mot · FV02727 · 1972-01-25 00:00:00 — av m. fl. om en plan för skogsbruksforskning. Kalhuggning av skog är en awerkningsform, som väckt livlig debatt . Den upplevs av många människor som ett förödande ingrepp i naturen med svåra följder av estetisk karaktär. Under vissa förhållanden kan man riskera att skogen inte växer upp igen. Den senare misstanken som ger en särskild tyngd åt den först nämnda invändningen mot kalhyggen i stor skala är på sina håll bevisligen grundad. Kalhuggning kan få katastrofala följder om området är starkt kuperat eller ligger i en dalsänka. I svackor i terrängen kan det bli så kallt och , att årets och fjolårets skott helt torkar ut, eftersom vattnet är bundet i marken som is och inte kan komma skotten till godo. Oskyddade plantor som satts ut efter kalhuggningen blir då ofta offer för den s. k. knopp- eller grentorkans svamp, som angriper skotten och växer nedåt, så att plantorna dör. Under sådana förhållanden kan det hända att praktiskt taget alla plantor på ett hygge dör, och det kan sedan visa sig totalt omöjligt att föryngra. Detta är ett exempel bland många på de svårigheter skogsbruket möter, då metoder som från vissa synpunkter ser ekonomiskt riktiga ut, slår fel eftersom andra biologiska förhållanden ej beaktas. På dessa områden görs viss forskning vid skogshögskolan, men inte i tillräckligt hög grad. Detsamma gäller några andra viktiga områden, som här i korthet skall beröras. Vilket trädslag skall man använda, när man planterar skog pä nedlagd åker? Är det gran eller björk, som gör det lättast att vid något framtida tillfälle återerövra marken för jordbrukets räkning? Pågående undersökningar i liten skala visar, att det förmodligen inte alls är likgiltigt från framtidens synpunkt, vilketdera trädet man använder, eftersom markskiktets mikrobiologiska utveckling blir beroende på vilket träd som växer där. Gödsling av skog används numera i ganska stor skala. Här återstår dock ännu mycket att undersöka beträffande eventuella skador på mikroorganismerna på ståndorten, vilka är av stor betydelse för att hålla marken vid liv och i stånd att producera skog på lång sikt. Man vet t. ex. inte, om gödslingen medför större känslighet för svåra svampskador. Man har anledning misstänka att både rötskador och vissa parasitsvampar särskilt angriper gödslade plantor. Eftersom skogsgödslingen ökar, är dessa frågor av stor vikt. Forskning om dem bedrivs än så länge endast i blygsam omfattning. En eftersträvansvärd ersättning för direktgifter mot parasitsvampar inom skogsbruket är s. k. systemiska gifter. De är så beskaffade, att de inte är farliga för värdväxten själv, inte heller för andra organismer, utan endast för de speciella parasitsvamparna. Värdväxten t. ex. trädet tar alltså upp dessa gifter i sitt biologiska system - därav namnet utan att ta någon skada, men parasitsvamparna råkar ut för ett för dem giftigt ämne, när de intar sin naturliga näring. Man har börjat försöksserier med detta. Systemiska gifter är kända, vad som behöver utforskas är sättet att använda dem i praktiken. Ett annat sätt att få fram biologiska bekämpningsmedel mot parasitsvampar är ännu mera naturligt. Det har visat sig att en del arter av tall eller av andra, varandra närstående, växter är av naturen olika mottagliga för parasitsvampangrepp. Detta har visats bero på att de själva innehåller speciella substanser, t. ex. i barr och skott. Om man kunde renframställa dessa artspecifika ämnen och använda dem mot parasiter på arter som inte själva framställer dem, skulle man sannolikt ha fått fram ett mycket effektivt vapen mot skador. Dessa typer av forskning är än så länge mycket sparsamt bedrivna i . Att de skulle ha stor ekonomisk betydelse, om de kunde drivas till praktiska resultat, framgår tydligt, liksom att de skulle vara mindre potentiellt miljöfarliga än de använda metoderna. En ökad förståelse för de biologiska konsekvenserna av de åtgärder, som vidtas i ett modernt skogsbruk, är över huvud taget av nöden. Man kan t. ex. peka på en sådan sak som utrotningen av björken i vissa skogar. I höjdlägen i , där gran med björkinslag varit det naturliga, har monokulturen med enbart tall utan tvivel på sina ställen gått för långt. Stora arealer oväxtliga och av snöskytte deformerade eller dödade tallplantor visar det. Utrotandet av björken den värdefulla verrucosa-typen som kunnat utjämna skillnader av både klimatisk och markbiologisk art, har på sina ställen gått alldeles för långt. Även från landskapsvårdande synpunkt är det angeläget att plantering av björk gynnas. Dess virke används dessutom i ökande utsträckning av massaindustrin. Även om vi är tvungna att använda tekniska och andra hjälpmedel, som innebär våldsamma ingrepp i det biologiska sammanhanget, får vi aldrig glömma bort att det ytterst är fråga om en ömtålig naturresurs, som vi utnyttjar men inte bör slita på så att den aldrig kan återställas. En på vetenskaplig, biologisk grund vilande skogsvård är utan tvivel den bästa ja, på lång sikt den enda tänkbara formen för naturvård och landskapsvård. Att ge skogbruksforskningen adekvata resurser för detta är alltså en investering som inte bara lönar sig. Den är ofrånkomlig. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t begär att en plan för skogsbruksforskning inriktad på biologiska bekämpningsmetoder utarbetas. () () () () () ()