mot · FV02778 · 1972-01-25 00:00:00 — av m. fl. om främjande av en levande landsbygd. Tre fjärdedelar av befolkning över 6 miljoner människor bor i större eller mindre tätorter. Fram räknar man med att de 24 största tätortsregionerna kommer att öka med 1,2 miljoner invånare och de tre »storstadsregionerna» med 900 000 personer. Det senare innebär att om bor nära hälften av landets befolkning i dessa tre regioner. kommer, enligt prognoserna, av landets befolkning att bo i tätorter. Förändringen på endast då av människorna fanns på landsbygden blir således omvälvande. I befolkningskoncentrationen till tätorterna finns de flesta av samhällsplaneringens centrala problem. Tätorterna upptar av landets yta men rymmer av alla människor. Inom tätortsområdena ryms också det mesta av administrativ och industriell aktivitet. Många av dessa planeringsproblem, liksom de mänskliga problem som härrör från befolkningskoncentrationen, skulle minskas om största möjliga del av boendet kunde förläggas utanför tätorterna. De fördelar som det skulle innebära att i större utsträckning än vad som är fallet ha decentraliserade bostadsområden framför allt av egnahems- och småhuskaraktär ute på landsbygden, men ändå inom pendlingsavstånd från tätorten, skulle mer än väl uppväga de nackdelar som reseavståndet representerar. Framför allt skulle den ofta alltför hastiga utvecklingstakten i centralorterna kunna minskas, med de positiva effekter som då skulle uppkomma. Men också för landsbygden skulle ett decentraliserat boende innebära fördelar. Den hastiga avfolkning som sker i glesbygden medverkar till att och övrig service för de kvarboende försämras och att t. ex. skolskjutsar, postgång och hemvård blir allt dyrare. Ett förbättrat underlag genom utlokalisering av bebyggelsegrupper på lämpliga platser skulle medverka till ökad och förbilligad service. Landskapsvården skulle i många fall också gynnas av en sådan bebyggelse, som bl. a. borde lokaliseras till områden som anses särskilt värdefulla för det rörliga friluftslivet. Den föreslagna gruppbebyggelsen skulle i hög grad medverka till att skapa en levande landsbygd till glädje för såväl landsbygds- som tätortsbefolkningen. En faktor som talar för ett mera decentraliserat boende är den ökade fritiden. Den kortare arbetstiden och arbetsveckan gör att människorna får större möjligheter att njuta av den goda miljö som erbjuds i vårt svenska landskap det kanske vackraste i världen. Ökad standard torde också i större utsträckning än nu komma att mätas med hänsyn till fritid, miljö etc. Det är i hög grad önskvärt att landsbygdens många fördelar i större utsträckning än nu utnyttjas för åretruntboende. För att åstadkomma en ökad decentralisering av bebyggelsen måste de olika planmyndigheterna i sitt arbete bevaka att en sådan utveckling befrämjas. I första hand kan de kommunala myndigheterna medverka till att mindre bebyggelsegrupper på landsbygden kommer till stånd vid sidan av den planmässiga utbyggnaden av centralorter och övriga tätorter. De här avsedda bebyggelsegrupperna bör vara av relativt liten storlek och avsedda att ge ett alternativ till alla dem som föredrar landsbygdens miljömässiga fördelar för den större möjlighet till närliggande service som tätorten erbjuder. Som ledning för planeringen inom kommunerna skulle det vara en fördel om frågan gjordes till föremål för närmare utredning. Härvid borde undersökas vilken storlek på bebyggelsen som kan anses vara lämplig bl. a. med hänsyn till tekniska lösningar i samband med byggande av egna hem och erforderliga gemensamhetsanläggningar för vatten och avlopp, för service, fritidsverksamhet m. m. Ekonomiska analyser bör göras av olika alternativ i syfte att utröna vilken storleksordning och utformning som kan vara lämpligast för att åstadkomma bästa ekonomiska resultat för såväl de som önskar bosätta sig inom gruppbebyggelseområdet som för kommunen. Utredningen borde bl. a. kunna utforma modellplaner för här berörd bebyggelse. Det finns redan nu åtskilliga bebyggelsegrupper på landsbygden utan karaktär av tätort med varierande antal bostäder och med olika anläggningar för service och gemensamma behov. Tillräckligt studiematerial torde alltså finnas för att genom intervjuer med de boende och berörda kommunala förtroendemän och tjänstemän samt ekonomiska ananlyser m. m. komma fram till bedömningar av lämplig utformning och optimal omfattning av berörda bebyggelsegrupper. En ökad bosättning på landsbygden bör också kunna komma till stånd genom att tillåta upprustning eller nybyggnad av ett mindre antal bostäder i anslutning till befintliga gårdar också för andra än de på brukningsenheten sysselsatta. Härvid kan ofta vatten- och avloppsfrågan lösas på ett förhållandevis billigt sätt samt erbjudas till ett fördelaktigt pris och även kostnader i övrigt för byggnaden, t. ex. för vägar, el m. m., bli låga. De nackdelar som uppstått genom landsbygdens avfolkning skulle med en sådan bebyggelse i hög grad kunna motverkas. Man skulle i viss mån återskapa forna tiders byggemenskap, där människorna kunde ha en god kontakt med varandra och med naturen. En levande landsbygd främjas givetvis bäst av att så många som möjligt bor på landsbygden året om. Men även en rätt lokaliserad fritidsbebyggelse bidrar till att behålla en levande bygd bl. a. genom att skapa sysselsättningsmöjligheter och inkomsttillfällen för åretruntboende. Ett sådant tillskott till försörjningen kan medverka till att förhindra en ytterligare avflyttning från landsbygden, vilket inte minst är till fördel för fritidsfolket. Den numera vanliga koncentrationen av fritidsbebyggelsen till stora planlagda områden med omfattande basinvesteringar i vägar, vatten och avloppsanläggningar inklusive reningsanläggningar har givetvis vissa fördelar, bl. a. genom att därigenom stora områden kan lämnas orörda och bl. a. utnyttjas för det rörliga friluftslivet. Men det finns också avgjorda nackdelar. Dels erbjuder ansamlingen av fritidshus inte den avstressande miljö som många jäktade tätortsboende önskar och är i behov av. Dels är det svårt att undvika miljömässiga nackdelar för vården av närbelägen natur och för de recipienter som belastas av utsläpp från den koncentrerade bebyggelsen. Det har nämligen visat sig svårt att få reningsanläggningarna att fungera effektivt till följd av den mycket ojämna belastningen. Dels slutligen blir tomtpriserna som regel mycket höga och omöjliggör för många att någonsin skaffa sig en efterlängtad fritidsbostad. Det skulle vara värdefullt om man i större utsträckning tillät sådan bebyggelse av betydligt mindre omfattning på lämpliga platser och särskilt i direkt anslutning till befintliga gårdar. Erfarenheterna från de områden där sådan bebyggelse har skett är goda. Utan stora kostnader kan högt ställda hygieniska krav tillgodoses och negativ påverkan på miljön helt undvikas. Det här berörda alternativet borde i regel bli ekonomiskt mycket gynnsamt förutom att det ger en lugn och från miljösynpunkt tilltalande omgivning. Den tidigare berörda utredningen bör kunna utarbeta riktlinjer för den bebyggelse av åretruntbostäder och fritidshus som lämpligen kan tillåtas i anslutning till gårdsbebyggelse på landsbygden. Den bebyggelse för åretruntbebyggelse och fritidsvistelse i anslutning till gårdsbebyggelse som här berörts bör kunna ske utan hinder av byggnadslagstiftningen och ej kräva särskild byggnadsplan. Sammanfattningsvis kan anföras att en levande landsbygd kan främjas genom följande åtgärder: Gruppbebyggelse av lämplig storlek inom pendlingsavstånd från arbetsplats och mera omfattande samhällelig service. Åretruntboende eller fritidsbebyggelse av mindre omfattning i anslutning till befintliga gårdar på landsbygden. Med stöd av vad vi här anfört hemställs att måtte uppdraga åt Kungl. att låta utreda olika former av bebyggelse på landsbygden i syfte att främja en levande landsbygd. () () N. () ()