mot · FV021059 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. angående kulturskaparnas ekonomiska villkor, m. m. Behovet av en samhällelig kulturpolitik har vuxit fram som en följd av de problem som det industrialiserade och urbaniserade samhället medför. Det lokala kulturlivet i bygderna har utarmats; anonymitet och isolering präglar ofta stadssamhället. I och med att samhället uppställt som mål en bättre utbildning för alla, uppstår också kravet på en spridning av kulturupplevelserna till alla medborgare. Den livliga kulturdebatten har varit påtagligt vänsterdominerad. Det som framför allt präglat kulturdebatten har varit den stora besvikelsen över att stegringen av den materiella och sociala standarden inte automatiskt ökat behovet av kulturupplevelser. 1 ivern att hitta förklaringar till dessa svårigheter har man i debatten ifrågasatt det traditionella kulturbegreppet, som betecknats som hämmande och statusbetonat. Begreppet finkultur har flitigt använts. Man har även ifrågasatt det berättigade i att upprätthålla en kvalitétsprincip. Kulturens frihet har inte betraktats som absolut omistlig mot bakgrund av den s. k. kulturkommersialismen. har ett stort antal utredningar tillsatts. Det nu arbetande , som har att utreda den långsiktiga inriktningen av de statliga åtgärderna på kulturområdet, har uppenbarligen haft stora svårigheter att frambringa det betänkande som skall behandla den statliga kulturpolitikens mål, organisation och finansiering. Först i ett senare betänkande avser man att behandla kulturarbetarnas villkor. De åtgärder som vidtagits på kulturområdet har varit relativt litet samordnade och trots ambitionen att decentralisera kulturutbudet lett till en centralisering med en växande byråkrati som följd. De statliga anslagen har nominellt undergått en höjning, som dock i fast penningvärde ter sig föga imponerande. Kulturutgifternas totala ökning har i allt väsentligt vältrats över på kommunerna och alltså på låginkomsttagare, en tendens som förstärkts . Vad är kulturpolitik? Det är svårt att se vad som står att vinna med ett kulturbegrepp som vidgas långt över vad som traditionellt har menats med kultur, ända till att omfatta snart sagt all mänsklig verksamhet. Att kultur inte är en uteslutande individuell angelägenhet, utan att även element av gemenskap, social kontakt och medskapande måste beaktas, innebär inte att någon vinst står att få i en deklaration att t. ex. kultur är kommunikation. I denna motion berörs därför konstområdena, arkiv och museer samt folkbiblioteken. Att kvalitet här som på andra områden skall vara vägledande utgår vi ifrån som självklart. Att söka nedvärdera kvalitativt högtstående kultur med ord som högstatuskultur, borgerlig kultur och etablerad kultur med hänvisning till svårigheterna att få den uppslutning kring kulturella värden som vore önskvärd betraktar vi som en defaitistisk hållning. En gång var även motståndet mot en allmän utbildning stort; detta hindrade inte att man arbetade träget vidare för en sådan. En väsentlig faktor för att förhindra att kulturen blir steril och stillastående är kulturens frihet. Varje försök till styrning av kulturen innebär en risk för att väsentliga bidrag förkvävs, att utvecklingen avstannar. Att bagatellisera de risker som kan skönjas är oklokt. Vi vänder oss därför med skärpa mot en målsättning som skulle innebära att kulturpolitikens uppgift är att förverkliga en omdaning av samhället i enlighet med det makthavande partiets vilja. Däremot torde det kunna betecknas som en truism att en aktiv kulturpolitik inte får isoleras från t. ex. miljöpolitiken, familjepolitiken eller den allmänna samhällsplaneringen. Det är självfallet i hög grad önskvärt att olika samhälleliga åtgärder samordnas; här kunde man kanske uttrycka det önskemålet att man fortsättningsvis också mera samordnade politik på olika områden med medborgarna själva. En absolut förutsättning för att kultur över huvud taget skall existera är kulturskaparnas möjligheter att arbeta. Likaså är en kraftig decentralisering av kulturutbudet angelägen liksom åtgärder för att allt fler skall finna det angeläget att söka sig till kultur av kvalitet. Att man därvid bör söka åstadkomma att människor inte förblir passiva mottagare utan aktiva och medskapande är ett problem som rör inte bara kulturen. Det är en viktig samhällelig uppgift att tillförsäkra kulturskaparna, som ju ytterst svarar för att vårt samhälle har ett aktivt kulturliv, den arbetstrygghet som andra yrkesgrupper har men som förmenats denna grupp. Det är i längden ovärdigt ett kulturland på utvecklingsnivå att använda en social argumentering för insatser för kulturskaparna. Det kan konstateras att själva utgångspunkten för statens insatser bör revideras. Den stödprincip sorn varit vägledande måste få träda i bakgrunden. I stället bör reformarbetet i första hand inriktas på att tillförsäkra kulturskaparna rätt till ersättning för färdiga produkter och utförda prestationer. Detta krav på en ändrad utgångspunkt är ingalunda nytt. Anslaget till konstnärlig utsmyckning och biblioteksersättningen 1954 kan ses som steg i den riktningen, men därefter har utvecklingen gått alltför långsamt. Från början tänkte man sig, att om kulturskaparnas produkter gjordes tillgängliga för alla, borde deras försörjning vara tryggad. Efterfrågan steg emellertid inte så som man trott, och man kom att mera uppehålla sig vid frågan om hur efterfrågan skulle stimuleras; frågan om solidariteten med kulturskaparna sköts . Emellertid har principen om ersättning varit levande i debatten , ofta aktualiserad av olika grupper av kulturskapare. Ännu skymtar inte någon sinnesändring hos de makthavande. Den socialdemokratiska synen på kulturskaparna som en grupp som skall särbehandlas kan illustreras med ett citat ur socialdemokraternas programskrift Aktiv kultur 1969: Socialdemokratins jämlikhetssträvan inom kulturlivet med krav på kulturell allemansrätt genomförs. I gengäld garanterar samhällets samarbete med berörda parter konstnärernas inkomsttrygghet. Det var mot den bakgrunden som moderata samlingspartiet i en motion vid förra årets riksdag hemställde att skulle uttala sig klart för ersättningsprinciperna. Detta gjordes i syfte att få till stånd en kraftfull inriktning av det kulturpolitiska arbetet mot att skapa arbetstillfällen och ge kulturskaparna ersättning för utfört arbete. Problemen med den nuvarande kulturpolitiska inriktningen är uppenbara. Konstnärsstipendier och konstnärsbelöningar får endast ett fåtal konstnärer del av, ofta redan etablerade sådana. De alltför få insatserna för att skapa arbetstillfällen åt kulturskaparna blir gärna föremål för prutning, när det ekonomiska läget är kärvt. Det svåra ekonomiska läge som flertalet kulturarbetare befinner sig i och som har dokumenterats i en studie över kulturarbetarnas inkomster av , litteraturutredningen och låginkomstutredningen har ytterligare accentuerat den sociala aspekten. Denna har också betonats i årets statsverksproposition. Regeringen föreslår inga åtgärder i syfte att bereda kulturskapare arbetstillfällen. Det av socialdemokraterna i programskriften Aktiv kultur framförda: Särskilt angeläget är att konstnärer och kulturarbetare får verka inom den kommunala miljön, inom skola och folkbildning, har inte föranlett några åtgärder inom . Det förefaller uppenbart att man, då man nått målet att ge kulturskaparna arbetstillfällen och ersättning för produkter och utförda prestationer, kan avveckla det nuvarande stipendiesystemet. Ett undantag skulle kunna vara arbetsstipendier, som ligger väl i linje med den Det finns däremot ingen anledning att särbehandla kulturskaparna av sociala skäl, utan de bör självfallet inordnas i det för övriga medborgare gällande sociala trygghetssystemet. En rad tänkbara arbetsuppgifter kan anges. Som tidigare nämnts kan konstnärer och kulturarbetare anlitas inom skola och folkbildning. De kan anställas av samhället som konstnärliga rådgivare och som sådana bekläda befattningar i kommunala kulturnämnder, medverka som konsulter vid samhällsbyggande etc. Arbetsanslag för särskilda ändamål i likhet med på andra områden förekommande forskningsanslag bör införas. Samhälleligt utnyttjande av konst, exempelvis vid utställningar eller artotek, bör inte få ske utan ersättning till konstnärer. Det är angeläget att det kulturpolitiska arbetet inriktas efter denna princip. Vi upprepar således kravet från föregående år på ett uttalande för ersättningsprincipen. Detta synes vara så mycket mera angeläget som det förefaller vara den bästa vägen att kombinera samhälleliga insatser med ett bibehållande av kulturens frihet. Som redan sagts bör riskerna för en inskränkning av friheten inte underskattas. Det vore intressant att få utrett i hur hög grad den utpräglade vänsterdominansen på kulturområdet haft sin grund i en, säkert ofta omedveten, anpassning till vad som man trott vara önskvärt på styrande håll. Enstaka exempel på försök att undertrycka andra åsiktsriktningar har anförts. Alternativet till betalning för utfört arbete är ett låst program för vad en kulturskapare skall ha för minimistandard i förhållande till andra i samhället, kombinerat med ett stipendiesystem för särskilt förtjänta. Detta kräver dock en klar definition av vilka som är kulturskapare och vad som menas med särskilt förtjänt, vilket torde medföra att friheten kommer i fara och därmed utvecklingen av kulturen. Riskerna för den ökade arbetslöshet som blir följden av en prutning i dåliga tider av anslagen skulle inte vara undanröjda; av fattade principbeslut för av t. ex. kan som bekant riskera att omprövas innan tidsperioden gått till ända. Ingen kan hävda att de ekonomiska omständigheterna skulle vara övermäktiga för att man skulle slå in på denna väg. De aktiva konstnärerna är för få för att inrättandet av ett stort antal arbetstillfällen och rimlig ersättning i anslutning härtill skulle äventyra landets ekonomi. Ersättningsprincipen bör vara utgångspunkten för biblioteksersättningen till författarna. Denna bör betraktas som en upphovsrättsligt grundad ersättning för utnyttjande av skyddade verk. Den fria rätten att låna och hyra ut böcker innebär att en övervägande del av litteraturkonsumtionen nu sker utan att upphovsmännen har någon lagligt grundad rätt. Författarna måste få rätt att förhandla om formerna för biblioteksersättningen och om dennas storlek. Biblioteksersättningen för lån av svenska originalverk höjdes från till . Denna förstärkning av biblioteksersättningens grundbelopp angavs uttryckligen som en provisorisk förbättring av de statliga insatserna för författarna och litterära översättare. Denna höjning har inte väsentligt förändrat författarnas ställning som låginkomstgrupp. Enligt vår mening måste man nu gå vidare. Vi föreslår att biblioteksersättningen till författarna för lån av svenska originalverk höjes till . Denna merutgift för statsverket, som kan beräknas till , bör finansieras genom en omprioritering inom den del av de samhällsekonomiska resurserna som avdelas för den kulturella sektorn. Därvid kan lämpligen en begränsning av den relativt omfattande försöksverksamheten med riksutställningar bli aktuell. Denna besparing får emellertid inte beröra den ersättning åt konstnärer som lånar ut av dem ägda verk för att delta i vandringsutställningar, om vilken musei- och utställningssakkunniga och träffat avtal. Den av oss förordade besparingen bör i stället inverka på administrationsapparatens omfattning och på antalet producerade utställningar. Den proposition (1961:56) som av regeringspartiet betraktas som inkörsporten till den nya kulturpolitiken förordade bl. a en förstärkning av de krafter som syftar till en breddning av kulturmiljön och effektiv kulturdistribution. Det kan ifrågasättas om inte de centrala insatser för decentralisering som man prioriterat i realiteten motverkat dessa krafter, speciellt med den alltför snabbt växande kulturbyråkratin. En centralstyrd decentralisering fyller enligt vår mening inte de krav som bör ställas. En decentralisering måste medföra möjligheter att komma i åtnjutande av kulturaktiviteter, initierade av och i samverkan med de medborgare som finns i regionen. De statliga insatserna bör begränsas till ekonomiskt stöd och service. Det finns anledning att befara att väntade förslag om regionalisering av kulturutbudet kommer att förenas med en övervältring även av kostnaderna på sekundär- och primärkommuner. Detta torde inte tjäna den grundläggande tanken med decentralisering. Det lokala kulturlivet, som en gång var rikt differentierat och olika utformat i olika regioner, måste återuppväckas. Kulturutbudet måste vara lokalt förankrat. Radio och television måste oftast med nödvändighet erbjuda en enhetskultur, men ett centralt utformat kulturutbud i övrigt bör motverkas. Sålunda bör endast ses som ett komplement till ett växande antal provinsteatrar och teatergrupper. Riksutställningar bör vara ett förmedlingsorgan för utställningar producerade av olika konst- och andra museer i landet. De nya stora kommunerna bör kunna inrätta kulturcentra som skulle fungera som lokalt förankrade administratörer av kulturutbudet där de centrala insatserna skulle vara att förmedla. Därigenom skulle säkerligen den växande byråkratiseringen kunna stoppas. Sedan man tvingats konstatera, att en höjning av den ekonomiska och sociala standarden inte automatiskt medförde en stegrad efterfrågan av kvalitetskultur, sökte man nya förklaringar. Sociologen publicerade 1965 en undersökning, som enligt hans mening visade att vi i hade en dominerande borgerlig finkultur. En stor del av kulturdebatten har cirkulerat kring denna föregivna företeelse, ända därhän att man på sina håll påstått att den kulturaktivitet som förekommer endast är grundad på socialt prestigebegär. De fortsatta undersökningarna har givit ytterligare belägg för vad var och en kunnat iakttaga, nämligen att deltagandet i kulturaktiviteter är avsevärt mindre i vissa samhällsgrupper. De orsaker som angivits till detta förhållande har haft en utpräglad socialistisk färgning, i det man använt begrepp som finkultur, prestige, borgarkultur och återupplivat klassmotsättningarna. Konklusionen av detta resonemang har helt följdriktigt blivit att denna detalj inte kan förändras utan att först hela samhället förändras, och då naturligtvis till ett socialistiskt samhälle. De verkliga orsakerna till det skiftande konsumtionsmönstret har dock dessa undersökningar knappast klarlagt. På sina håll har man då föreslagit att bredare kultursociologiska undersökningar skulle verkställas. Resultatet torde dock bli redan kända fakta. Mer givande och upplysande torde det vara att göra en undersökning av hur det kommer sig att många som har utbildning, ekonomiska möjligheter och närhet till kulturinstitutionerna ändå inte tar del av kulturutbudet, inte ens av statusskäl. De existerande undersökningarna bör också kompletteras med en undersökning av huruvida utbildningsexpansionen i något avseende avspeglats i tillströmning till kulturen, däri innefattat även bibliotek, museer etc. Även frågan om hur radio och television påverkar efterfrågan bör givetvis uppmärksammas, varvid det kan vara av särskilt intresse att jämföra förhållandena före och efter televisionens kanalklyvning. Lika självklart är att publiksiffrorna för etermediernas kulturprogram tas med i grundmaterialet för en bedömning av det aktuella läget. Skolan spelar givetvis en avgörande roll. En mer systematisk smakfostran och en förstärkning av de estetiska ämnena bör eftersträvas, det senare inte minst viktigt på gymnasieskolans yrkesinriktade linjer. En integrering av skolans verksamhet och kulturlivet är nödvändig så att kulturella aktiviteter av typen teater-, musei-, konsert- och utställningsbesök blir naturliga inslag i undervisningen liksom utövande konstnärers aktiva medverkan i det dagliga arbetet i skolan. 1 debatten har begreppet kulturkommersialism spelat en stor roll. Man har ansett sig kunna finna en förklaring till att allt icke är vad det borde vara, inte bara i att en undermålig, industriellt framställd kultur existerar, utan i det förhållandet att pengar över huvud taget spelar någon roll i ett kulturellt sammanhang. Man kan dock inte utan att komma i konflikt med frihetskravet hävda att den kultur som skall stödjas icke får vara kommersiell och att denna kultur skall motiveras med kvalitetskriterier. Frågan är nämligen: Vem skall bestämma dessa kriterier? Risken är uppenbar för ett förmyndarsamhälle, där de människor man ville se aktiva och medskapande betraktas som objekt. Människorna måste enligt vår mening vara subjekt, då det gäller kulturen som överallt annars. Erfarenheten visar att den som vant sig vid kvalitetskultur avvisar alltmer av den undermåliga. Detta måste vara utgångspunkten för samhällets åtgärder. Även på det kulturella området bör biandekonomins principer gälla. Allmänhetens kontakt med den bildande konsten förmedlas i inte ringa utsträckning av de allvarligt syftande gallerierna, som presenterar ett rikt differentierat utbud, där också den svårsålda experimentella konsten har sin givna plats. Denna verksamhet är ofta förbunden med avsevärt ekonomiskt risktagande. Från konstnärshåll har ofta framförts krav på befrielse från mervärdeskatt på all förstagångsförsäljning av konstverk, som ju inte bör rubriceras som en vara i varuskatteförordningens mening. Utställningsverksamheten är ett nödvändigt komplement till den direktförsäljning från konstnären personligen som är den enda konstförsäljning som är befriad från mervärdeskatt. Förstagångsförsäljning av konst bör därför befrias från mervärdeskatt. Särskild motion härom kommer att väckas. Med hänvisning till ovanstående hemställes att I. uttalar att fortsatta samhälleliga insatser för att förbättra kulturskaparnas ekonomiska villkor bör utformas enligt principen om ersättning till kulturskaparna för utfört arbete; anhåller om att förslag rörande hur olika arbetsuppgifter genom samhällets försorg skall kunna erbjudas olika kulturskapare framlägges, varvid särskilt möjligheterna inom skolväsendet bör uppmärksammas; anhåller om att en undersökning göres i syfte att klarlägga orsakerna till den skiftande kulturefterfrågan inom en i fråga om olika förutsättningar likartad och gynnad samhällsgrupp; till Ersättning åt författare m. fl. för utlåning av deras verk genom bibliotek m. m. för /73 anvisar ett förslagsanslag av ; V. till Bidrag till särskilda kulturella ändamål för /73 anvisar ett reservationsanslag av . () H. () () () () () () () () i Agnäs