mot · FV021444 · 1972-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om mått för välfärdsbedömningar. Vi behöver flera, bättre mått på välfärd Även om det är svårt att mäta sådant som luft- och vattenmiljön, arbetsmiljön, bostadsmiljön osv. är dessa förhållanden en verklighet av största betydelse för människorna. Genom att de inte enkelt kan uttryckas i siffror och i allmänhet inte kommer med i bruttonationalprodukten tas de inte lika lätt med i bedömningar och avvägningar inför olika beslut. Men de är lika viktiga för det. Vi använder oss av synnerligen bristfälliga och ibland rent felaktiga metoder för att mäta välfärden. Ofta har man använt ökad bruttonationalprodukt som liktydigt med ekonomisk utveckling, framåtskridande och ökat välstånd, trots att bruttonationalproduktbegreppet inte täcker in värden som fritid, trygghet och valfrihet i arbetet, miljö, hälsotillstånd m. m. Sådana faktorer utövar ett stort inflytande på välfärd supplevelsen men kommer inte till uttryck i bruttonationalproduktbegreppet. Det är helt enkelt fel att reservationslöst jämställa en ökad bruttonationalprodukt med ökad välfärd. Självklart leder denna brist lätt till beslut på bristfälliga grunder ur samhällsekonomisk synvinkel. Även om det är uppenbart att BNP såsom mått har betydelse inte minst för konjunkturpolitiken, för angivande av tillgängliga resurser och för jämförelser över långa perioder måste därför andra välfärdssynpunkter vägas in. Vi behöver då för det första förbättra forskningsmetodiken för att bättre kunna komma åt de här förhållandena. Vi behöver för det andra förbättra det underlag av fakta som vi skall använda dessa forskningsmetoder på. Orsaken till de bristfälliga måtten på välfärd ligger naturligtvis till stor del i svårigheten att mäta faktorer som t. ex. miljö, arbetsförhållanden, bostadssituation osv. Det som inte har kunnat uttryckas i siffror har ansetts mindre viktigt. 1 fjol sade finansutskottets socialdemokratiska majoritet i ett utskottsutlåtande om välfärdsbedömningar, att en sakkunnig observera en sakkunnig har tillkallats av för att studera forskningsresultat och statistik på detta område. Detta är inte tillräckligt. Man borde observera vad LO skriver i sitt remissvar över denna fråga om ett bredare system av välfärdsmått. LO ser detta som en stor, och tydligen också svår, fråga. LO anser att det är lämpligt att låta det tilltänkta utrednings- och metodutvecklingsarbetet ledas av parlamentariker. LO:s syn summeras så här i utlåtandet (FiU 39, 1971, s. 8): Därigenom skulle en bättre anknytning till behov av att kunna styra utformningen av underlaget för samhällsplaneringen skapas. Det gäller enligt LO den uppenbart mycket stora frågan hur dessa kalkyler och de olika välfärdsmått och politiska ställningstaganden de föranleder skall kunna byggas in i prognos- och planeringsarbetet. Detta gäller en bred och genomgripande fråga, och därför är det värdefullt att parlamentariker kan vara med på ett tidigt stadium. Ett exempel: regionalpolitiken Det begränsade synsättet att ökad bruttonationalprodukt skulle vara detsamma som ökad välfärd har säkert bidragit till att fördröja samhällsinsatser mot strukturrationaliseringens negativa sidoeffekter. Mycket inom bl. a. regionalpolitiken försvåras av att vi inte har tillräcklig kunskap om de sociala kostnaderna. De företagsekonomiska kalkyler som görs före en nyetablering eller vid en omlokalisering rymmer inte alla de följd investeringar som måste ske i form av vägar, gator, reningsverk osv. Inte heller medräknas det faktum, att det samhälleliga kapitalet vid snabb utflyttning från en region måste avskrivas snabbare än annars. Slutligen uppstår det också följdinvesteringar på de platser till vilka folk flyttar gator, bostäder, skolor, sjukhus osv. liksom ofta en försämrad fysisk miljö genom den täta bebyggelsen i storstäderna. Allt detta är förhållanden som kräver bättre mätmetoder för att bli klarlagda och för att bli medtagna vid beslut som fattas i vårt land och som berör så många människors liv. Även om kravet på regional utjämning ställer stora krav på direkta statliga insatser, bör huvuddelen av samhällets åtgärder ske med utnyttjande av generellt verkande ekonomisk-politiska medel. Den marknadsekonomiska prissättningsmekanismen har därvidlag fördelar som i betydande utsträckning bör komma till användning. Genom att åsätta priser på prestationer och uppoffringar möjliggörs ett decentraliserat beslutsfattande. Med hjälp av bl. a. skuggpriser även kallade alternativpriser erhåller man samhällsekonomiskt korrektare kostnadsrelationer. Också kostnader för faktorer som saknar pris för den enskilda företagsamheten blir inkluderade. Därigenom kan den företagsekonomiska kalkyleringen närmas till den önskade samhällsekonomiska. Genom fler och bättre välfärdsmått kan man sålunda närma myndigheters och företags företagsekonomiska kalkyler till de samhällsekonomiska, så att de blir mer rättvisande. En viktig följd av att sådana mått studeras och användes är, att ett bättre faktaunderlag då också inskaffas. Vi behöver både bättre mätmetoder och bättre fakta att använda dem på och detta inte minst till glesbygdsbefolkningens fromma. I petita /71 och 1971/72 hade begärt pengar för fördjupat utredningsarbete om ett redovisningssystem som bl. a. gällde levnadsnivåundersökningar och undersökningar om tidsanvändningar för olika grupper i samhället. Men centralbyrån fick inga pengar. Avsikten har tills vidare varit att följa upp de tankegångar som låg bakom låginkomstutredningens undersökningar. Målsättningen skulle i vart fall på kort sikt vara att i konkreta termer redovisa både ekonomiska och icke-ekonomiska förhållanden som är väsentliga för människornas välfärd. Redovisningen skulle således med individen eller hushållet som statistisk enhet beskriva sådana faktorer som uppväxtförhållanden, utbildning, inkomst, förmögenhet, försörjningsbörda, arbetsförhållanden, tidsanvändning, bostadsförhållanden, kostvanor, fritid, medmänskliga kontakter samt hälsa. För var och en av sådana välfärdskomponenter skulle ett antal indikatorer, dvs. statistiska mått, kunna väljas och redovisas för olika grupper i samhället. Med rätta har centralbyrån emellertid inte några planer på att söka kombinera ekonomiska med icke-ekonomiska indikatorer till ett sammanfattande välfärdsmått utan anser att objektiva, meningsfulla principer för en sådan sammanvägning inte föreligger. Det bör påpekas att uppbyggnaden av ett välfärdsstatistiskt redovisningssystem kommer att sträcka sig över en förhållandevis . Det är därför angeläget att en mera grundläggande datainsamling och redovisning kommer till stånd. Centralbyrån föreslår i petita /73 att en ny levnadsnivåundersökning skall genomföras . Då har förflutit sedan den senaste levnadsnivåundersökningen, och detta är en tillräckligt för att väsentliga förändringar kan ha inträffat. Verket anser vidare att regelbundna undersökningar av inkomstfördelningen efter transfereringar bör genomföras liksom tidsbudgetundersökningar. De senare belyser personens eller hushållsmedlemmarnas tidsanvändning för olika aktiviteter t. ex. arbetsresor, inköpsresor, arbete, olika fritidsaktiviteter etc. och är mycket väsentliga i välfärd sanalytisk a sammanhang och av stort intresse t. ex. vid regionalplaneringen. Häri kan man oreserverat instämma. Centralbyrån bör få möjlighet att utföra detta och en ny levnadsnivåundersökning. I boken , som utgivits inom som en debattskrift, anföres på sidorna 13-24 om dessa problem följande, som här återges med indragen stil: Efterkrigstidens häpnadsväckande snabba ekonomiska utveckling och sociala nydaning har burits upp av en fast tro på den ekonomiska tillväxtens och den tämjda teknikens väldiga möjligheter att skapa välfärd och trygghet. Utvecklingsoptimismen har präglat de politiska partiernas handlande och syn . I produktionsökning och tillväxt har man sett en garanti för fortsatt ökat välstånd. Övertygelsen att vetenskap och teknik, utnyttjade i fredliga syften, kan skapa ett rikt och ganska harmoniskt samhälle har varit stark i alla läger Det är inte svårt att slå ned på överdrifter och våldsamma förenklingar i den verklighetsbild som tillväxtkritikerna ger oss. Ändå vore det fel att inte lyssna på dem och ta allvarligt på den stämning de Må vara att (de snabba förändringarna) leder till ökat ekonomiskt välstånd, må vara att man egentligen inte alls vill avstå från detta. Omställningsprocessen och den därmed förknippade otryggheten upplevs ändå ofta som plågsam och som en konsekvens av ett hårt industriellt system. Till detta kommer att samhället med alla sina sociala skyddssystem ändå är ett hårt samhälle för den som inte orkar med i en uppskruvad arbetstakt, har svårt att anpassa sig till etablerad arbetsmoral och konkurrenskrav eller som helt enkelt av rent fysiska skäl inte orkar. Vaije år stampas ett växande antal människor ut från Vi måste inse att den industriella exploateringen inte kan fortsätta som , att vi måste ägna en mycket större uppmärksamhet åt tillväxtens innehåll och effekter. Detta innebär att den avgörande frågan inte kan vara: fortsatt tillväxt eller ej. Den är alltför förgrovad, alltför schematisk. Den avgörande frågan måste vara: vilket slags tillväxt vill vi ha? Tillväxten är inget mål i sig och den kan få så hårda effekter i vårt samhälle att en renodlad tillväxtpolitik avlägsnar oss ifrån i stället för närmar oss de allmänna välfärdsmål vi satt upp. är möjligheterna att utföra de nödvändiga, totala samhällsekonomiska kalkylerna små. För att med större säkerhet kunna utföra sådana kalkyler behöver mätmetoderna utvecklas. Det är därför verkligen angeläget att medel anslås till sådan forskning. kommer dessa frågor att kräva stort intresse från regering, riksdag, ämbetsverk, kommuner och alla enskilda människor. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t begär att en parlamentarisk utredning tillsätts med uppgift att utveckla vidare mått för välfärdsbedömningar.