mot · FV0270 · 1972-01-01 00:00:00 — Ett länsdemokratiskt system medför emellertid vissa skillnader, som det är angeläget att få analyserade från administrativa och offentligrättsliga synpunkter. planering omfattar inte samtliga aktiviteter på regional nivå arbetsmarknadspolitiken ligger t. ex. utanför. Detsamma kommer att gälla landstingens planering i ett länsdemokratiskt system. Detta angavs klart av länsdemokratiutredningen. Skillnaden mellan alternativet statlig länsstyrelse och statligt verk och alternativet landsting och statligt verk fordrar vissa överväganden. Länsförvaltningsreformen 1970 innebär bl. a. att besvärsmöjlighet hos regeringen öppnats för de fall då konflikter uppkommer mellan olika myndigheter (länsstyrelser och verk) om planeringen på det regionala planet. Frågan är vilken lösning som bör väljas i ett länsdemokratiskt system. Ännu en principfråga av stor betydelse har redan berörts i det föregående, nämligen den om förhållandet mellan landstingen och primärkommunerna. Den förtjänar särskild uppmärksamhet i detta sammanhang. Landsting och primärkommuner i ett länsdemokratiskt system Denna fråga är av grundläggande betydelse, eftersom huvudsyftet med ett länsdemokratiskt system skulle vara att vidga och fördjupa den folkliga självstyrelsen genom en decentralisering av uppgifter från statliga förvaltningsmyndigheter till kommunala självstyrelseorgan. Tanken är inte att bygga upp landstingen på primärkommunernas bekostnad utan att öka den kommunala självbestämmanderätten i stort. Som redan nämnts förordade inte heller länsdemokratiutredningen någon begränsning av den primärkommunala kompetensen utan endast en ökning av den landstingskommunala. En grundtanke var att ett fruktbärande samarbete skulle komma till stånd mellan kommunerna på de två områdena på grundval av bl. a. en flexibel kompetensbestämning. Olika bedömningar har gjorts av hur ett länsdemokratiskt system skulle påverka primärkommunernas ställning. Förutsättningarna har i viss mån förskjutits sedan betänkandet framlades, bl. a. genom kommunindelningsreformens tvångsmässiga genomförande. Av särskilt intresse är de synpunkter som redovisades i Svenska kommunförbundets remissyttrande. Majoriteten uttalade vissa farhågor för att landstingen, sedan de tillagts uppgiften att svara för den översiktliga planeringen, småningom skulle dra till sig en ökande makt över plangenomförandet och därigenom minska primärkommunernas handlingsfrihet. Yttrandet byggde på uppfattningen att indelningsreformen skulle väsentligt minska behovet över huvud av översiktlig samhällsplanering och samarbete över kommungränserna. Den ideala lösningen skulle därför vara att de tre leden planering-beslutverkställighet samtliga lades under primärkommunal kontroll. Styrelsen förklarade sig emellertid medveten om att en ostörd atmosfär för kommunerna inte kan uppnås. Mot dessa bedömningar måste man ställa den ständigt ökande statliga makten över samhällsplaneringen och de allvarliga farhågor som särskilt uttalat inför denna utveckling. Den uppfattningen förefaller realistisk att primärkommunerna lättare bör kunna hävda sin ställning gentemot landstingen, som sammansätts ur samma lekmannakretsar som kommunernas fullmäktige, än gentemot den statliga . De två kommuntyperna arbetar på olika nivåer som delar av samma kommunala demokrati. Inför väljarna framstår den kommunala självstyrelsen, ehuru fördelad på två nivåer, som en enhet. Detta medför en känsla av gemenskap och därmed en vilja till samarbete. De aktiva kommunalpolitikerna kommer också i stor utsträckning att verka på båda planen. Mot denna bakgrund framstår det som i hög grad angeläget att en analys av förhållandet mellan landsting och primärkommuner i ett länsdemokratiskt system kommer till stånd genom länsberedningen. Med utgångspunkt i länsdemokratiutredningens överväganden och de avgivna remissyttrandena bör en utredning göras i syfte att skapa de bästa möjliga samarbetsformerna med garanterande av en självständig hand lingssfär för både landsting och primärkommuner. Det bör noteras att både och markerat en bestämd vilja till ett vidgat samarbete både mellan förbunden en sammanslagning har förts på tal och mellan landstingen och primärkommunerna. Mellan primärkommuner och landsting är kontakterna och samarbetsformerna i allmänhet relativt obestämda och endast i begränsad omfattning utvecklade. En viss, inte oväsentlig kontakt upprätthålls genom att många landstingsman även är primärkommunalt engagerade. Utvecklingen torde emellertid resa krav på ett mera utbyggt och formaliserat samarbete mellan landsting och primärkommuner, bl. a. för att undvika ett motsatsförhållande och åstadkomma större planmässighet i resursernas användning, i första hand på det sociala fältet. En vidgad och fördjupad länsdemokrati måste givetvis också innebära att länskommunen får organ som lämpar sig för samarbete med primärkommunerna. Men det är ändå väsentligt att man i utrednings- och reformarbete inriktar sig på att i så stor utsträckning som möjligt främja samarbete och samverkan mellan primärkommuner och landsting. Formerna bör kunna anpassas så långt möjligt efter de lokala förhållandena. Med understrykande av det angelägna i att positiva åtgärder vidtas för att stärka den folkliga självstyrelsen, som ett led i en strävan mot ett decentraliserat samhälle, får vi föreslå att hemställer hos Kungl. Maj:t att länsberedningen får ett uttryckligt uppdrag att även utarbeta ett länsdemokratiskt alternativ och genomföra därför erforderliga specialutredningar, bl. a. om förhållandet mellan primärkommuner och landsting i ett sådant alternativ, i enlighet med vad som anförts i motionen. . () i Skegrie () i Bäckmora () i Luttra () i Glömminge