mot · FV021486 · 1972-02-29 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 16 om godkännande av konvention mellan och om renbetning m. m. De svenska och norska samernas rätt att låta renar beta i det andra landet regleras f. n. i en konvention . Men frågan om de svenska samernas rätt till renbete i har länge varit kontroversiell mellan länderna, vilket bl. a. är en följd av att samerna utnyttjade renbetesmark i nuvarande gränstrakter långt innan någon riksgräns fanns mellan länderna. I samband med att gränsen drogs upp år 175 1 tillförsäkrades samerna överflyttnings- och betesrätt kodicill. Motsättningarna mellan de båda ländernas samegrupper kan däremot sägas ha varit obefintliga. De norska samernas rätt till vinterbete i har kunnat utnyttjas till ömsesidig belåtenhet utan svåra motsättningar. renbeteskonvention uppsades av , och 1963 tillsattes en blandad svensk-norsk kommission med uppdrag att undersöka och ta ställning till det problem som det ömsesidiga renbetet utgör. Efter ytterligare förhandlingar kom man fram till ett förslag till en ny konvention, vilken nu föreläggs för godkännande. Det framgår av konventionen att svenskt renbete i kommer att begränsas såväl geografiskt som tidsmässigt, medan stora svenska renbetesområden föreslås upplåtna för norskt vinterbete. Dessa senare områden får, vid äventyr av dryga betesavgifter, inte utnyttjas för svenskt renbete. Under remissbehandlingen av konventionsförslaget har de svenska samebyarna motsatt sig markupplåtanden utan värdering och ersättning för bl. a. upplåtet land och vatten och för anläggningar, försvårad drift och omställning. Samerna anser att dessa ersättningsbelopp bör utges av svenska staten. Man har framhållit att denna typ av markavträd else är jämförbar med markavträdelser vid vattenmål, där samerna mister landområden. Från de renskötande samernas och samebyarnas sida kan det vara likgiltigt om de får avträda ett område i samband med en uppdämning eller genom bestämmelser, som förbjuder dem att utnyttja området vid äventyr av dryga avgifter och eventuellt i sista hand nedskjutning av renarna. I detta sammanhang är den norska Höyesterettens utslag i det s. k. Altevatn-målet av stort intresse. Höyesterett biföll då yrkanden från svenska samebyar i ett vattenregleringsmål och byggde sitt utslag på det norska rättsinstitutet ålders tiders bruk dvs. urminnes hävd enligt svensk lag. Det anses att domskälen i Altevatn-målet skulle ha stor tyngd i ett eventuellt fastställelsemål, som de svenska samerna skulle kunna Samerna har också begärt att få ersättning för juridiskt och tekniskt biträde i frågan om ersättning för landavträdelser i samband med konventionen just med hänvisning till de regler som gäller för vattenmål. Denna framställning avslogs dock av regeringen . Oavsett rättsläget talar dock enligt vår mening starka billighetsskäl för att svenska staten ersätter de svenska samerna landförluster och intrång i samband med markavståenden såväl inom som inom på samma sätt som om förlusterna uppkommit genom ett vattenmål. Ersättningen bör i första hand bestämmas genom överenskommelse mellan regeringen och samebyarna. Om överenskommelse ej kan nås, bör ersättningen byavis fördelad bestämmas av skiljedomstol enligt gällande lag på allmän bekostnad. Ersättning, som skall utgå i detta sammanhang, bör odelad utges till skadelidande sameby. Ersättningsfrågan för land och vatten bör lösas med konventionsfrågan och utbetalning till samebyarna ske så snart fördelningsfrågan mellan byarna lösts. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att uttalar att svenska staten bör ersätta de svenska samebyarna för landförluster och intrång i samband med genomförandet av den föreliggande renbeteskonventionen såväl inom som inom enligt samma grunder som om landförlusterna uppkommit vid ett vattenmål, 2. att ersättningsfrågan skall lösas på sätt som anges i denna motion. () i Agnäs PER () i Gäddvik