mot · FV02364 · 1972-01-21 00:00:00 — av och i om alternativ till försök med levande djur. Den turkiske professorn . S. Aygiin från sade vid ett tal i vetenskapliga kommitté om nya forskningsmetoder: Det är min fasta övertygelse, att det finns alternativa metoder till försök på levande djur. Vi bör göra allt som står i vår makt för att stödja och vidareutveckla dessa, så att de kan bli internationellt erkända. Jag tror, att de, som använder djurförsök, kommer att ändra sin gamla inställning och använda de lätta, säkra och ekonomiska alternativmetodema, så snart det övertygande kan bevisas, att det finns vetenskapligt tillfredsställande alternativ. Det är klart, att farmakologer ogärna frångår sina gamla vanor och därför använder djur och att de lika ogärna vill godkänna en i lag fastställd inskränkning i deras verksamhet, så länge vi ej kan övertygande dokumentera, att det redan nu existerar alternativmetoder. Därför är det ofrånkomligt nödvändigt att det inrättas en av internationell omfattning. En sådan institution finns i . () skrev i remissutlåtande över motionen 1971: 78 att man över hela världen arbetar med att i viss mån ersätta försöksdjur med cellkulturer, men att det i råder brist på sådana och att SVA för sin del gärna skulle se att det fanns en sådan cellbank. Vid görs vissa försök med att använda cellkulturer från aborterade mänskliga för att framställa virus i stället för att använda primära kulturer från djur, särskilt apor. Användningen av fostervävnader i sådant syfte kan visserligen också medföra vissa etiska problem, men dock inte av samma art som användandet av försöksdjur. Forskarna väntar sig att genom detta system få fram ett relativt enkelt och billigt sätt att sålla ut giftiga substanser utan långtgående undersökningar, särskilt om proven på humana celler kombineras med kopplad gaskromatografi-massprektrometri, en metod som öppnar helt nya vägar att följa toxiska nedbrytningsprodukter. är mycket dåligt försett med möjligheter att ersätta djurförsök med cellkulturer, när det gäller att framställa virus respektive testa de otaliga mer eller mindre giftiga substanser som vår omgivning infiltreras av. I , då allt större ansträngningar görs för att skydda medborgarna mot miljögifter och det blir lagligt nödvändigt att pröva 1* 1972. allt fler kemiska substanser, är det nödvändigt att andra, mer etiska och mer ekonomiska metoder än oändliga rader med djurförsök används i stor skala. Användningen av försöksdjur i forskningsyfte, för att testa olika kemiska ämnen på deras giftighet, medför som bekant många problem och är i vissa fall utomordentligt svår att etiskt försvara. Det är dessutom ett mycket dyrt och arbetskrävande sätt att få fram resultaten och ger inte alltid några säkra resultat över huvud taget. En god skildring av svårigheterna med djurförsök för att bestämma graden av giftighet i olika ämnen lämnas av docent i bilaga 2 till miljökontrollutredningen. Han nämner där två av de vanligaste metoderna, den s. k. LD 50-metoden och nolleffektmetoden, och visar vilka stora svagheter båda är behäftade med. Han skildrar därefter de stora framsteg som molekylärbiologin gjort och tack vare vilka forskaren numera har stora möjligheter att testa olika misstänkta miljögifter på organeller i provrör. Han anser visserligen inte att man därmed kan avskaffa försöken på levande djur men att man i varje fall kan minska försökens antal. På detta sätt kan man, som docent skriver, göra stora tids- och materialvinster. Man vill gärna tillägga att till »materialvinsterna» får räknas vinsten av att slippa plåga ett mer eller mindre stort antal försöksdjur. Med hänvisning till ovanstående föreslår vi att hos Kungl. Maj:t hemställer att en skyndsam utredning verkställs rörande kostnaderna m. m. för tillskapandet av en cellbank för forskningsändamål samt möjligheterna att genom användning av en sådan cellbank minska behovet av försök med levande djur. () ()