mot · FV0239 · 1972-01-11 00:00:00 — av herrar Hellmark och om utgivande av en informationsskrift rörande allemansrätten. Sedan urminnes tider har på sedvänja grundad rätt att använda naturtillgångar, som annan äger, funnits. Denna s. k. allemansrätt har sedermera genom lagbestämmelser reglerats på så sätt att alle mans rätt till mark och vatten och till de nyttigheter naturen frambragt i viss mån fått vika för äganderättsbegreppet. Dessa regler ingår emellertid i olika lagverk, såsom brottsbalen 4 kap. §§6 och 7 och 12 kap. §§ 16, brandlagen § 10, jaktstadgan §§ 1, 2 och 12, kungörelse om skydd för djurlivet § 1, naturvårdslagen §§ 1, 4, 7, 13-15, 19, 23 och 24, vägtrafikförordningen § 61 och sjötrafikförordningen § 5. Denna uppsplittring av gällande rätt har åstadkommit osäkerhet och onödiga tvister. Sålunda säger naturvårdsutredningen i sitt betänkande Naturen och samhället (SOU 1962:6) s. 178: Även om sedvanan i betydande utsträckning är stadgad och allmänt erkänd råder därför i den praktiska verksamheten ute på fältet ovisshet i många fall om rättigheternas och skyldigheternas omfattning och närmare innebörd. Därom vittnar inte minst de ovan omnämnda framställningarna från länsstyrelserna i , samt liksom även andra meningsyttringar som delgivits utredningen. Det framgår att oklarhet om innebörden i gällande rätt kan leda till tvistigheter och irritation. Å ena sidan förekommer det att allmänheten nyttjar enskild mark i en utsträckning som saknar täckning i allemansrättens faktiska innehåll. Å andra sidan förekommer det också att markägare vidtar åtgärder som saknar stöd i gällande rätt och som hindrar allmänhetens friluftsliv. Avsaknaden av positivt utformade regler på området framstår därför i dagens läge som en stor brist. Till detta kan fogas att sådana regler förefaller önskvärda även i ett annat avseende, nämligen då det gäller att genom upplysning och propaganda främja ett föredömligt uppträdande från allmänhetens sida på annans mark. Såväl allmänheten som markägarna har rätt att få veta vad som är tillåtet och icke tillåtet, men det är inte lätt att lämna auktoriativ information från den utgångspunkten att några åtgärder är straffbelagda samt att övriga tänkbara åtgärder är tillåtna på ett eller annat sätt eftersom de inte är straffbelagda. Med hänsyn till det anförda föreligger enligt utredningens mening ett trängande behov av att närmare precisera den praktiska innebörden i allmänhetens rättigheter och skyldigheter på annans mark. framlägger också ett förslag till riktlinjer för lösning av vissa allemansrättsliga frågor (s. 179-190). Under fem rubriker har inordnats de regler som kan klara upp rättsförhållandet mellan brukaren av naturtillgångar av olika slag och dessas ägare. Efter att ha uppgjort dessa riktlinjer bekräftar utredningen ytterligare sin övertygelse att lagstiftning bör ske. På s. 190 säger utredningen: Icke desto mindre vill utredningen, som blivit starkt övertygad om angelägenheten av att åtgärder för lagstiftning i ämnet vidtages, såsom sin uppfattning framhålla, att positiva regler med i huvudsak det innehåll som föreslagits skulle fylla en viktig funktion i dagens samhälle därigenom, att man finge auktoriativa grundsatser för den ömsesidiga hänsyn allmänhet och markägare är skyldiga varandra. Sedan naturvårdsutredningen avgivit sitt betänkande har frågan aktualiserats i 1964, 1965, 1967 och 1969. I de flesta fall har motionsvis utredning begärts rörande allemansrättens innebörd. Hitintills har framställningarna avslagits. Motiven har varit dels att gällande rätt ger tillräckligt skydd för markägaren, dels att det icke är önskvärt att genom lagstiftning begränsa omfattningen av den allemansrätt, som i enlighet med sedvänja gäller. har behovet att använda befintliga markområden och vattendrag ökat. Arbetstidsförkortning, fria , ökad biltäthet m. m. ger större möjligheter att komma ut i naturen, och arbetets intensitet och stressande inverkan påfordrar ökad rekreation i frisk luft och orörd natur. minskar friluftsområdena genom sommarstugebebyggelse o. d. Detta gäller i synnerhet de mest attraktiva områdena vid kust och sjöar. Denna ökade användning av minskande tillgångar ger lätt anledning till problem. Ofta beror dessa på okunnighet eller osäkerhet beträffande gällande rätt. Även om det icke finnes skäl till en särskild lagstiftning rörande användning av naturtillgångar som tillhör annan, skulle ett sammanförande av nu gällande rätt, såväl sedvanerätt som kodifierad rätt, till en i enkelt språk avfattad folder fylla ett stort behov. Genom att den utges av staten eller statligt ämbetsverk får den auktoritet. Den bör framställas i tillräcklig upplaga, så att praktiskt taget alla kan få del av densamma. Genom detta förfarande skapas klarhet om allemansrättens, detta något dunkla begrepps, innehåll och konkreta tillämpning. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att beslutar att hemställa att Kungl. Maj:t vidtar åtgärder för att en sammanställning av på sedvänja och stiftad lag grundad rätt beträffande uppträdande i naturen och ianspråktagande av naturresurser framställes och distribueras. () (fp)