mot · FV021735 · 1972-10-31 00:00:00 — i anledning av Kungl. Majrts proposition nr 104 med förslag till ändring i sjukvårdslagstiftningen, m. m. I proposition 1972:104 förslås att en bestämmelse om närvarorätt för länshälsovårdskonsulent vid hälsovårdsnämndens sammanträden intages i 10 § hälsovårdsstadgan. I äldre sociallagstiftning fanns närvarorätt föreskriven för vissa utanför de sociala nämnderna stående experter. I nyare lagstiftning har emellertid för de sociala nämndernas del frågan om utomstående sakkunnigs närvarorätt lagts i respektive nämnds hand. Exempel på detta utgör 5 § 1 stycket socialhjälpslagen och 10 § barnavårdslagen. Tendensen kan sägas vara den, att de specialreglerade nämnderna själva får avgöra om utomstående expertis skall tillkallas. Bakgrunden härtill kan vara att i och med att kommunerna genom kommunsammanläggningarna får större resurser kan nämnderna själva genom egna tjänstemän tillgodose behovet av sakkunnig personal. Behovet av statsuppsikt i form av närvarorätt för utomstående expertis minskar härigenom. I andra sammanhang har vissa former av statsuppsikt över kommunerna numera ansetts kunna borttagas. Främst rör det sig om sådan statskontroll som kom till då den kommunala förvaltningen var väsentligt mindre utbyggd än . Genom lagändringar, som trädde i kraft , har således skyldigheten för kommun att underställa sina beslut statlig myndighets prövning begränsats. Motivet härför är att kommunernas förvaltningsorganisation blivit allt större och allt bättre utrustad. Kommunerna har därigenom fått väsentligt ökad tillgång till kvalificerad sakkunskap på olika områden. Härtill kommer den pågående kommunindelningsreformen, vilken i huvudsak kommer att vara genomförd . De skäl som sålunda anförts för begränsningen av kommunernas underställningsskyldighet bör äga samma giltighet såvitt gäller utomstående sakkunnigas närvarorätt vid specialreglerade nämnders sammanträden. Det vore därför allmänt sett önskvärt om man vid kommande revisioner av lagstiftning, som berör specialreglerade nämnders verksamhet, beaktade denna fråga. Den lösning som redan kommit till användning för de sociala nämndernas del torde kunna tillämpas även för annan specialreglerad förvaltning. Denna fråga bör för hälsovårdsnämndernas del tas upp till särskilt övervägande , varvid målet bör vara att utmönstra de regler om närvaroskyldighet och närvarorätt för de statstjänstemän (tjänsteläkare m. som nu finns i 9 och 10 §§ hälsovårdsstadgan. bör rimligen ersättas med en regel, som lägger i hälsovårdsnämndens hand att bestämma när utomstående sakkunniga skall vara närvarande vid nämndens sammanträden. Härtill kommer i det aktuella fallet att genom lagändringar i 14 § hälsovårdsstadgan de tidigare bestämmelserna om möjlighet för ledamot av hälsovårdsnämnden att fullgöra inspektörsuppgifter liksom föreskriften att förena inspektörstjänst med annan tjänst och rätten för flera kommuner att ha gemensam inspektör slopades. I stället uppställs numera krav på minst en heltidsanställd hälsovårdsinspektör i varje kommun, om icke Kungl. Maj:t ger dispens härifrån. Motivet för denna skärpning i hälsovårdsstadgan var de ökade kraven både inom livsmedelsområdet och inom miljövården. De nya kraven innebär att praktiskt taget alla hälsovårdsnämnder åtminstone kommunsammanläggningar kommer att ha minst en heltidsanställd hälsovårdsinspektör med i princip samma grundläggande utbildningskrav som för länshälsovårdskonsulent. Med hänsyn till det nu sagda synes det praktiska behovet av att ge länshälsovårdskonsulent närvarorätt vara synnerligen ringa. Nämndens behov av dylik sakkunskap bör i allmänhet kunna tillgodoses genom dess egen personal. De möjligheter till statskontroll som tillsynsreglerna i hälsovårdsstadgan samt besvärsrätten erbjuder bör vara helt till fyllest i dagens läge. Med hänvisning till det sagda hemställes att måtte besluta att i yttrande över förslaget till kungörelse om ändring i hälsovårdsstadgan (1958:663) föreslå att tillägget i dess 10 § om närvarorätt för länshälsovårdskonsulenter utgår.