mot · FV021297 · 1972-01-01 00:00:00 — av i m. fl. om sänkning av anslaget till industrin för vatten- och luftvårdande åtgärder. 1 statsverkspropositionen bil. 11, punkt H 12, hemställes om anslag på 50 milj. kronor avseende subventioner till industrin för vatten- och luftvårdande åtgärder. /70 utgjorde nämnda anslag en mycket ringa post. Anslaget har mångdubblats. I offentliga uttalanden från ansvarigt håll har förebådats att detta ekonomiska stöd från staten kommer att väsentligt utbyggas. Gentemot detta val av väg och metod inom miljöpolitiken kan en rad kritiska synpunkter av såväl principiell som praktisk natur anföras. Miljön är en nationell tillgång, åverkan på och förstöring därav drabbar direkt eller indirekt alla. Det måste därför i princip anses vara en allas skyldighet att undvika miljöförstörande åtgärder. Någon annan rättslig eller moralisk grundsats för medborgarnas förhållande till sin yttre miljö vore inte rimlig. Miljöskyddslagens utgångspunkter är också formulerade i enlighet härmed. Att införa en långtgående subventionering till enskilda intressen av kostnaderna för miljöskyddande åtgärder, vilka borde ingå i självklara skyldigheter, är varken logiskt eller sakligt riktigt. Speciellt storindustrin har skaffat sig betydande extraprofiter genom att i miljöförstörelsens form förtära naturkapital som endast i undantagsfall kan återställas. Stora, obotliga, ackumulerade skadeverkningar har redan vållats. Statens mångåriga oförståelse för forskarnas varningar och dess slapphet mot industrin har medfört att miljöfientliga teknologiska processer och linjer i produktionsutvecklingen kunnat utbildas utan hinder. För detta skall nu medborgarna skattevägen betala de alltför sent insedda följderna. Storindustrin har först belastat medborgarnas flertal med miljöförstöringens alla konsekvenser och tvingat dem in i en livshotande situation. För sin ansvarslöshets följder skall storindustrin nu i omfattande skala subventioneras. Två ytterligare omständigheter gör subventioner av detta slag principiellt felaktiga. För det första är rådande lagstiftning alltför efterlåten och svag för att utgöra en effektiv kontroll eller press på vinstintressena i samband med miljöhotande verksamhet. Införandet av subventioner är ett slags försök till stimulans åt industrin. Vad man inte vågar genomdriva lagstiftningsvägen söker man framkalla med eko nomiska lockmedel betalade av dem som drabbas av industrins miljöförstöring. Detta är en kapitulation inför den mäktiga lilla intressegruppen i samhällets topp. För det andra är medlen väsentligen avsedda att pumpas in i storindustrin. Man kommer i realiteten att subventionera vissa grupper och inte andra. Både bestämmelser och tillämpning inom miljöskydds-, hälsovårds- och byggnadslagsektorerna kan för närva.rande medföra omvälvande ingrepp i jordbrukares och andra små näringsidkares villkor utan att de får ersättning. Storindustrin som är den utan jämförelse svåraste miljöförstöraren skall däremot subventioneras. Mot subventionsformen talar även mer omedelbara praktiska skäl. Man subventionerar åtgärder ägnade att dämpa verkningarna av miljöförstörande driftmetoder. Men subventionerna går inte till utvecklande av driftmetoder som i sig själva vore tillfredsställande från miljösynpunkt. Man kan genom bidragen göra det billigare för företagen att fortsätta med miljöförstörande processer och produktionsinriktning. Frestelsen att välja sämre och billigare metoder för miljöskydd kvarstår ju för övrigt då företagen själva förutsätts medverka i kostnaderna. Skattebetalarna kan alltså råka ut för att få sämre utbyte miljömässigt än vad som vore tekniskt möjligt som de får betala extraskatt åt miljöförstörarna. Undertecknade finner hela denna metod för miljövård från alla synpunkter tvivelaktig. Den effektiva vägen går inte över subventioner till industrin utan över skärpt lagstiftning i förening med medveten styrning av den teknologiska processen utifrån en ekologisk målsättning. Fastslåendet av denna princip hindrar inte att man av praktiska skäl i extremfall kan ge bidrag. Detta kan gälla små näringsidkare för vilka tillfälliga omständigheter kan göra kostnadsfrågan svår att övervinna. Här kan stöd i viss mån försvaras. Men principen bör vara: inget införande av ett allmänt subventionstänkande i miljövården. I överensstämmelse med vad ovan anförts hemställer vi att under punkt H 12 i bil. 11 i statsverkspropositionen beslutar bevilja ett anslag om 10 milj. kronor samt att beslutar uttala att subventioner åt privatföretagsamheten inte bör bli ett medvetet inslag i framtida miljöpolitik. (vpk) i PER (vpk) (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk)