mot · FV02294 · 1972-01-21 00:00:00 — En grundläggande förutsättning för denna hårda beskattning är att inkomsterna beräknas netto, dvs. avdrag medges för samtliga kostnader som erfordras för inkomstens förvärvande. En annan central förutsättning är att hänsyn tas till inkomsttagarens personliga förhållanden, i första hand hans försörjningsbörda. Skall flera leva av samma inkomst, måste detta självfallet minska förmågan att betala skatt för denna. Enligt det nya skattesystemet går av en inkomstökning bort i skatt redan vid en årsinkomst på strax . Vid en årsinkomst på . faller av en inkomstökning bort i skatt. Av detta följer att ett betydande antal barnfamiljer får betala eller däröver i skatt på en inkomstökning. Det kan här nämnas att av alla barnfamiljer beräknas ha årsinkomster överstigande . Den höga skattebelastningen är dock inte det enda som för barnfamiljernas del starkt reducerar värdet av en inkomstökning. För denna grupp tillkommer även de marginaleffekter som inryms i systemen för bostadstillägg och barndaghemsavgifter. Enligt de regler som gäller för bostadstilläggen utgår oreducerat bostadstillägg om den till statlig inkomstskatt beskattnings bara inkomsten för familjer inte överstiger . Överstiger inkomsten detta belopp reduceras bostadstillägget på sätt som framgår av följande tablå. Statligt beskattningsbar inkomst, kr. Bostadstillägget reduceras med följande andel av den beskattningsbara inkomsten i respektive inkomstskikt. Som framgår av tablån innebär en inkomstökning för en barnfamilj att bostadstillägget reduceras efter en progressiv skala. För barnfamiljer med kontinuerligt stigande inkomster uppgår den samlade effekten av ökad direkt skatt och minskade statliga bostadstillägg vid en årlig inkomstökning av . till följande belopp. Variationerna beror på skillnader i utdebitering. Barnfamiljer bestående av 1 inkomsttagare En inkomstökning på . reduceras med följande belopp i respektive inkomstskikt. Av tabellen framgår att barnfamiljer i inkomstlägena årsinkomst får avstå mer till stat och kommun av en inkomstökning än vad de allra högsta inkomsttagarna får göra. Härav följer också att det är än viktigare för barnfamiljerna att det vid skatteberäkningen tas hänsyn till de stora kostnader för mat, kläder m. m. som tynger dessa familjer. För de närmare 500 000 barnfamiljer som på grund av en misslyckad bostadspolitik tvingats in i bidragssystemet, är det en fullständig omöjlighet att på egen hand, utan hjälp av stat och kommun, förbättra sin levnadsstandard. Tvärtom är det stor risk att den ständigt fortgående prisstegringen på framför allt livsmedel tvingar ner ett allt större antal barnfamiljer till en nivå där socialhjälpen är enda utvägen. Tillgänglig socialhjälpsstatistik visar att antalet barnfamiljer som uppbär socialhjälp ökat från ca 64 1969 till ca 75 000 är 1970. Skatteplundringen av barnfamiljerna, framför allt i de fall det bara finns en inkomsttagare, har därmed blivit ett socialt problem. Moderata samlingspartiets förslag till ändringar i skattesystemet krävde moderata samlingspartiet att det socialdemokratiska skatteförslaget skulle fullständigt omarbetas. Vid förra årets riksdag begärde partiet att det nya skattesystemet skulle förutsättningslöst överses av en statlig utredning. Tyvärr vann detta krav icke gehör hos något av de övriga riksdagspartierna. I detta läge beslöt partiet att tillsätta en egen utredning. Denna beräknas avsluta sitt arbete under vårsession. Genom beslut av höstriksdag biföll emellertid det krav på en förutsättningslös utredning av skattesystemet som moderata samlingspartiet upprepade vid höstsessionens början. Härigenom har förutsättningar skapats för en allsidig och av stora medborgargrupper starkt efterfrågad översyn av hela vårt skattesystem. En sådan total översyn kan emellertid komma att bli tidskrävande. Med tanke på den successiva skärpning av skattetrycket för de vanliga inkomsttagarna som de internationellt sett mycket höga marginalskatterna kommer att medverka till, uppstår dock frågan om inte utredningen bör dela upp sitt arbete i två etapper. Av den redogörelse som lämnats tidigare framgår att följande frågor bör behandlas med förtur: Marginalskatterna har genom det nya skattesystemet kommit att pressas upp till en orimligt hög nivå. Det som blir kvar av en inkomstökning, sedan stat, kommun, landsting, kyrka, folkpensions- och socialförsäkringssystem tagit sitt, räcker oftast inte till för en bibehållen levnadsstandard. Därför bör marginalskatten för den vanlige inkomsttagaren justeras ned kraftigt. En sådan nedjustering bör inte understiga . Utredningen bör få i uppdrag att tillse på vilket sätt en sådan sänkning av marginalskatterna lämpligast bör ske. B. Barnfamiljernas skattesituation En redogörelse för barnfamiljernas skattesituation har redan lämnats. Av den framgår att det framför allt är de höga marginalskatterna och den bristande hänsynen till barnfamiljernas lägre skattebetalningsförmåga som utgör de största problemen. Som det nu är kan en och samma familj i socialhjälpshänseende bedömas ha så liten betalningsförmåga att socialhjälp i någon form utbetalas, medan man i skattehänseende bedömes ha så stor betalningsförmåga att skatt bör utgå. till rätta med detta problem bör barnfamiljernas skattebörda anpassas efter deras förmåga att betala skatt, dvs. hänsyn skall tas till varje inkomsttagares försörjningsbörda. I denna etapp skall utredningen klarlägga hur ett modernt skattesystem bör vara beskaffat i vad avser beskattningen av fysiska personer. I första hand är därvid utformningen av den direkta beskattningen av intresse, men utredningen bör även kunna ta upp och behandla övriga skatter som berör enskilda medborgare och är av särskild betydelse för deras yrkesutövning och levnadsstandard. Hit hör exempelvis de skatter som rör jordbrukare och andra familjeföretagare. I sin översyn bör utredningen utgå ifrån vad som är ett tidsenligt skattesystems primära uppgifter. Skattesystemet skall stimulera resurstillväxten i samhället vara resursskapande. Behovet av statsinkomster skall alltså inte tillgodoses på sådant sätt att arbetsvilja och initiativkraft motverkas. Tillväxten i den svenska ekonomin är otillfredsställande. drabbas över hälften av fulltidssysselsatta svenska inkomsttagare av en skatt på löneökningar på eller däröver. Detta är uppenbart både orimligt och orättvist. Skattesystemet skall vara rättvist och ta hänsyn till de skattebetalande medborgarnas och familjeenheternas varierande försörjningsbörda och skattekraft. Även i det hänseendet kan stark kritik riktas mot vårt nuvarande skattesystem. Skattesystemet skall möjliggöra ett högt enskilt sparande. Det nuvarande skattesystemet har motsatta konsekvenser i dessa avseenden. Medborgarna skall själva genom riksdagsbeslut avgöra skatternas höjd. Det nuvarande skattesystemet medger automatiska skatteskärpningar genom inflation. Skattesystemet skall innehålla element, som gör det till ett tjänligt finanspolitiskt instrument, och därmed möjliggöra en aktiv konjunkturpolitik inriktad på att upprätthålla samhällsekonomisk balans med full sysselsättning och ett fast penningvärde. Skattesystemet skall bidraga till att upprätthålla det svenska näringslivets internationella konkurrensförmåga, bl. a. genom att anpassas till den skattepolitiska utvecklingen i vår omvärld. Det nuvarande skattesystemet är uppenbart föråldrat i detta avseende. Omedelbara åtgärder i avvaktan på skatteutredningen I avvaktan på att den av begärda skatteutredningen hunnit slutföra sitt arbete vill vi föreslå att följande reformförslag antages. 'i-Riksdagen 1972. A. Indexreglering av skattesystemet Det är ett känt faktum att vid ökning av inkomsterna som åtföljs av stigande priser - så att den verkliga, reella, inkomsten förblir densamma inkomstskattens reella tryck stiger. Detta gäller naturligtvis såväl individuellt som statsfinansiellt sett. Det omvända, dvs. ett minskat inkomstskattetryck, inträffar vid sjunkande inkomster och priser. Denna effekt på skattetrycket inträffar utan föregående parlamentariskt tankeutbyte om skattetabellerna inte ändras. Den statliga inkomstskattens progression syftar till att ange för olika stora inkomster hur mycket som skall avstås ifrån som skatteoffer. Progressionen är ett uttryck för hur lagstiftaren uppfattat de olika inkomsttagarnas förmåga att betala skatt. Denna progression leder till att vid ökning eller minskning av penninginkomsten skattebeloppet ökar eller minskar i högre grad än penninginkomsten. Av detta följer att man bör hålla isär inkomständringar som åtföljs av prisändringar och sådana som inte åtföljs av dessa. Om således en person får sin inkomst höjd medan priserna förblir oförändrade, finns det i och för sig inget att invända emot att skattetrycket ökar för denna enskilda individ. Däremot medför en fortgående ökning av de reella inkomsterna med en oförändrad skattetabell att skillnaderna i skattetryck mellan olika kategorier avtar och att skattetrycket ökar även för förhållandevis låga inkomster. Samhällsekonomiskt sett leder denna ökning till att skatteuttaget stiger kontinuerligt i förhållande till BNP. Detta är ett för svenska skattebetalare välkänt faktum. Den ovan påtalade ökningen av skattetrycket inträffar dock även om inkomstökningarna är uteslutande nominella, dvs. om de åtföljes eller sammanhänger med en motsvarande prisökning. I den senare situationen har den skattskyldiges förmåga att betala skatt inte ökat. Med utgångspunkt ifrån skatteförmågeprincipen saknas således grund för den inträffade ökningen av skattetrycket. I själva verket innebär ett underlåtande att justera skatteskalan en skärpning av progressionen. Denna skärpning är uttryckt i procent av skattebeloppet störst för de lägre inkomsttagarna och minst för de högre inkomsterna. I årets statsverksproposition har detta uttryckts på följande sätt: Att vidmakthålla en oförändrad skattesats inför ett stigande skatteunderlag bör rimligen uppfattas som en medveten åtgärd lika väl som ett beslut om en skattesatsförändring. Med denna syn på budgetpolitiken blir endast de inkomstförändringar, som följer av en opåräknad eller oregelbunden utveckling av skatteunderlaget att uppfatta som utslag av (omedveten) automatik. Av vad som sagts ovan framgår det värdefulla i att försöka förhindra att sådana automatiska och egentligen inte önskvärda effekter av inflationen inträffar. Detta skulle kunna ske genom att ändra skatteskala och vissa avdrag på ett sådant sätt att även i fall av rent nominella inkomstförändringar det procentuella trycket från inkomstskatten förblir detsamma. För att åstadkomma detta krävs det svar på följande tre frågor: Hur skall den prisförändring fastställas som skall ligga till grund för avdrags- och tabelljusteringen? Hur stort är det belopp som skall återföras till skattebetalarna? Hur skall indexregleringen tekniskt gå till? Grunden för inkomstskatten är skatteförmågan, varför det ligger nära till hands att anknyta prisförändringarna till arten av vad skattebetalaren använder sina pengar till. Härvid bör valet falla på någon form av konsumentprisindex. Teoretiskt sett skulle man kunna tänka sig olika index för olika delar av skatteskalan, eftersom utgifterna för de olika inkomstgrupperna inte behöver vara föremål för samma prisändringar. Praktiskt sett stöter detta emellertid på för stora hinder. Dessutom får man inte glömma att varje index endast ger en ungefärlig bild av verkligheten. Emellertid är det inte säkert att alla förändringar i prisnivån skall föranleda tabell- och grundavdragsjusteringar. Sålunda kan förändringar av konsumentprisindex vara en följd av höjningar eller sänkningar av prishöjande skatter såsom mervärdeskatt, punktskatter, acciser, tullar osv. Gemensamt med dessa är att konsumenterna skall bära en större börda. Det kan då inte finnas någon anledning att delvis kompensera skattebetalarna för denna ökning av skattebördan. Därför bör det index som skall ligga till grund för skattejusteringarna rensas från inverkan av indirekta skatter. Det finns naturligtvis andra prispåverkande faktorer som man skulle kunna undanta vid en indexreglering av skattesystemet. Emellertid synes det vara tillräckligt om man inskränker sig till de indirekta skatterna. Den årliga justeringen av skatteskala och avdrag bör alltså ske efter förändringarna i konsumentprisindex. Eftersom indextalen fastställes i efterhand, måste justeringen ske efter en jämförelse av indextalen i det förflutna. Det skulle nämligen knappast vara försvarbart att basera justeringen på en uppskattning för , för vilket den justerade skalan kommer att gälla. Enligt det holländska systemet skall justeringen som sker ske med utgångspunkt ifrån prisändringen från genomsnittet av till genomsnittet av perioden juli 1970juni 1971. Mycket talar för att samma metod skulle kunna tillämpas i . Följande korrigeringsfaktor skulle då kunna användas för en skattejustering avsedd att träda i kraft : P2 = medeltalet av index Pi = medeltalet av den föregående serien PO = indextalet för basperioden Z2 = den del av P2 som beror av ändringar i de indirekta skatterna Zj = den del av Pj som beror av ändringar i de indirekta skatterna Hur stora belopp skall återföras till skattebetalarna? Enligt vad som sagts ovan skall skattebetalarna kompenseras för det belopp som skatten ökar p. g. a. rent nominella inkomstökningar. Under förutsättning att hela inkomstökningen är nominell uppgår det belopp som skall återföras till skattebetalaren till marginalskatteskärpningen genom inkomstökningen multiplicerat med det belopp av inkomsten som blir beskattat efter den högre skattesatsen. Detta vill säga att, om en inkomsttagare ligger kvar i samma progressions- eller marginalskatteskikt, utgår givetvis ingen annan skattelättnad än den som uppkommer genom en justering av grundavdraget och andra avdrag. Om däremot inkomsttagaren genom den nominella inkomstökningen glider över ett progressionsskikt och härigenom drabbas av en högre skatt på denna inkomstökning, så skall givetvis denna överbeskattning inte tas ut. Indexregleringen skall alltså leda till att marginalskattesituationen inte förändras genom att nominella inkomster i skattehänseende blir betraktade som reella. Hur skall indexregleringen tekniskt gå till? Till grund för indexregleringen skall ligga den korrektionsfaktor som visar prisförändringarna 1972 med bortseende från sådana ändringar i prisnivån som beror på höjda indirekta skatter. Med hjälp av denna faktor uppräknas sedan grundbeloppen statsskatteskala, grundavdraget, förvärvsavdraget, skatteavdraget på och avdraget för nedsatt skatteförmåga. De belopp som då kommer fram avrundas nedåt till närmaste krontal som kan delas med 100 utom i de två fall som redogöres för nedan. sker avtrappningen av grundavdraget på av inkomsten till den del den överstiger taxerad inkomst. Grundavdraget är härigenom helt borta vid en taxerad inkomst av . Höjs grundavdraget genom indexregleringen till t. ex. och den undre gränsen för avtrappningen från till måste den övre gränsen fastställas till eftersom 55 000-31 500 = 23 500, vilket belopp multiplicerat blir , dvs. det förhöjda grundavdraget. Det inkomstbelopp vid vilket avtrappningen av grundavdraget avslutas måste alltså vid oförändrade procentsatser anpassas till det nya grundavdragets storlek och storleken av det nya inkomstbelopp vid vilket avtrappningen börjar. Detsamma gäller även hustruavdraget på skatten som uppgår till maximalt . Efter hand som den andre maken får egna inkomster minskas skatteavdraget. När den andre maken har en taxerad inkomst av , är avdraget helt borta. Avdraget reduceras alltså av den andre makens inkomster till den del den överstiger taxerad inkomst. Höjs grundavdraget genom indexregleringen, måste därför även skatteavdraget höjas så att det fortfarande utgör av grundavdraget. Uppgår det nya grundavdraget till måste således skatteavdraget höjas till x 4 700 = . B. Folkpensionärernas skattebörda Folkpensionen utgör definitivt en otillräcklig inkomst även med små anspråk på konsumtionsstandard. Detta gäller trots att folkpensionen genom anknytningen till det s. k. basbeloppet är värdebeständig, trots kompletteringen med kommunalt bostadstillägg och trots att pensionärer, som har endast obetydlig eller helt saknar ATP, får ett litet årligt tillskott utöver vad som motiveras av penningvärdeförsämringen. Det lyckligaste vore givetvis om folkpensionen vore så stor att den medgav en konsumtionsstandard, som inte i anmärkningsvärd grad skulle avvika från de förvärvsarbetandes. Det är emellertid av kostnadsskäl ogörligt att uppnå ett sådant mål inom en rimlig framtid. Följaktligen är pensionärerna, i den mån de har hälsan och önskar förbättra sin levnadsstandard, hänvisade till att skaffa sig inkomster vid sidan av folkpensionen. Emellertid utgör avtrappningsreglerna för kommunalt bostadstillägg jämte beskattningsreglerna ett verksamt hinder för sådana ambitioner. Att folkpensionärernas möjligheter att ta ett avlönat arbete motverkas är bl. a. ur medicinsk och social synpunkt högst olyckligt. Det ter sig också djupt orättvist. Det är därför nödvändigt med sådana ändringar av de nämnda reglerna att de inkomster folkpensionärer i första hand ålders- och förtidspensionärer skaffar sig vid sidan av folkpensionen i väsentligt mindre grad än nu reduceras genom beskattning och avtrappning. Från moderata samlingspartiets sida har sedan en lång följd av år hävdats att folkpensionen skall vara undantagen från beskattning eftersom folkpensionsavgiften är beskattad. Att folkpensionen beskattas strider mot de skatteregler som tillämpas för andra pensionsförsäkringar. Vid vårriksdag fattades beslut om ändrade skatteregler, varvid de s. k. ortsavdragen ersattes med ett grundavdrag om för alla inkomsttagare med inkomst. Avdraget reduceras av det lönebelopp som blir därutöver och försvinner således helt vid en inkomst av . Detta grundavdrag bör för ålders- och förtidspensionärer inom folkpensioneringen ersättas med den i verkligheten utgående folkpensionen, med undantag för pensionstillskotten. Därigenom undgår man i väsentlig utsträckning att dubbelbeskatta folkpensionen utan att höginkomsttagare bland folkpensionärerna särskilt gynnas. Den tekniska konstruktionen skulle vara att grundavdraget för folkpensionär, som inte är gift med annan folkpensionär, sätts till av basbeloppet och för var och en av pensionerade makar till av basbeloppet. På så vis blir avdraget inte bara högre än det gängse grundavdraget utan liksom folkpensionen värdesäkrat. Avdraget för nedsatt skatteförmåga bör givetvis också vara värdesäkrat. Om basbeloppet under beskattningsåret i genomsnitt utgör blir grundavdraget för ensam folkpensionär och för var och en av gifta pensionärer . Avdraget skulle helt upphöra vid en inkomst av respektive . Skillnaden som uppstår beroende på civilstånd är givetvis inte önskvärd, allra helst som den rimmar illa med den av beslutade särbeskattningsprincipen. I en annan motion yrkas att frågan om att göra folkpensionen oberoende av civilstånd utreds. Vi vill illustrera vårt förslag om höjda grundavdrag för folkpensionärer med följande uppställning, som avser en ensamstående folkpensionär . Grundavdraget enligt vårt förslag har satts till . Årsinkomst inklusive folkpension i kronor Skattelättnad i % av utgående skatt enligt gällande regler (ca) Bortfallet av sidoinkomster vid inkomstökning Det är inte bara den genomsnittliga skatten på en folkpensionärs sidoinkomster som ter sig avskräckande, utan i hög grad det hastiga inkomstbortfallet, som inträffar i takt med stigande sidoinkomster i de påfallande låga inkomstlägen, där kommunala bostadstillägg utbetalas. Detta inkomstbortfall beror till största delen på att det kommunala bostadstillägget reduceras med ett belopp motsvarande av den summa som sidoinkomsten överstiger för ensam pensionär och för var och en av pensionerade makar. Därtill kommer kommunalskatten, vars riksgenomsnitt 1972 utgör och statsskatten på . En utpräglad marginaleffekt åstadkommes vidare genom avtrappningen av det beslutade extra avdraget för pensionärer, som avpassats så att sidoinkomster för ensamstående och för makar inte beskattas. Om sidoinkomsten överstiger nämnda belopp i respektive fall, avtrappas avdraget med en tredjedel av den överskjutande sidoinkomsten. Det innebär att en tredjedel av vad inkomsttagaren tidigare sluppit skatta för beskattas, tills det extra avdraget avtrappats till 0. På så vis uppstår en marginaleffekt, som utgör en tredjedel av den sammanlagda procentsatsen för stats- och kommunalskatten. De inkomstlägen där alla de ovan nämnda effekterna i stort sett sammanfaller återfinns under 20 000-kronorsstrecket. Enligt officiell inkomststatistik befann sig ca 700 000 ålderspensionärer, dvs. av samtliga ålderspensionärer, i dessa inkomstlägen. Tillämpas de skatteregler som gäller fr. o.m. på de statistik redovisade uppgifterna, skulle åtminstone en tredjedel av dessa 700 000 inkomsttagare med en måttlig inkomstökning drabbas av ett marginellt inkomstbortfall om . Av dessa svarar den egentliga marginalskatten (stats-+ kommunalskatt + effekten av extraavdragets avtrappning) för och reduktionen av det kommunala bostadstillägget för . Om det orimligt höga marginalbortfallet skall kunna minskas påtagligt, måste antingen avtrappningstempot för det extra avdraget eller för det kommunala bostadstillägget (eller för bägge) sänkas. Att försöka lösa problemet med hjälp av det extra avdraget är emellertid olämpligt, eftersom dess reduktionstempo då måste sänkas drastiskt, vilket skulle medföra att även pensionärer med ganska höga inkomster skulle få göra avdrag för nedsatt skatteförmåga. Den enda utvägen är att sänka reduktionsfaktom för det kommunala bostadstillägget, lämpligtvis till 33 1/. Därmed skulle marginalbortfallet vid inkomstökningar inom de aktuella inkomstlägena minska med 16 2/. För en folkpensionär med kommunalt bostadstillägg och med en sidoinkomst överstigande försvinner med nuvarande regler vid en inkomstökning på enligt följande: Skatt på grund av förlorat extra avdrag *) ungefär genomsnittet 1972. Folkpensionären i fråga får alltså behålla av inkomstökningen om . Om det kommunala bostadstilläggets reduktionsfaktor vore 33 1/i stället för skulle pensionären i fråga få behålla mellan fyra och fem gånger så mycket av inkomstökningen. Vi anser således att Kungl. bör utreda och föreslå sänkning av det kommunala bostadstilläggets reduktionsfaktor från till 33 1/. Den merkostnad som därigenom skulle drabba kommunerna uppskattningsvis av storleksordningen bör finansieras av staten. Genom övergången till individuell beskattning har problemen för de faktiskt sambeskattade ytterligare accentuerats. Den inkomst som de båda makarna i t. ex. ett jordbruk gemensamt arbetat ihop betraktas nämligen fortfarande som en inkomst. Detta innebär, på grund av den nya skatteskalans branta progression, en hårdare beskattning än om makarna hade fått dela upp inkomsten mellan sig efter vars och ens arbetsinsats. För att undvika denna merbeskattning av makar som arbetar tillsammans i t. ex. det egna jordbruket bör avdrag för makelön medges den ena maken och behandlas som en vanlig lönekostnad. Den som yrkar avdrag för lön till medhjälpande make bör i deklarationen ange dennes arbetsuppgifter till den del de grundar avdragsrätt och den tid i stort som gått åt för arbetet. Avdrag får göras för lön åt den medhjälpande maken med belopp som högst uppgår till avtalsenlig lön för motsvarande prestation, om inte särskilda skäl motiverar högre avdrag. bör få i uppdrag att utforma vissa schabloner inom vilka avdragsrätt bör medges för de skattskyldiga det här är fråga om. Avsikten med de av oss framförda konkreta skattesänkningsförslagen är att i avvaktan på skatteutredningens förslag vidtaga vissa särskilt angelägna justeringar ägnade att lätta på den vanliga inkomsttagarens skattebörda.