mot · FV021820 · 1972-01-01 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj ås proposition nr 111 angående regional utveckling och hushållning med mark och vatten. Av statsministerns inledningsanförande till den omfattande propositionen om regional utveckling och hushållning med mark och vatten framgår att han anser att staten måste förses med sådana lagliga möjligheter att riksintressena i sammanhanget kan garanteras bli tillgodosedda. Statsministern anför också att kommunerna kommer att få spela en framträdande roll, vilket är en nödvändig garanti för att verksamheten skall få bredast möjliga demokratiska förankring. Det finns anledning att i princip instämma i ovanstående. Tyngdpunkten vid planering och beslutsfattande bör så långt möjligt läggas nära de medborgare och de geografiska områden som är närmast berörda. Men staten måste ha möjlighet att gå in såsom samordnande instans för att beakta riksintressena. Vad statsministern inte så starkt understryker är den betydelse som måste tilldelas den regionala mellaninstansen . Statsministern talar om viss förskjutning i relationerna mellan stat och kommun och att denna inte skall ske så att det blir en stel statlig kontroll eller styrning utan ett utvecklat samarbete mellan stat och kommun. All erfarenhet av samarbete mellan en så stark central makt som staten och den betydligt svagare kommunen visar att kommunen, när det verkligen gäller, får dra det kortaste strået. Det förhållandet att vi har indelningen i storkommuner klar hindrar inte nämnvärt ovanstående obalans i relationerna. Det synes alldeles uppenbart att länsstyrelserna måste komma att få stor betydelse när det gäller den regionala utvecklingen och hushållningen med mark och vatten. Dels torde det vara nödvändigt att det finns en stark regional myndighet med fast lokal anknytning som bevakar de för en region eller för flera kommuner gemensamma intressena, dels finns det anledning tro att stora delar av den för angränsande kommuner gemensamma planeringen bättre kan skötas av en regional, demokratisk myndighet än av den centrala statsmakten. Starka och demokratiskt förankrade länsstyrelser För att få den lämpligaste balansen i det kommande, svåra planeringsoch awägningsarbetet synes det vara nödvändigt med starka länsstyrelser. Statsministern anser den breda demokratiska förankring som kommunerna erbjuder vara en god grund för den lokala planeringen. Man kan oförbehållsamt instämma i den uppfattningen. När vi däremot kommer till den för flera kommuner gemensamma regionplaneringen saknar vi den breda demokratiska förankringen. Vi har inte länsstyrelser som återspeglar det parlamentariska läget inom respektive län. Vill vi få samma breda demokratiska förankring av de regionala besluten på denna nivå, måste en ändring ske av sättet för valet av ledamöter i länsstyrelserna. Landstingens arbetsuppgifter och majoriteten av de nuvarande länsstyrelsernas bör samordnas under en ny styrelse. Ledamöterna i denna nya länsstyrelse bör väljas direkt av länets invånare. Dagens länsindelning lämplig? Den länsindelning som vi har är historiskt betingad ofta samordnad med gamla landskapsgränser men på många håll inte anpassad till dagens närings- och befolkningspolitiska verklighet. På några håll har vi län som uppenbarligen är för stora från befolkningssynpunkt och på andra håll sådana som har en mindre lämplig territoriell uppbyggnad. Det finns också län vari intressegemenskapen mellan befolkningen i länets perifera delar nästan saknas ja, t. o. m. motsättningar kan förekomma. har tätorter vuxit fram, som fått ett dominerande inflytande i sin bygd men som inte har en däremot svarande officiell status trots att detta skulle vara önskvärt. Andra orter kan ha utbrett sitt influensområde så att det överskridit befintliga länsgränser med alla de nackdelar därav följande administrativa brister kan medföra. Genom ett par exempel kan vissa tankegångar beskrivas: i vars sydliga del blivit ett självklart centrum. Residensstaden och grannstaden har mycket större intressegemenskap med i . Ett nytt omfattande , mellersta och norra samt delar av och och med ca 290 000 invånare synes här vara en lösning mer anpassad till dagens näringsgeografiska läge. Ett län med cirka 220 000 invånare ter sig som en lämplig lösning för . omfattar förutom den landstingsfria även delar av , och . Ett med cirka 640 000 invånare är otvivelaktigt den näringsgeografiskt rätta lösningen. Ett län med ca 170 000 invånare och omfattande resten av blir en näringsgeografiskt sammanhängande lösning. i län har av förklarliga skäl en nära kontakt med i . a. har de båda orterna gemensamt flygfält. Ett omfattande kommunerna i nordvästra och och med ca 200 000 invånare synes vara en lösning. De anförda exemplen visar en möjlig lösning som syftar till att få näringsgeografiskt anpassade län. Med undantag för de två koncentrerade storstadsområdena borde ett invånarantal av 150 000-300 000 ge län som har utsikt att skapa den sammanhållning och intressegemenskap som fordras för framgångsrik förvaltning. För län med den lägre befolkningssiffran kan det bli aktuellt att samverka med lämplig länsgranne för enstaka kostnadskrävande verksamheter, exempelvis specialavdelningar inom sjukvården. En översyn av länsindelningen med ovanstående mål för ögonen skulle ge ett ökat antal län - totalt ca ett 30-tal - men också ändamålsenliga enheter med möjligheter till effektiv administration, bl. a. för regional planering. Ingen av våra nuvarande residensstäder ser ut att behöva förlora sin status. Ovan anförda synpunkter vill i korthet påtala behovet av demokratiskt, brett förankrade länsstyrelser samt måttligt stora, befolknings- och näringspolitiskt anpassade län såsom betydelsefulla faktorer vid regionalpolitikens och riksplanens förverkligande. Med hänvisning härtill hemställer jag att hos Kungl. Maj:t anhåller om påskyndande av pågående utredningar så att möjligt får tillfälle ta ställning till frågan om 1. länsstyrelser helt bestående av lokalt valda förtroendepersoner, 2. län som är rimligt stora och näringspolitiskt anpassade.