ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FV02980 · 1972-01-26 00:00:00 — om studiesocialt stöd till studier för kennelverksamhet. Det finns i vårt land ca 400 000 hundar. Många av dem kommer från de stora kennlarna. De bästa hundarna för vissa specialuppgifter, t. ex. vakt- och ledarhundar, uppföds och dresseras vid små kennlar, där de blir föremål för särskild vård och fostran inriktad så att varje enskild individ kan utvecklas optimalt. Det finns en klar utveckling mot större efterfrågan på djur, som uppfötts i små kennlar. har denna möjlighet till meningsfylld sysselsättning uppmärksammats av studerande och andra ungdomar som sökt finna uppgifter eller yrken. Unga människor har startat hunduppfödning med tanke på att de små kennlarna visat sig kunna tillhandahålla hundar för viktiga uppgifter. Detta är en icke oviktig verksamhet och spelar givetvis en stor roll för deras framtida försörjning. Elever vid t. ex. vuxengymnasium har f. n. ett studiemedelsbidrag av . Därtill kostar deras utbildning det allmänna stora summor. De unga som på egen hand slagit sig på t. ex. kennelverksamhet borde kunna erhålla ett stöd motsvarande studiemedel för av exempelvis . Det är viktigt med självstudier i branschen, varför facklitteratur krävs. Uppfödarna måste därtill deltaga i eller studera hundutställningar för att uppnå den uppfödningsskicklighet som erfordras om kenneln skall bli erkänd och hundarna kunna uppvisa de erforderliga egenskaperna. Byggnads- och resekostnader tillkommer också. Det torde i synnerhet vara en verksamhet som lämpar sig väl för yngre kvinnor. Eftersom arbetslösheten bland dem är större än inom andra grupper kunde här en utväg finnas att bereda dem arbete. Lämpligt vore det om en försöksverksamhet kunde komma i gång genom vilken t. ex. ett femtiotal kvinnor finge ett ekonomiskt stöd motsvarande studiemedelsbeloppen på sätt som här har antytts. Förutom dess betydelse för situationen på arbetsmarknaden, kan ett stöd till den skisserade verksamheten medföra större utbud av vakt- och ledarhundar och andra hundar för speciella ändamål. Det har visat sig att inom ramen för skolans fria ämnesval elever ofta väljer hundvård, varvid den som genom självstudium och praktik skaffat sig kompetens då det gäller hunduppfödning och kennlar kan få plats som handledare. Kostnaden för en försöksverksamhet med t. ex. femtio deltagare borde vara ringa i jämförelse med vad annan utbildning eller understöd betingar. Med stöd av vad ovan anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag syftande till försöksvis anordnat studiesocialt stöd till personer som genom självstudier och praktik i samband med hunduppfödning inriktar sig på att kunna driva fullgod kennelverksamhet i enlighet med i förevarande motion angivna riktlinjer. () i Agnäs
mot · FV02981 · 1972-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om bidrag från den allmänna försäkringen till inköp av glasögon. Enligt de bestämmelser som gäller kan synskadade i vissa fall erhålla statliga bidrag för anskaffande av vissa hjälpmedel. Denna hjälp inskränker sig dock till mycket svårt handikappade. Vanliga glasögon har inte ingått bland de bidragsberättigade hjälpmedlen. Kostnader för glasögon kan därför för många människor bli betungande. Särskilt för kategorin barnfamiljer med synskadade barn kan utgifterna för barnens glasögon uppgå till stora belopp. Närsynthet och andra synfel är ofta ärftligt betingade, och i en flerbarnsfamilj har därför ofta flera barn synsvårigheter. Detta betyder regelbundna läkarbesök och täta byten av glasögon, då synen ofta undergår snabba förändringar under uppväxtåren. För barn i vissa åldrar kan byte av glas vara nödvändigt upp till . Barnen skadar också lätt under lek sina glasögon så att de måste bytas ut. De dryga utgifter som på detta sätt drabbar barnfamiljer med flera synskadade barn i skolåldern och därunder kan i sig också medföra risker för dröjsmål med anskaffande av korrekta glasögon till barnen. De borde från solidaritets- och rättvisesynpunkt vara rimligt, att samhället bär de kostnader som i detta avseende så hårt belastar vissa familjer. Detta skulle exempelvis kunna ske inom ramen för den allmänna försäkringen. Självfallet finns det även andra ekonomiskt svaga grupper t. ex. pensionärarna till vilka någon form av bidrag för glasögonkostnader borde utgå, inte minst för att stimulera till anskaffande av korrekta glasögon. Målet för reformarbetet på detta område bör enligt vår uppfattning vara, att samhället täcker grundkostnaderna för alla människor som till följd av synskada är i behov av glasögon. En sådan reform kan genomföras stegvis på så sätt att samhället först hjälper de ekonomiskt hårdast drabbade grupperna. redovisade vid behandling av en motion från oss i denna fråga till riksdag att en arbetsgrupp inom påbörjat en undersökning av olika spörsmål med direkt anknytning till frågan om bidrag till glasögon. Utskottet anförde vidare (SfU 1971:41): Gruppens arbete väntas bli slutfört , och det kan enligt utskottets mening förväntas att utredningsresultatet kommer att leda till en lösning av frågan. Det bör mot denna bakgrund vara möjligt för att besluta om bidrag till glasögon i enlighet med vad som ovan anförts. Med stöd av det i motionen anförda hemställer vi att hos Kungl Maj:t begär förslag om bidrag inom den allmänna försäkringens ram till glasögon för i första hand barn t. o. m. grundskoleåldern och pensionärer.
mot · FV02982 · 1972-01-01 00:00:00 — av herrar i och Wemer i angående beräkningen av pensionsgrundande inkomst. Allmänna tilläggspensioneringen innebär inte enligt lagtextens utformning att avgifter och utgående pension direkt korresponderar med varandra. De erlagda avgifterna innebär således inte att motsvarande inkomst för arbetstagaren blir pensionsgrundande. I praktiken har detta lett till följder som inte kan anses vara tillfredsställande. Arbetarna inom byggnadsbranschen får sin ackordstjänst uträknad på grundval av verkställda mätningar. För dessa erlägger byggnadsarbetarna mätningsavgift. Utgiften är i skattehänseende avdragsgill. Men i fråga om den pensionsgrundande inkomsten godtages erlagda mätningsavgifter endast . utan att den pensionsgrundande inkomsten undergår någon reducering. Överskrider mätningsavgifterna detta belopp och detta är praktiskt taget alltid fallet minskas den pensionsgrundande inkomsten i motsvarande grad. Arbetsgivare får vid bestämning av avgiftsunderlaget göra avdrag för kostnader, som arbetstagare haft att av sin lön bestrida i anställningen, såvida dessa kostnader uppgår till av lönen. Arbetstagaren får inte tillgodoräkna sig pensionsgrundande inkomst enligt samma regler, utan hans pensionsgrundande inkomst reduceras med hela kostnadsbeloppet, om detta överstiger . Följden av detta blir en tröskeleffekl som innebär att en kronas kostnadsökning kan leda till en reducering av utgående pension med . Bestämmelsen om ett gränsbelopp har tillkommit i förenklingssyfte och härrör från en förordning om pensionsgrundande inkomst . Om man skall ha samma begränsade målsättning om förenkling kvar nu borde beloppet åtminstone fördubblas till . En bättre åtgärd vore att skapa samstämmighet mellan avgiftsuttaget på pensionsgrundande inkomst och motsvarande förmån för försäkringstagaren. Härvid avses givetvis inte inkomster över 7,5 gånger basbeloppet. Frågan har aktualiserats i tidigare riksdagar genom motion 636 i första kammaren 1967 och motion 406 i första kammaren 1968. Den först avgivna motionen avslogs medan den senare fick en positiv skrivning, och en översyn från utlovades. Resultatet av någon sådan har ännu inte redovisats för och vid en fråga till socialministern under vårriksdagen 1971 utlovades att förslag skulle föreläggas samma års höstriksdag. Så skedde emellertid inte och vi vill därför ånyo aktualisera frågan. Med hänvisning till det anförda föreslår vi att uttalar sig för en sådan ändring i tillämpningsbestämmelserna för lagen om allmän försäkring, att nuvarande gräns, då ingen reducering av den pensionsgrundande inkomsten inträder, fastställes till en mera realistisk nivå och får utgöra maximibelopp, så att i motionen nämnda tröskeleffekter bortfaller. (vpk) (vpk)
mot · FV02983 · 1972-01-25 00:00:00 — av fröken m. fl. om slopande av ansökningsförfarandet för ålderspension. För att erhålla ålderspension som skall tillkomma alla måste ansökan inlämnas. Några månader före den månad då den försäkrade uppnår erhålles blankett, som skall ifyllas och insändas till . Allmänt sett är det viktigt att i så stor utsträckning som möjligt nedbringa antalet blanketter som skall fyllas i av enskilda och myndigheter. Vidare bör en förenkling eftersträvas. För alla parter borde det vara enklare om uppgifter om pensionsberättigade lämnades av folkbokföringsmyndigheter till och att pensionen därefter utginge automatiskt. Den som önskar förtida uttag eller uppskjutet uttag skall givetvis ges tillfälle att anmäla detta. Det bör betonas att informationen om pensionsförmånerna måste ges på ett effektivt sätt. Med hänvisning till det anförda hemställes att beslutar att ålderspensionen skall utgå utan något ansökningsförfarande till den som är berättigad till sådan pension. () i Öskevik () i Nennesholm
mot · FV02984 · 1972-01-26 00:00:00 — av i m. fl. angående reseersättningen vid utprovning av ortopediska hjälpmedel. Enligt nu gällande bestämmelser utgår reseersättning vid besök på ortopedisk klinik endast i samband med att läkare gör undersökning eller på annat sätt direkt medverkar. Enligt en praxis som utvecklats vid flertalet ortopediska kliniker har resebidrag utgått efter det att patienten gjort utprovning av ortopediskt hjälpmedel genom att bandagemästaren lämnat över intyg till läkare för underskrift. Det har också ansetts fullt riktigt, eftersom läkaren svarar för hela ordinationen av dessa hjälpmedel och har ansvaret för att protesen, bandaget eller korsetten är medicinskt riktigt utformad. Läkarens förtroende för bandagemästaren och den bristande tiden för att på följa upp varje utprovning har medfört att läkaren under hand skrivit ut intyg för reseersättning. Detta är ju också vad som reellt gäller för andra sjukvårdande behandlingar vid lasaretten. En person som använder sig av ortopediska hjälpmedel nödgas ofta besöka den ett mycket stort antal gånger, innan hjälpmedlet är medicinskt riktigt utformat. Många av dessa patienter har långa resvägar. Det gäller inte minst för dem som bor i glesbygdsområden och framför allt i norra delen av vårt land. Dessa patienter får därför stora resekostnader utöver förlorad arbetsförtjänst. I sitt betänkande om sjukresor (SOU 1970:56) behandlade sjukförsäkringsutredning bl. a. denna fråga. Utredningen föreslog att vård och behandling utförd av arbetsterapeuter, bandagister, hörselvårdsassistenter m. fl. skulle bli ersättningsbara, varvid även reseersättning skulle utgå från försäkringskassorna. Detta förslag togs emellertid icke upp i Kungl. Maj:ts proposition med anledning av betänkandet. Frågan om reseersättning vid besök på ortopedisk klinik har emellertid ytterligare aktualiserats genom utslag i ett försäkringsärende, varvid anförts att reseersättning icke kan utgå vid fall då läkare icke deltagit i handläggning av hjälpmedelsärende. Detta har medfört att bandagemästarna inte längre finner det möjligt att medverka i förmedlingen av reseersättningsintyg. För de drabbade patienterna upplevs detta som en indragning av en social förmån och en stor orättvisa. Det är därför angeläget att i lagen om allmän försäkring införes ett stadgande om att reseersättning även skall utgå vid besök på ortopedisk klinik i samband med utprovning av ortopediska hjälpmedel. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller om översyn av bestämmelserna gällande reseersättning vid utprovning av ortopediska hjälpmedel. HANS () i
mot · FV02987 · 1972-01-26 00:00:00 — angående ATP-avgiftens storlek. Samhällets insatser på det arbetsmarknadspolitiska området är av mycket stor omfattning. Uppgifterna uppvisar för kommande budgetår en stark stegring som en följd av de stigande arbetslöshetssiffrorna. Dessa åtgärder är emellertid till sin huvuddel inriktade på att hjälpa människor som av en eller annan anledning blivit arbetslösa. Detta är i och för sig gott och väl, men dessa insatser måste kombineras med insatser i syfte att undvika att de anställda förlorar sitt arbete. En av samhällets mest primära uppgifter måste vara att föra en politik som underlättar näringslivets möjligheter att bevara och stärka sin konkurrenskraft på exportmarknaderna. Näringslivets möjligheter att investera och därmed skapa nya arbetstillfällen måste stödjas, då detta skapar ökad trygghet för de anställda och är av avgörande betydelse för välståndsutvecklingen. Det måste vara mycket väsentligt att medverka till en minskning av de svenska företagens höga produktionskostnader. En väg vore att minska de obligatoriska avgifter, som är en så tung utgiftspost för svenskt näringsliv. Som exempel kan nämnas att ATP-avgiften vid ett uttag på motsvarade inbetalningar till AP-fonderna på drygt 7 263 miljoner. AP-fonderna tillförs därmed betydande belopp, som inte erfordras för att täcka pensionsåtaganden. Mot inkomsterna stod utgifter på ca 1 600 miljoner. Över huvud taget har utbetalningarna sedan de första gjordes varit avsevärt lägre än inbetalningarna. De är t. o. m. lägre än pensionsfondernas årliga räntebehållning. I en sådan situation bör rimligtvis inte öka avgiftsuttaget; tvärtom bör det minskas för att hjälpa näringslivet och därmed de anställda. Uttaget, som fastställts till 10,, kan utan olägenhet minskas avsevärt. En minskning till skulle ge en inkomstminskning med ca 1 100 miljoner. Deta skulle på intet sätt undergräva pensionsfondernas primära uppgift: att garantera pensionsåtagandena. Däremot skulle det tillföra näringslivet ett betydande kapitaltillskott och något minska det höga kostnadsläget. skulle företagens möjligheter till självfinansiering öka. För kommuner och landsting skulle en minskad ATP-avgift innebära möjligheter till ett lägre skatteuttag, vilket måste ses som en synnerligen angelägen uppgift att medverka till. Med stöd av ovanstående hemställes att omprövar sitt tidigare beslut angående ATP-avgiftens storlek och fastställer den att fr. o. m. och tills vidare utgå samt att beslutar uttala att någon framtida ökning av avgiften ej får ske utan att behov därav förefinnes för att trygga ATP-systemets pensionsåtaganden.
mot · FV02988 · 1972-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om standardhöjningen av ATP-pensionerna. I motsats till vad fallet är inom folkpensioneringen avser ATP att bereda ett invaliditets-, ålderdoms- och efterlevandeskydd som står i visst förhållande till de arbetsinkomster den försäkrade haft under sin aktiva tid. Den genom eget arbete intjänade pensionsrätten är avgörande för storleken av den försäkrades pension. Ålderspensionen utgör av produkten av det vid årets början gällande basbeloppet, den intjänade medelpoängen och antalet poängår genom antalet för full pension fordrade år. Enligt huvudregeln erhålls således följande formel: 60 y basbelopp X medelpoäng X poängår 100 30 Såväl antalet medelpoäng som antalet poängår är sedan den försäkrade pensionerats oföränderligt fastställda medan däremot basbeloppet följer prisutvecklingen. På så vis bibehålles pensionens realvärde intakt. Det innebär att den standardnivå som ATP-pensionären tillförsäkrats bibehålls. Men den fixeras och följer honom livet ut. höjs i regel standardnivån kontinuerligt för dem som är aktiva. Det kan därför inte anses vara ett riktigt förhållande att ATP eller andra pensioner ej medges standardförbättring. Pensionen borde rätteligen i efterskott räknas upp med den procentsats som uttrycker skillnaden mellan den genomsnittliga, verkliga allmänna lönehöjningen och den under år inträffade, genomsnittliga prisökningen. De erforderliga beräkningarna torde bli en lämplig uppgift för . Kostnaden för standardförbättringen bör givetvis bestridas med AP-medel. Det kan tänkas att en närmare utredning av denna fråga ger vid handen att kostnaderna skulle bli besvärande för AP-fonden . Emellertid bör tanken fördenskull inte helt avskrivas, utan intresset i första hand inriktas på de jämförelsevis illa lottade förtidspensionärerna inom ATP. Dessa har i många fall aldrig fått möjlighet att komma upp i en hygglig standard, utan drabbats av handikapp. Att standardökning möjliggörs för denna pensionärsgrupp är därför synnerligen angeläget. Med stöd av vad ovan anförts hemställs att hos Kungl. måtte hemställa om utredning och förslag syftande till standardhöjningar av ATP-pensionerna i enlighet med vad i motionen anförts. () ()
mot · FV02989 · 1972-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om översyn av bestämmelserna för resekostnadsersättning till elev. 1 fastställda grunder för studiehjälp för yngre elever ingår bestämmelser om resekostnadsersättningar. Dessa ersättningar utgår med olika belopp beroende av ressträckans längd mellan elevens hemort och skolorten. Gemensamt för reseersättningarna är att de utgår endast per läsår. Bidragsmånader är septemberdecember, . På grund av en viss förlängning av skoltiden börjar skolorna och slutar . Detta har medfört att vissa trafikbolag i vårt land nu tar ut resekostnader per läsår, ökningen en halv månadsbiljett för augusti och en halv månadsbiljett för juni. Denna ökning av resekostnaderna för eleverna från betyder en kostnadsökning för dessa elever enär statsbidrag icke utgår för denna tionde månad. De statliga resekostnads- och inackorderingsbidragen har tillkommit för att ge landsbygdens skolungdom möjlighet att på något så när lika ekonomiska villkor som centralortens/skolortens ungdom fortsätta sina studier. Det kan då anses som ett rättvise- och jämlikhetskrav att en förändring i studiebidragsbestämmelserna göres så att resekostnadsersättningen framöver utgår . Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar att hos Kungl. begära en översyn av bestämmelserna för resekostnadsersättning till elever i vad avser begränsningarna i tiden.
mot · FV0299 · 1972-01-17 00:00:00 — av m. fl. angående ensamrätt till tråd- och länköverföring av radio- och TV-program. § 5 i radiolagen lyder på följande sätt: »Det företag som Konungen bestämmer äger med ensamrätt avgöra vilka radioprogram som skola förekomma i rundradiosändningar från sändare här i riket. Företaget får ej överlåta sin rätt enligt första stycket helt eller delvis utan medgivande av Konungen.» Denna paragraf betyder bl. a. att tråd- och länksändningar av t. ex. gudstjänster och idrottsreferat försvårats eller omöjliggjorts. har tolkat paragrafen så, att företaget har monopol också på sändningar som inte konkurrerar om utrymmet i etern. I motioner 1970 (1:330 och 11:361) och 1971 (1971:289) belyste vi med »fallet » det orimliga med § 5. avslog en ansökan att till möten på fyra ställen i överföra de gudstjänster som höll i Dortmund i . De sändes till många europeiska länder och städer via Eurovisionens reservlänk. Att »tappa av» länken också i för återsändning på jättelika TV-skärmar i hyrda hallar i , , och skulle inte störa någon, framhöll vi. var positivt, och kostnaderna skulle arrangörerna självfallet ersätta. Men denna överföring stoppades av med hänvisning just till § 5 i radiolagen. ville inte i sitt utlåtande (1970: 19) godta att frågan handlade om mötes- och yttrandefrihetens gränser. Vi anser tvärtom att det mot bakgrund av nya tekniska möjligheter med tråd- och länksändning och de problem som vi sett aktualiserade är viktigt att liberalisera radiolagen på denna punkt. hänvisade majoritet till den tillsatta massmedieutredningen (utlåtande 1971:29). Men det kommer att ta innan denna utredning är färdig med sitt arbete. Man kan inte låta bli att göra angelägna och begränsade ändringar i t. ex. radiolagen för att denna utredning tillsatts. Vi yrkar därför mot bakgrund av det anförda att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag till liberalisering av gällande regler för tråd- och länköverföring av radio- och TV-program. PER () () i () () () ()
mot · FV02990 · 1972-01-26 00:00:00 — av i om sänkt och rörlig pensionsålder. Pensionsåldern är för ett övervägande antal människor i vårt land . För statstjänstemän och tjänstemän inom det enskilda arbetslivet är den dock lägre i allmänhet . Ännu lägre pensionsålder gäller för vissa mindre grupper. En allmän regel kan sägas vara, att de kroppsarbetande grupperna i samhället har högre pensionsålder än tjänstemännen. En betydande del av de förra grupperna har dock avtalsvägen lyckats få en sänkning av pensionsåldern till . Detta visar att de avtalsslutande parterna finner en sänkning av pensionsåldern angelägen. Men skall alla få möjlighet till full pension erfordras dock lagstiftning på området. De möjligheter till förtidspensionering som finns är för de flesta förenade med betydande reduceringar av pensionsbeloppen, varför många, som skulle behöva pensioneras , anser sig tvingade att stanna kvar i arbetet tills de nått . Om ålderspension tas ut reduceras pensionen för , som återstår till dess den försäkrade fyller . Förtida uttag måste därjämte gälla även ATP. Och det lägre belopp, som kommer att utgå efter reduceringen, gäller under den försäkrades hela återstående levnad varför den samlade ekonomiska förlusten kan bli mycket stor. De ökade möjligheterna till förtidspensionering och det s. k. åldersstödet har visserligen förbättrat pensionssystemet men kvar står, att ett stort antal människor måste stå kvar i sitt arbete till , innan de kan erhålla full pension. Medan tjänstemannen på ena sidan verkstadsdörren kan få avgå med full pension vid , måste verkstadsarbetaren på andra sidan samma dörr gå kvar , innan han erhåller samma förmån. Mot denna orättvisa har jag under en lång följd av år opponerat mig i . Jag finner det alltfort angeläget, att vi får ett utarbetat förslag om en sänkning av pensionsåldern till . Självfallet bör pensionssystemet även i fortsättningen modge individuell valfrihet. Rörligheten i fråga om pensionsåldern bör dock tillgodoses utan de stora ekonomiska återverkningar som nuvarande system innebär. En rörlig pensionsålder bör ta hänsyn till att behovet av att få avgå med pension infaller för olika människor. Den tillsatta pensionsålderskommittén bör med förtur utarbeta förslag till sänkning av pensionsåldern. Under åberopande av vad ovan anförts får jag härmed föreslå att hos Kungl. 1. att pensionsålderskommittén ges i uppdrag att med förtur utreda frågan om sänkning av pensionsåldern från 67 till 65 2. att förslaget även skall inrymma bestämmelser om möjligheter till individuella variationer utan den kraftiga reducering av pensionsbeloppet vid förtida uttag, som gäller.
mot · FV02991 · 1972-01-26 00:00:00 — angående inbetalningen av ATP-avgifter. För många mindre företag utan större kameral organisation utgör inbetalningen av ATP-avgifterna inte sällan ett problem. Ofta uppkommer besvärande eftersläpning av avgiftsinbetalningama, då den fastställda preliminära avgiftssumman inte stämmer med de verkliga avgifterna. Sådan eftersläpning kan bli mycket betungande vid en konjunkturnedgång, då bristen på rörelsemedel kan föra ett företag in i allvarlig kris, som t. o. m. kan leda till konkurs. Det skulle därför vara av värde om redovisningen och inbetalningen av ATP-avgifterna kunde genom någon enkel rutin knytas till löneutbetalningarna och betalas in till fulla värdet vid uppbördstillfällena . Härigenom skulle den påtalade eftersläpningen kunna undvikas. Under åberopande av vad som anförts får jag hemställa att föreslår Kungl. att låta lämpligt organ undersöka möjligheterna att på sätt som i motionen föreslagits finna en sådan lösning till inbetalning av ATP-avgifter, att eftersläpning ej behöver komma i fråga.