mot · FV021316 · 1972-01-26 00:00:00 — om åtgärder för att främja innovationer inom teknik, m. m. Vissa indikationer tyder på att den fantasifullhet och skaparkraft som en gång genom en hel rad epokgörande uppfinnarinsatser lade grunden för de nuvarande stora svenska exportindustrierna inom den mekaniska verkstadsindustrin under senare årtionden i praktiken tycks ha upphört att lämna några mer väsentliga bidrag till utvecklingen. upplever vi en minskning av det årliga antalet patentansökningar från i bosatta uppfinnare som antalet ansökningar från utländska uppfinnare fortsätter att stiga. har varit ett av de mest utpräglat »uppfinnarproduktiva» länderna i världen och har även stått högt i anseende för detta som det har givit ett avsevärt bidrag till vår välståndsutveckling. Det är därför att betrakta som en larmsignal att vi nu har en negativ bytesbalans i fråga om licenshandel; vi betalar till utlandet . mer i licensavgifter än vi själva tar in. I samma mån har även de lågförädlande traditionellt råvarubaserade exportföretagen kommit i ett allt sämre konkurrensläge, i det att andra länder nu kan producera trämassa, stål m. m. till lägre priser än de svenska företagen. Svenska företag inom olika branscher söker i rådande läge uppnå konkurrensjämvikt genom rationalisering, omstrukturering m. m. och stora förhoppningar knyts alltjämt till att pågående forskningsverksamhet skall leda till nya lösningar av näringslivets problem. Inom nationalekonomin kom man ungefär vid tiden för underfund med att förändringarna i produktionsfaktorerna arbete och kapital inte ensamt kunde förklara den ekonomiska tillväxten. I stället fann man att den s. k. teknikfaktorn var avgörande, och bland faktorer ingående i teknikfaktorn trodde man sig kunna identifiera forskningen som den främsta drivande kraften i välståndsutvecklingen. Detta ledde i många länder till en kraftigt ökad satsning på forskning, bl. a. genom nyetablering av stora statliga forskningsorganisationer, så även i vårt land. Den fortsatta ekonomiska forskningen, särksilt den gren som faller under rubriken innovationsforskning, har emellertid senare klarlagt att sammanhanget är mer komplicerat än man tidigare förstått. Det har nämligen allt tydligare framkommit att forskningen för att över huvud få någon rimlig samhällsekonomisk verkan måste kompletteras med en specifikt behovsinriktad innovationsaktivitet, vilken ej kan rubriceras som forskning utan faller under vad som brukat kallas uppfinnarverksamhet. De mycket skickliga och kunniga personer som sysslar med grundforskning är av flera skäl sällan innovatörer. Grundforskningen är som regel hårt specialiserad till smala fält inom vetenskapen, medan de mest intressanta innovationsuppslagen tillkommer genom kombination av vetande från helt skilda fält. Forskningens såväl interna som externa effektivitet är dessutom förhållandevis låg, och genomslagstiden fram till försäljningsbar produkt är relativt lång. Den externa effektiviteten kunde höjas om innovatörer på tidigt stadium kunde ges möjligheter att samverka med forskarna. har vi i en situation där både samhälle och näringsliv satsar betydande belopp på forskning, medan satsningen på uppfinnarverksamhet är så obetydlig att den knappast kommer fram i statistiken. Det råder därför intet tvivel om att här finns en mycket kraftig obalans mellan vad som satsas på forskning och vad som satsas på uppfinnarverksamhet en obalans vilken alltså leder till att forskningen blir en kostnadsbelastning när den i stället borde och kunde vara en lönsam investering. Saken kan i stället uttryckas positivt genom påpekandet att vi i den knappast och i varje fall inte systematiskt nyttiggjorda uppfinnarverksamheten har en ny, oförbrukad resurs till fortsatt och eventuellt ökad välståndsutveckling. Det torde knappast vara möjligt att ur tillgängliga data räkna fram något exakt värde på vad denna resurs skulle kunna avkasta, om den kom att utnyttjas effektivt. Däremot är det möjligt göra kvalificerade gissningar, och sådana pekar på att ett effektivt nyttiggörande av landets potential för uppfinnarverksamhet skulle komma att på ett högst markant sätt avspegla sig i den ekonomiska utvecklingen och utvecklingen av livsnivån. En för det svenska näringslivet tillfredsställande innovationsutveckling åtminstone med avseende på möjligheten att skapa nya arbetstillfällen för de många arbetslösa inom landet synes inte föreligga inom de stora börsnoterade företagen. Där råder vanligen företrädesvis en strävan att rationalisera och automatisera tillverkningsprocesserna för de konventionella produkterna i syfte att uppnå bättre konkurrensmöjligheter inom aktuell bransch. Att för vårt lands industri konkurrera på världsmarknaden med låga försäljningspriser är förhållandevis svårt. Däremot bör den svenska industrin framgångsrikt kunna tillföra världsmarknaden nya unika industrialster, processer och metoder genom en generösare satsning på små men innovationsstarka företag. Det finns inom landet åtskilliga sådana för en större allmänhet okända företag, som kämpar med stora svårigheter men som har de fruktbara idéerna och uppslagen, vilka med tillgång till riskvilligt kapital skulle kunna utvecklas och växa sig starka även i världskonkurrensen. Framför allt finns den tändande gnistan till en sådan utveckling hos uppfinnarna, de tekniskt kreativa personerna (innovatörerna) som har en mängd radikala uppslag, ofta mycket lovande framtidsvärde. Kreativitet betyder i detta sammanhang förmågan att finna nya, originella kombinationer gärna av de element som tillkommit genom forskning. Men i vissa fall leder det genom kreativiteten uppnådda innovationsuppslaget till behovet av viss kompletteringsforskning, och på detta sätt bör forskning och kreativitet inom samhällets alla områden kunna samverka till det bästa. Att i betydligt högre grad än uppmuntra och utnyttja samhällets kreativa begåvningar inte minst inom det tekniska området skulle verkligen vara något av en kulturrevolution. Inom kretsen av kunniga och seriösa tekniska nyskapare finns troligen den guldgruva som samhället och näringslivet åter bör förstå att bearbeta. Man har uppskattat att det finns mellan 10 000 och 30 000 uppfinnarbegåvningar i , vilka i realiteten är utestängda från varje rimlig möjlighet att utexperimentera och utveckla sina uppfinningar och från möjligheten att få pröva sin uppfinningsförmåga på alla de problem som samhället står inför. I motsats till forskarna saknar uppfinnarna utbildningsmöjligheter anpassade till deras begåvningstyp. I motsats till forskarna saknar också de flesta uppfinnare möjligheter att erhålla avlönade befattningar med frihet att arbeta med sina uppfinningar, med tillgång till alla de resurser i fråga om lokaler, medarbetare, instrument etc. som krävs för att de liksom forskarna skall kunna utföra sitt landsgagneliga arbete. När det nu omsider blivit fullt tydligt med all den vetenskapliga stringens som kan vara nödvändig att det i mycket hög grad är uppfinnarnas prestationer som ligger till grund för välståndsutvecklingen bör samhället med kraft gripa in för att kunna utnyttja den tillgång som landets uppfinnare otvivelaktigt är. Här kan naturligtvis invändas att svårigheten att välja ut de värdefullaste kreativa förmågorna kan vara mycket stor. Erfarenheten från seriöst innovationsarbete visar emellertid att denna utgallring sker förhållandevis automatiskt då ett antal innovatörer förs samman till gemensamma arbetsplatser och -uppgifter. Slutsatsen av det sagda blir dels den principella, att samhället nu måste börja ägna ett seriöst intresse åt innovationsfrågorna i syfte att utveckla en genomtänkt, rationell innovationspolitik för landet, dels den praktiska, att samhället nu snabbt måste undanröja de föreliggande, mycket starka hindren för en effektivt och samhällsnyttigt fungerande uppfinnarverksamhet i landet. Som ett första steg till att underlätta verksamheten för landets innovatörer är det av största värde att man inrättar något som kan benämnas kollektiva industrihus helst i varje län i samarbete med företagarföreningarna och i nära samråd med landets uppfinnarförening, som har nödvändig expertis till förfogande. Dessa innovationscentra som organisatoriskt blir något helt nytt, även om äldre, lediga lokaler kan utnyttjas bör omfatta experimentverkstäder för uppfinnare, tillgång till kvalificerad personal för viss rådgivning till uppfinnare rörande bedömning av uppfinningsidéer, utveckling och exploatering av uppfinningar, patentskydd och finansieringshjälp m. m. Självfallet kan inte all nödvändig expertis finnas samlad i varje län, utan den lokale rådgivarens funktion blir ofta att föra uppfinnarens speciella problem vidare till lämplig centralinstans. Det väsentliga är att uppfinnare med värdefull kreativ förmåga på detta sätt får möjlighet att med verkstadsresurser åstadkomma en fungerande demonstrationsmodell. Ifrågavarande experimentverkstad kan vara någon nedläggningshotad verkstad inom länet, någon verkstad för handikappad verkstadspersonal eller av annan art som inte medför så stor, extra ekonomisk belastning för samhället. Bokföring, administration m. m. bör ske centralt, och de olika experimentavdelningarna bör endast ge begränsad verkstadstid för respektive försöksprojekt, vilket efter färdigställandet bör utbjudas till landets industri. Mot hela det i motionen skisserade förslaget kommer sannolikt att från flera håll resas anmärkningen att ifrågavarande möjligheter för uppfinnare redan existerar genom landets företagarföreningar men så är långt ifrån fallet. Företagarföreningarna lämnar företrädesvis sin hjälp till tillverkningsföretag som kan sysselsätta arbetskraft och kan under rådande förhållanden endast i någon mån hjälpa uppfinnare, under förutsättning att deras uppfinningsidé kan erhålla förankring i någon industri. Detta är vanligen oerhört svårt, om uppfinnaren inte har möjlighet att förevisa en fungerande modell och helst även har patentskyddet ordnat. Uppfinnarstödet genom styrelsen för teknisk utveckling (STU) redovisas för åren 19691971 till avsevärt under en procent av totalbeloppet. Denna låga andel bör begrundas mot bakgrunden av att en god innovationsidé av världsmarknadsklass kan ge årsarbeten åt tusentals människor inom landet. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om skyndsam utredning om möjligheterna att bättre utnyttja kreativa personer som en påtaglig produktionsfaktor huvudsakligen enligt de i motionen anförda grundtankarna.