mot · FV021383 · 1972-01-25 00:00:00 — av herrar i och om stärkt skydd mot samhällsfarliga arbetskonflikter inom den Riksdagsbeslutet om förhandlingsrätt på det offentliga området avsåg att i största möjliga utsträckning ge statens och kommunernas tjänstemän samma rätt att förhandla sig fram till arbetsmarknadsavtal som andra arbetstagare och rätt att använda även strejkvapnet som påtryckningsmedel. Om ej annat följer av lag eller avtal får enligt 15 § statstjänstemannalagen och 3 § kommunaltjänstemannalagen lockout eller strejk vidtagas vid konflikter om sådant anställnings- eller arbetsvillkor som kan bestämmas genom avtal. Naturligtvis kan arbetskonflikter som drabbar viktiga samhällsverksamheter bli särskilt allvarliga för tredje man, dvs. Staten och kommunerna är emellertid som arbetsgivare inte direkt påverkbara genom strejk. Effekten på samhället uppkommer i stället via den skada som strejken vållar tredje man. Därför var det vid riksdagsbehandlingen naturligt att särskilt betona den varsamhet med vilken strejk- och lockoutvapnen måste användas mot samhällsverksamheter. Det finns med andra ord en gräns som inte får överskridas utan att en konflikt kan betecknas som samhällsfarlig genom sina skadeverkningar för allmänheten. I propositionen 1965 framhölls bl. a. följande: »Statens och kommunernas verksamhet kan uppenbarligen ej tillåtas bli försatt ur spel. Samhället måste äga medel att värja sig mot konflikter, som skulle kunna äventyra rikets säkerhet eller medborgarnas trygghet till liv och egendom, vården av sjuka, omhändertagna och andra behövande eller medföra allvarliga rubbningar i samhällsekonomin eller folkförsörjningen.» Någon mer preciserad innebörd av begreppet »samhällsfarlig» gavs inte, men det finns anledning att understryka uttalandet inte minst mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts sedan beslutet om förhandlingsrätten på det offentliga området antogs 1965. Garantier mot samhällsfarliga konflikter försökte man riksdagsbeslut främst vinna genom att i huvudavtal skapa möjligheter för parterna att dra motsidans stridsåtgärder inför de partssammansatta stats-, tjänste- respektive kommunaltjänstenämnderna. Dessa har att pröva stridsåtgärder samhällsfarlighet och avge rekommendation som parterna dock kan lämna utan beaktande. Systemet vilar således i hög grad på organisationernas och de offentliga förhandlingsorganens vilja och förmåga att under ansvar utöva sitt inflytande. I sista hand förutsätts emellertid i propositionen , att statsmakterna måste avgöra huruvida en konflikt är samhällsfarlig eller ej. Det hette bl. a.: »Ingen ifrågasätter Kungl. Maj:ts och rätt att tillgripa tvångslagstiftning till skydd för vitala samhällsintressen.» Men det bör naturligtvis tilläggas, att det inte är en önskvärd situation att statsmakterna som man är arbetsgivarpart måste tillgripa denna utväg. I samband med avtalsrörelse uppstod konflikter som hotade »väsentliga medborgarintressen», dvs. strejker och lockouter som bedömdes ha samhällsfarliga verkningar. Därmed blev ett ingripande från statsmakterna en nödvändighet. Den metod som valdes var en fullmaktslag som frös ned stridsåtgärderna, dvs. påbjöd fredsplikt för parterna på arbetsmarknaden. Då lagstiftning tillgreps hade de pågående konflikterna på den offentliga sektorn börjat få mycket allvarliga verkningar för tredje man. Trots beviljade dispenser hade åtskilliga kommuner stora svårigheter att klara handläggningen av socialvårdsärenden, t. ex. att klara mat för dagen åt klienterna, logi åt bostadslösa, brådskande läkarvård och medicin samt vissa akuta omhändertaganden. Sysselsättningen inom industrin hotades genom tågstrejken, plan- och byggnadsärenden försenades i kommunerna, utbildningsväsendet lamslogs genom en lockout som berörde ca 700 000 elever; särskilt de vuxenstuderande drabbades av allvarliga förseningar i studierna osv. Bristerna i systemet framträdde klart när det gällde möjligheterna att pröva en konfliktåtgärds samhällsfarlighet. Det fanns en tendens att parterna utnyttjade prövningen i partsnämnderna för att skapa taktiska fördelar för den egna organisationen. I regeringsförslaget angående fredsplikt uttalade departementschefen dessutom angående stats- och kommunaltjänstenämnderna att »de inte har tillräckliga möjligheter att bedöma den samlade verkan av flera pågående stridsåtgärder». Det hette vidare i propositionen: »Det är också svårt för dem att ta erforderlig hänsyn till stridsåtgärdernas verkningar i ett längre tidsperspektiv.» Det bör således konstateras att lagstiftningen angående de offentligt anställdas förhandlingsrätt inte höll måttet vid konfrontationen med tillspetsade avtalssituation. a. som en följd av centralisering och specialisering visade sig nyckelpunktstrejkerna få betydligt större verkningar än vad de strejkandes numerär i och för sig borde medföra. Med en fortsatt utveckling i samma riktning kommer samhällets organ att bli alltmer sårbara även vid mycket begränsade arbetsnedläggelser. Därmed blir konflikter inom den offentliga sektorn särskilt allvarliga. I den lugnare förhandlingsatmosfär som råder är det angeläget att samhällets företrädare och berörda parter på arbetsmarknaden undersöker vilka möjligheter som föreligger att förbättra det nuvarande syste met så att samhällsfarliga konflikter så långt möjligt kan undvikas . Det måste vara ett gemensamt intresse att så sker. Inte minst måste löntagarorganisationerna uppleva det som klart otillfredsställande om samhället återkommande tvingas ingripa med lagstiftning för att stoppa pågående stridsåtgärder. Enligt vår uppfattning är det en klar fördel om en förändring av gällande regler kan förankras hos båda parterna på arbetsmarknaden och hos statsmakterna. Därmed minskas riskerna för oenighet om gällande reglers innebörd i en konfliktsituation. Sedan någon tid pågår förhandlingar om nytt huvudavtal mellan de anställdas organisationer på den statliga sidan och . En sådan förhandling är både nödvändig och angelägen men förankrar inte besluten hos statsmakterna. En reformering av partsnämnderna till effektivare organ med bättre möjligheter att skydda »tredje man» är inte enbart en angelägenhet för parterna på arbetsmarknaden. Det förutsätter dessutom enligt vår mening en breddning av nämndrepresentationen där även allmänheten och arbetsrättslig expertis bör finnas med. I de pågående förhandlingarna har de kommunalt anställda stått utanför, men en reformering av gällande bestämmelser bör givetvis omfatta hela den offentliga sektorn. Förhandlingarna om huvudavtal kan mycket väl åstadkomma en mera rationell förhandlingsordning, genomlysa en rad erfarenheter och tvistefrågor från den senaste konflikten vilka kräver sin praktiska lösning, men i dessa överläggningar saknas möjligheter att förutsättningslöst pröva på vilket sätt »samhällsfarliga konflikter» skall avgränsas och definieras i och med att lagstiftningsändringar ligger utanför parternas prövning. I syfte att skapa ett bättre skydd för »tredje man», dvs. allmänheten, vid konflikter på arbetsmarknaden måste alla berörda parter så långt möjligt bli överens om vilka områden som måste skyddas från stridsåtgärder under alla förhållanden. Genom ett klargörande om gränserna för stridsåtgärder, vinner alla parter i säkerhet vid ett framtida agerande. Men förutsättningen är givetvis att regelsystemet har styrkan att tåla konfliktsituationens påkänningar. Det kan kräva förändringar i gällande lagstiftning, vilket måste vara att föredra av alla om man därmed kan undvika lagstiftning i en akut konfliktsituation. Enligt uttalande från statsministern i ett interpellationssvar anser regeringen, beträffande skyddet mot samhällsfarliga konflikter, att »övervägande skäl talar för att parterna först bör ges tillfälle att ingående pröva frågan förhandlingsvägen». Eftersom statsmakterna har det slutliga ansvaret för samhällets funktion vid en konflikt bör enligt vår mening en statlig utredning med parlamentariskt inslag och representation från samtliga arbetsmarknadsparter inom den offentliga sektorn arbeta parallellt med de pågående förhandlingarna om ett nytt huvudavtal. Därmed skapas de bästa garantierna för att samhällsingripanden skall kunna undvikas i framtida avtalsrörelser inom det offentliga området. Med stöd av det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t anhåller om tillsättande av en parlamentarisk utredning med representation från samtliga arbetsmarknadsparter på det offentliga området med uppgift att förutsättningslöst och parallellt med pågående huvudavtalsförhandlingar pröva nödvändiga åtgärder i syfte att stärka allmänhetens skydd mot samhälisfarliga arbetsmarknadskonflikter inom den offentliga sektorn. H. ()