte avhända sig rätten att häringripa mot de personer, som har gjort sig skyldiga till grova narkotikabrottmed anknytning till vårt land, även om de har avtjänat kortare frihetsstraffför samma brott i annat land. Styrelsen finner emellertid attpromemorieförslaget innehåller tillräckliga förbehåll i dessa avseenden och hardärför ingen erinran mot förslaget. I anslutning tillförslaget om införande av en regel om dubbel straffbarhet i 2 kap. 2 § med hänvisning till erfarenheterna från attdet inte finns risk för stora olägenheter om förslaget genomförs. Det kanvisserligen anses allvarligt, om gärning som i bedöms som grovtnarkotikabrott men i annat land är straffri eller bedöms som lindrigt brott, pågrand av förslaget inte längre skulle kunna bestraffas i . Föreningenframhåller dock att om ett brott är riktat mot , t. ex. smuggling tillSverige, brottet enligt förslaget fortfarande kan straffas här. Föreningenkonstaterar vidare att de föreslagna ändringarna innebär att t. ex. bi-gamiinte längre kan bestraffas i , om gärningen har begåtts i ett land därmånggifte är tillåtet. Det bör möjligen utredas hur detta kan komma att inverkapå tillämpningen av svenska regler om giftorätt och arv. Domareföreningenfinner också att det torde ankomma på domstolen att ex officio beaktagärningslandets regler om bl. a. nöd, nödvärn och samtycke. De svenskadomstolarna bör på begäran snabbt kunna få kännedom om utländsk rätt. Utredningom innehållet i utländsk rätt torde få införskaffas genom ut rikedepartementetsförsorg. Detta departement har dock f. n. inte erforderlig kännedom om utländskstraffrättspraxis. Om det råder tvekan om innehållet i utländsk rätt, bör deutländska rättsreglerna tillämpas på det sätt som är fördelaktigast för dentilltalade. Ettpar remissinstanser tar upp frågan om straffskyddet för enskilt svensktintresse vid brott utomlands. Enligt utredningen rörande specialstraffrätteninnebär promemorieförslaget t. ex. att den som i främmande stat är anställd iett svenskt enskUt företag och mot sin huvudman begår en gärning, som ärförskingring eller trolöshet enligt svensk rätt men inte straffbar enhgtgärningsortens lag, inte kan straffas härför i . Om en stats- ellerkommunalanställd utomlands begår motsvarande gärning, synes han däremot kunnastraffas i enligt svensk lag med stöd av den föreslagna punkten 3 i 2 kap.3 § BrB. Utredningen anser det dock ovisst hur uttrycket "annat liknandesvenskt intresse" skall tolkas och ifrågasätter om det tar sikte på detoffentligas ekonomiska intressen. Formuleringen av punkten 3 bör enligt utredningenpreciseras så att det klart framgår vilka offentliga intressen som avses. Omavsikten är att skydda statens och kommunernas ekonomiska intressen samt stats-och kormnunaldominerade företag i större utsträck- 1972: 98 68 ningän enskilda personer och enskilda företag, bör skälen för en sådan ordninganges i motiven. Åtalsrättskommitténställer sig tveksam tUl förslaget i denna del. Kommittén finner att detvisserligen kan anföras skäl för att inte undantagslöst hävda svenskstraffrättslig jurisdiktionsrätt i dessa fall men anser att önskvärdabegränsningar kan uppnås genom restriktiv tillämpning avåtalsprövningsreglerna i 2 kap. 5 § BrB. Kommittén nämner som exempel att enhär yrkesarbetande sydeuropeisk man har ett barn i äktenskap med en svenskkvinna. Under tillfällig vistelse i hemlandet överlämnar fadern egenmäktigtbarnet att fostras av sina anförvanter och återvänder därefter tiU sittyrkesarbete i . Om faderns förfarande med barnet är straffritt pågärningsorten, blir detta enligt de föreslagna ändringarna i 2 kap. 2 och 3 §§oangripUgt här i straffrättsligt avseende, trots att han också fortsättningsvishar hemvist här. Förslagetatt svensk straffrättslig behörighet skall omfatta varje brott för vilketenligt svensk lag inte är stadgat lindrigare straff än och att dombeträffande sådant brott inte heUer skall ha res-judicata-verkan harkritiserats av domareföreningen. Föreningen framhåller att det varken uppställskrav på anknytning till eller görs någon begränsning med hänsyn tillgärningsortens lag. Det kan enligt föreningen starkt ifrågasättas om inte ensådan bestämmelse är alltför omfattande även om man beaktar möjligheten tilldiskretionär åtalsprövning enligt 2 kap. 5 § andra stycket BrB. Beträffandeförslaget om avräkning av utomlands verkställd påföljd har domareföreningenuttalat att det bör göras klart, i varje fall i motiven, att avräkning skallske även av anhållande och häktningstid utomlands. Dessutom bör det framhållasatt svensk domstol har möjlighet att med Ullämpning av 33 kap. 4 § andra ochtredje styckena BrB ådöma ett lindrigare straff än en avräkning i och för sigskulle föranleda och även medge påföljdseftergift. Dessa möjligheter kan tänkaskomma till användning bl. a. när straffet har avtjänats under särskilt svåraförhållanden. Itakt med livligare kommunikationer meUan länderna har brottsligheten blivitalltmera internationell. De rättsvårdande myndigheterna har allt oftare att taställning till fall då gärningsmannen är hemmahörande i främmande land eller dåbrott har begåtts utomlands, kanske i flera länder. Ingripanden mot sådanbrottslighet stäUer höga krav på internationellt samarbete och man har i mångaländer börjat ifrågasätta om de nuvarande formerna för sådant samarbete ärtillräckliga. Prop.1972: 98 69 reser ett mycket betydande antal svenskamedborgare och utlänningar med hemvist här i landet utomlands och en del avdessa begår under sin utlandsvistelse lagöverträdelser av skilda slag. Meraallvarlig brottslighet kan resultera i att de blir dömda till frihetsstraff igärningslandet. Sådana straff måste i de allra flesta fall avtjänas i detdömande landet, om inte den dömde benådas. F. n. finns i utomnordiska länderett femton-tal svenska medborgare som avtjänar frihetsstraff på minst elt åreller som är arresterade och riskerar att bli ådömda långvariga frihetsstraff. Om straffet stannar vid böter, kan den dömde många gångerundandra sig verkställighet genom att lämna det dömande landet. I flera länderförsöker man dock säkerställa verkställigheten genom att hålla den bötfälldekvar i landet til! dess böterna har betalts. Om den som har dömts till straff utomlands beger sig tillSverige, innan straffet har hunnit verkställas, och inte återvänder frivilligttill den dömande staten, kan denna stat göra framställning om den dömdes utlämnandeför verkställighet av domen. Sådant bistånd lämnas emellertid inte i alla fall.Enligt lagen (1957: 668) om utlämning för brott utlämnas således aldrig svenskmedborgare till utomnordiskt land. Denna lag bygger på den europeiskautlämningskonventionen av , som har ratificerats avSverige. När det gäller utlämning till annat nordiskt land har man alltså gjortavsteg från principen att inte utlämna egna medborgare. Förutsättningarna försådan utlämning regleras i lagen (1959: 254) om utlämning för brott tillDanmark, , och . Enligt en annan allmän princip, som ocksåhar kommit till uttryck i utlämningskonventionen, får utlämning inte ske förmindre allvarlig brottslighet. Även i dessa fall gör man i skillnad påutlämning till nordisk stat och till stat utanför . Enligt den allmännautlämningslagcn går gränsen för utläm.ning vid dom på frihetsstraff eller omhändertagande på anstalt . Dennordiska utlämningslagcn medger däremot utlämning så snart domen lyder påfrihetsstraff eller annat omhändertagande på anstalt. Om den som har dömts till straff utomlands inte utlämnas,kan åtal väckas här i landet för det brott som avses med den utländska domen.Att frågan om ansvar redan har prövats i främmande stat anses i allmänhet intehindra ny lagföring i för samma brott. Har det utomlands ådömda straffetverkställts krävs dock särskilt åtalsförordnande. Leder åtalet tiil fällandedom, skall straffet beslämmas med skälig hänsyn till den undergångnaverkställigheten (2 kap. 6 § BrB). Dom som har meddelats i annat nordiskt landär enligt särskild bestämmelse i NVL hinder för nytt åtal här i landet förgärning som omfattas av domen, så snart samarbete för verkställighet av domenhar inletts. När det blir fråga om att genomföra rättegång här i landeti den si- Prop.1972: 98 70 tuation som avses, nämligen när gärningsmannen är dömdtill straff utomlands men inte kan utlämnas för verkställighet av straffet, ärbrottet med största sannolikhet begånget utanför . Från svensk sida kanman då behöva bistånd från myndighet i annat land för delgivning av stämningeller annan rättegångshandiing, bevisupptagning o. d. har anslutit sigtill den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp ibrottmål och kan sålunda få rättshjälp på grund av konventionen men rättshjälplämnas ofta även utan stöd av särskilt avtal. Enligt lagen (1946: 817) ombevisupptagning vid utländsk domstol fordras synnerliga skäl förbevisupptagning i utlandet. lämnar också rättshjälp, dels med stöd av deneuropeiska rättshjälpskonventionen, dels utan avtal och utan krav på utfästelseom ömsesidighet. Den svenska rättshjälpen regleras huvudsakligen i lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol och i kungörelsen (1909 nr 24 s. 1)angående delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet. Endast i fall då dom i brottmål har meddelats i annatnordiskt land finns möjligheter att verkställa straffet här i landet. InomNorden bedrivs nämligen ett samarbete i fråga omstraffverkställighet, som regleras genom enhetlig nordisk lagstiftning. Degrundläggande svenska bestämmelserna på detta område finns intagna i lagen(1963: 193) om samarbete med , , och angåendeverkställighet av straff m. m. (NVL). Det nordiska samarbetet omfattarhuvudsakligen verkställighet av böter, förverkande på grund av brott, ordinärtfrihetsstraff samt anordnande av övervakning av villkorligt dömd ochvillkorligt frigiven. Med stöd av denna lagstiftning kan verkställigheten avdom som meddelats i annat nordiskt land flyttas till och vice versa.VerkstäUighet här i sker efter framställning från vederbörandemyndighet i den andra nordiska staten. Framställningen prövas avkriminalvårdsstyrelsen. Det enda formella krav som uppställs i lagen för bifalltill framställningen är, att domen är verkställbar i den stat där den harmeddelats. I övrigt är prövning helt diskretionär ochhänsyn kan därvid tas till sådana omständigheter som att domen avser gärningsom inte är ett brott enligt svensk lag eller att det är fråga om ett politisktbrott. Om framställningen bifalls, omvandlas straffet till motsvarandeinhemska straffart utan omprövning av skuldfrågan eller straffmätningen. Vidverkställighet i räknas således böter om till motsvarande belopp isvenskt mynt och frihetsstraff omvandlas till fängelse på lika som bestämtsi den utländska domen. Verkställighet i sker i princip enligt svensklag. saknar sålunda möjlighet att överta verkställighetav brottmålsdom som har meddelats utanför . Möjlighetema till utlämningför straffverkställighet är begränsade i viktiga avseenden och nytt 1972: 98 71 åtal här i landet för det brott som avses med denutländska domen torde ofta inte kunna genomföras på grund av deutredningssvårigheter som finns, trots tillgången till internationellrättshjälp. Förhållandet är detsamma i den omvända situationen. En svenskbrottmålsdom kan inte verkställas i utomnordiskt land. När det gäller utlämningföljer det av kravet på ömsesidighet i internationellt samarbete att utlämningtill för verkställighet av straff inte sker i vidare omfattning än manfrån svensk sida medger utlämning härifrån. VerkstäUighet av straff kan alltså i allmänhet ske endasti den stat där domen har meddelats och den dömde kan i många fall undandra sigverkställigheten genom att lämna den staten. Inom har i flera årpågått arbete för att bota de brister som sålunda finns i det intemationellasamarbetet i fråga om verkställighet av brottmålsdomar. Det förstaresultatet av detta arbete blev en konvention om övervakning av villkorligtdömda och vUlkorligt frigivna. Denna konvention öppnades för undertecknande år1964 men har ratificerats endast av och . Förikraftträdande krävs ratifikation av tre medlemsstater och konventionen harsålunda ännu inte trätt i kraft. Konventionen är en motsvarighet till den delav NVL som reglerar överflyttning av kriminalvård i frihet. År 1964öppnades också för undertecknande konventionen om straff för vägtrafikbrott.Denna konvention har ratificerats av och . I enlighetmed Kungl. Maj:ts och beslut kommer att ratificerakonventionen. Med anledning av denna har en särskild lag (1971: 965) om straffför trafikbrott som begåtts utomlands antagits. Lagen trädde i kraft den 1april 1972 (kungörelse 1972: 42) om ikraftträdande av lagen (1971: 965) omstraff för trafikbrott som begåtts utomlands. Trafikbrottskonventioneninnehåller regler om lagföring för trafikbrott och verkställighet av domavseende sådant brott i fall då gärningsmannen har sitt hemvist i annankonventionsstat (hemviststaten) än den där brottet har begåtts(gärningsstaten). Konventionen förpliktar hemviststaten att på framställningav gärningsstaten pröva frågan om lagföring för brottet eiler pågärningsstatens begäran verkställa dom som har meddelats i den staten. Vidratifikation av trafikbrottskonventionen kommer att i likhet medDanmark och göra förbehåll mot den del av konventionen som innehållerregler om verkställighet i hemviststaten. För att skapa möjligheter till internationellt samarbeteför verkställighet av utländska brottmålsdomar också utanför trafikbrottensområde har inom utarbetats en konvention om brottmålsdoms internationellarättsverkningar (brottmålsdomskonventionen). Konventionen öppnades förundertecknande . Brottmålsdomskonventionen reglerar både verkställighet avdom som 1972: 98 72 harmeddelats av domstol efter förhandling i brottmål och, under vissafömtsättningar, verkställighet av s. k. ordonnances pénales, dvs. bötesföreläggandeoch liknande administrativa beslut som anges närmare i en bilaga tillkonventionen (bilaga III). Konventionen omfattar tUl skillnad fråntrafikbrottskonventionen påföljder för alla slags brott. Enligt art. 4 ärdet dock en förutsättning för verkställighet i annan konventionsstat än dendär domen har meddelats att den ådömda påföljden avser gärning som skulle havarit straffbar även om den hade begåtts i den anmodade staten och attgärningsmannen hade kunnat ådömas påföljd, om han hade begått gärningen där. 2 är konventionen tillämplig på påföljd som innebär frihetsberövande samtpå böter, "konfiskation" och förlust av rättigheter, s. k.diskvalifikation. Konventionen gäller sålunda inte sådana påföljder som innebärkriminalvård i frihet. För del betyder detta i huvudsak attvillkorlig dom och dom på skyddstillsyn inte omfattas av konventionen. Verkställigheti annan stat än den stat där domen har meddelats får ske endast efterframställning från den dömande staten (art. 3). I art. 5 anges de grunder somden dömande staten kan åberopa för att anmoda en viss stat att övertagaverkställigheten. Framställningen kan alltid riktas till den stat där dendömde har sitt hemvist. Den dömande staten kan emellertid också rikta sinbegäran om verkställighet tiU annan stat, om t. ex. verkställighet i den statenkan antas förbättra den dömdes möjligheter till återanpassning i samhälleteller om frihetsberövande påföljd skulle kunna verkställas i samband medverkställighet av annan sådan påföljd som den dömde undergår eller skallundergå i den staten. Denstat som har mottagit framställning om verkställighet kan i vissa fall avslåframställningen. I art. 6 anges förutsättningarna för sådant beslut. Som grandför avslag kan helt allmänt åberopas att verkställighet skulle strida motgrandläggande principer i den anmodade statens rättsordning. Den anmodadestaten kan vidare vägra att verkställa dom avseende politiskt eller militärtbrott eller dom som den anmodade staten anser vara grundad på ovidkommandehänsyn till ras, religion, nationalitet eller politisk åsikt. Bland övrigaavslagsgrunder kan nämnas det förhållandet att åtal väckts eller kommer attväckas i den anmodade staten för samma gärning eller att den dömdes ålder vidtidpunkten för brottet var sådan att han inte hade kunnat åtalas i den anmodadestaten. Framställningom straffverkställighet, som inte avslås, skall i princip prövas avdomstol, innan verkställighet kan ske i den anmodade staten (art. 37). Kravetpå domstolsförfarande är en central punkt i brottmålsdomskonventionen, som idetta avseende skiljer sig från Gvervakningskonventionen ochtrafikbrottskonventionen. Dessa båda konventioner saknar bestämmelser omförfarandet vid överflyttande av verkställighet. 1972: 98 73 Enligt brottmålsdomskonventionens bestämmelser omverkställighetsförfarandet (art. 3752) skall domstol i den anmodade statenförst pröva om framställningen kan godkännas. Därvid skall domstolen förvissasig om bl. a. att kravet på dubbel straffbarhet i art. 4 är uppfyllt och atthänsyn till grundläggande principer i den egna statens rättsordning intehindrar verkställighet. Finner domstolen att framställningen bör bifallas,skall den ersätta den ådömda påföljden med den påföljd som enligt den anmodadestatens lag skulle ha ådömts för samma brott i den staten. Domstolen är därvid bundenav den bevisbedömning som framgår av den ursprungliga domen. Vid bestämmande avden nya påföljden gäller endast den begränsningen att påföljden inte får görassträngare än den påföljd som har ådömts genom den dom som begärs verkställd. I art. 2130 finns särskilda regler om verkställighet avdom som har meddelats i den dömdes utevaro eller i form av "ordonnancepénale". Innan sådan dom eller sådant avgörande verkställs i annankonventionsstat än den dömande staten, skaU den dömde beredas tillfälle att fåfullständig omprövning av målet i sin närvaro, antingen i den dömande stateneller i den stat till vilken framställningen har riktats. Enligt art. 61.1 kan stat som tillträder konventionenbegagna sig av en eller flera av de möjligheter till förbehåll motkonventionens huvudavsnitt om verkställighetssamarbete som räknas upp undera)e) i bilaga I till konventionen. Konventionsstat kan sålunda förbehålla sig rätten attvägra verkställa dom som avser fiskaliskt eller religiöst brott (a) eller attverkställa påföljd för gärning som enligt lagen i den anmodade staten kanbeivras endast av administrativ myndighet (b). Förbehåll kan också göras motatt verkställa dom som har meddelats , då åtal för brottetskulle ha varit preskriberat enligt den anmodade statens lag (c). Vidare kankonventionsstat förbehålla sig rätten att vägra verkställighet av utevarodomoch/eller "ordonnance pénale" (d). Konventionsstat kan dessutomvägra att godtaga bestämmelsen i art. 8 att preskriptionsavbrytande handling,som har företagits i den dömande staten och där har en viss effekt, ges sammaeffekt i den anmodade staten (e). Brottmålsdomskonventionen irmehåller också ett särskiltavsnitt om brottmålsdoms internationella rättskraft (art. 5357). Detta avsnitt,som är uppdelat på två avdelningar, är fristående från konventionensbestämmelser om verkställighet av brottsmålsdom och reglerar inte samarbete iett konkret fall mellan två bestämda stater utan innehåller bestämmelser omrättsverkningar som inträder automatiskt så snart domen har meddelats. I art.5355 som utgör avdelning 1. under rabriken "Ne bis in idem" reglerasfrågan om utländsk brottmålsdom som rättegångshinder i ny process. Principenatt ansvar för gärning som har prövats genom lagakraftvunnen dom inte får pånytt tas upp till prövning (med 3t~ 1972.1 saml. 1972: 98 74 ettlatinskt uttryck "ne bis in idem", betyder ej två gånger i samma sak)införs här på det internationella planet. Konventionsstat förpliktas att medvissa undantag ge dom meddelad i annan konventionsstat (i konventionenbetecknad "europeisk brottmålsdom") i princip samma effekt som följermed dom som har meddelats i den egna staten. Konventionen föreskriver sålundaatt samma gäming inte på nytt får tas upp till prövning, om den dömde harfrikänts för brottet. Detta gäller även när frikännandet grundas på detförhållandet att den åtalade gärningen inte är straffbar i den konventionsstatdär domen har meddelats. Efter fällande dom får ny lagföring inte heller ske,om den ådömda påföljden är verk-stäUd eller verkställigheten pågår. Fällandedom hindrar också ny lagföring (medför s, k. "res judicata"-effekt),när påföljden har bortfallit enligt den dömande statens lag på grund av nåd,amnesti eller preskription. Ny lagföring för samma brott får inte heller ske,om den dömde har förklarats skyldig men ingen påföljd har ådömts. Vissaundantag medges från huvudregeln om "ne bis in idem". Konventionsstatär sålunda inte förpliktad att tillerkänna utländsk brottsmålsdom resjudicata-effekt, om domen avser en gärning som är särskilt riktad mot denstatens intresse, t. ex. spioneri. Inte heller är den stat där gärningenbegåtts skyldig att godtaga dom som har meddelats i annan stat.Undantagsbestämmelserna gäller dock inte för den stat som själv har begärtlagföring i annan stat. I de fall då "ne bis in idem"-reglerna inteär tiUämpliga och den brottslige döms mer än en gäng fÖr samma gärning,föreskriver konventionen obligatorisk avräkning av frihetsberövande påföljdsom har verkställts på grand av dom, meddelad i annan konventionsstat. andra avdelningen av brottmålsdomskonventionen om brottmålsdomsinternationella rättskraft ges under rubriken bestämmelser om konventionsstats skyldighet attvidtaga lagstiftningsåtgärder för att i viss omfattning ge europeiskbrottmålsdom rättsverkan dels i rättegång i fråga om annan senare brottslighetsom begåtts av samme gärningsman, t. ex. som grund för förhöjt straff vidåterfall, dels i fråga om förlust av rättighet o. d., t. ex. återkallelse avkörkort.