mot · FV021430 · 1972-01-26 00:00:00 — Motion nr 1972 Mot. av m. fl. Motionen talar om behovet av en totalsyn på boendemiljön där bostadsbyggandet skall ses i samband med andra faktorer som bestämmer boendemiljön. Denna vidgade målsättning gör det dock inte mindre angeläget att hålla fast vid det mer begränsade bostadspolitiska kravet »att bygga bostäder av god kvalitet till rimliga kostnader». Bostadsbristen är tillräckligt stor för att motivera byggande på fortsatt hög nivå. Krafttag måste till för att pressa bostadskostnaderna. Ser man bostadsproduktionen som en integrerad del av samhällsbyggandet motiverar detta att man på departementsnivå sammanför bostadsfrågorna och den fysiska riksplaneringen. Ett särskilt plan- och bostadsdepartement bör inrättas. Regeringen föreslår ökade medel för byggforskningen. I motionen föreslås att detta bör utnyttjas för undersökningar som ger mer kunskap om hur folk vill bo. vet vi dock att efterfrågan på lägenheter med god markkontakt är större än tillgången. En väsentligt större del av nyproduktionen bör utgöras av låghus för lägenheter med god markkontakt. Vidare bör andelen småhus successivt ökas, så att den utgör av totalproduktionen. Småhusen bör byggas i varierande storlekar och för olika upplåtelseformer. Motionärerna påpekar att de höga bostadskostnaderna håller på att utveckla sig till ett mycket allvarligt samhällsproblem. har de ökat . Skärpt övervakning av produktionsoch prisutvecklingen och åtgärder mot monopol- och kartelltendenser bör bli en uppgift för en särskild »bostadskostnadsnämnd», som föreslås inrättad. Då det nu finns klara belägg för att hus som byggs efter an budskonkurrens blir billigare bör krav på anbudsförfarande ställas som villkor för statliga lån. Låneunderlaget bör höjas så att det överensstämmer med pantvärdet, vilket betyder större andel statliga lån, lägre kapitalkostnader och därmed sänkta hyror. En del av misstrivseln i nya bostadsområden beror på att dessa ofta är halvfärdiga samhällen långt efter inflyttningen. Kommunikationer och annan bostadsservice bör i största möjliga utsträckning vara utbyggd när ett område är inflyttningsklart. Detta underlättas om kommunerna får lån för bostäder och bostadskomplement. Delegationen för bostadsfinansiering har lagt fram förslag härom som nära överensstämmer med tidigare folkpartikrav i samma riktning. Delegationens förslag bör i princip accepteras av , kräver motionärerna. För att underlätta anpassningen i nya bostadsområden föreslås att kommunala nämnder och förvaltare tillsammans med ideella organisationer bildar särskilda tillfälliga aktiviseringsgrupper. En långsiktigare planering av bostadsbyggandet förordas. Som mål för byggandet anges 100 000 lägenheter 1972 mot 95 000 för regeringen. Därtill krävs en konjunkturreserv på 5 000 mot 10 000 i regeringens förslag. Även för perioden 19731976 bör en plan upprättas för samtliga kommuner, medan regeringen för den perioden endast förordar vissa minimiramar, som dessutom endast omfattar kommuner med ett expansivt näringsliv. I likhet förordas att lånegränsen för enskilda företag höjs från av låneunderlaget till , vilket gör att de enskilda byggföretagen kan konkurrera med de allmännyttiga på likvärdigare villkor. Målet för vår bostadspolitik måste vara att skapa en god boendemiljö. Därvid spelar de tekniska och ekonomiska villkoren för bostadsbyggandet en viktig roll. En totalsyn på bostadspolitiken kräver emellertid att man även tar hänsyn till de övriga krav som bostadskonsumenterna ställer på boendet. Dit hör t. ex. hur kollektivtrafiken är ordnad, närheten till arbetsplatser och butiker, tillgång till skolor, lekplatser, idrottsanläggningar, strövområden etc. En viktig roll spelar också den sociala miljö som skapas i nyuppförda bostadsområden. Detta kräver en ofta försummad medverkan i bostadsplaneringen från t. ex. socialarbetare och psykologer. Även de yttre miljöbetingelserna påverkar möjligheterna till en god anpassning. Vi syftar här t. ex. på bebyggelsens estetiska utformning, dess inplacering i landskapet och anpassning till eventuell befintlig bebyggelse. Till denna vidgade målsättning hör också att anpassa hustypernas och bostadsservicens utformning till konsumenternas efterfrågan. Detta kräver ett större inslag av marknadsundersökningar och nya kanaler genom vilka bostadskonsumenterna kan göra sig gällande gentemot dem som har ansvar för stadsplaneringen. Det är t. ex. uppenbart att efterfrågan på lägenheter med god markkontakt motiverar en väsentligt större andel småhus och flerfamiljshus i lågbebyggelse än som faktiskt byggs. Denna vidgade målsättning gör inte det gällande, mer begränsade bostadspolitiska kravet »att bygga bostäder av god kvalitet till rimliga kostnader» mindre aktuellt. Bostadsbristen är ännu tillräckligt stor för att motivera ett fortsatt högt bostadsbyggande. De höga hyrorna i nyproduktionen gör det nödvändigt med verkliga krafttag för att med olika metoder pressa ner byggnadskostnaderna. Fler bostäder med markkontakt Vi föreslår alltså att bostadsbyggandet mer än som är fallet ses som en del av samhällsbyggandet i stort. Rent praktiskt innebär detta att bostadsfrågor och frågor, som rör den fysiska planeringen bör samordnas. Detta bör, som vi närmare utvecklar i motionen, föranleda att bostadsfrågorna överförs från till , som därigenom skulle få karaktären av bostads- och planeringsdepartement. Produktion av billiga småhus i varierande storleksklasser bör stimuleras. Därigenom kan nya grupper av hushåll erbjudas ett alternativ till bostad i flerfamiljshus. Som mål bör uppställas att småhusens andel av nyproduktionen skall utgöra . I detta syfte föreslår vi att byggandet av styckebyggda småhus inte begränsas av kommunernas kostnadsramar. Lån skall generellt kunna utgå, om gällande villkor är uppfyllda. Även bostadspolitiska och konjunkturpolitiska skäl kan åberopas för detta förslag. För enskilda hushåll, oftast barnfamiljer, som sparat för att kunna bygga ett eget småhus men tvingats vänta på grund av begränsad lånekvot, skulle detta innebära avsevärda fördelar. 1* 1972. Om bifaller detta förslag, erfordras en viss nedjustering av den av oss föreslagna totalramen för , som då enbart skulle omfatta flerfamiljshus och småhus i grupp. Det friliggande småhuset är en boendeform som ger god markkontakt. Någon motsättning mellan att bo med markkontakt och i flerfamiljshus behöver dock inte finnas. Tvåvånings hyreshus av loftgångstyp erbjuder också god markkontakt, liksom radhus och trevånings lamellhus. Dessa hustyper bör därför byggas i väsentligt större omfattning än . Denna uppluckring av gränsen mellan enfamiljs- och flerfamiljshus borde leda till att också upplåtelseformen blev mindre konventionell. Större produktion av marklägenheter som upplåtes med sedvanligt hyreskontrakt eller med varierande insats bör stimuleras. Den som saknar eget kapital eller har låg inkomst och den som inte kan eller vill sköta om en större egen tomt skall inte av den anledningen vara hänvisad till höghus. Det är i första hand kommunernas planering som skall ge möjlighet att uppnå målet om större andel låghus med markkontakt i flerfamiljshusbebyggelse och fler småhus av varierande storlek. Det bör emellertid inte hindra att uttala sig för denna målsättning. Ingående studier av olika hustypers totala samhällsekonomiska kostnader har utförts av bl. a. den s. k. scape-gruppen vid i . Studierna visar att ökat byggande av hus med nära markkontakt inte behöver hindras av kommunalekonomiska skäl. Praktiska erfarenheter styrker dessa resultat. Den samhällsservice som hör till ett väl fungerande bostadsområde bör i största möjliga utsträckning vara färdigutbyggd med att bostadshusen är inflyttningsklara. Brister i detta avseende har varit orsaken till vantrivseln i flera nya bostadsområden. Att denna samordning inte kunnat ske har ofta berott på finansiella svårigheter hos kommunerna. Det av oss länge påpekade förhållandet att starkt expansiva kommuner behövt göra stora investeringar innan de erhållit ökade skatteintäkter genom inflyttningen har delvis rättats till. Kvar står dock problemet med den bristande samordningen av de statliga låneformerna och svårigheten för kommunerna att få lån för bostäder och bostadskomplement. Dessa problem bör lösas dels genom vissa administrativa förändringar av låne- och bidragsformerna för bostadskomplement, dels genom att ramarna för den statliga bostadslångivningen får omfatta både bostäder och lokaler. Den förstnämnda åtgärden har länge föreslagits i motioner från och har även rekommenderats av servicekommit Vi ser ingen anledning till att servicekommitténs förslag i detta avseende inte genomförs . Därför vill vi föreslå att följande förändringar vidtages: Statliga lån med samma villkor som för bostadslån till lokaler skall kunna utgå till skoldelen i s. k. integrerad anläggning. Endast ett lån skall i fortsättningen utgå till anläggning av barnstugor. Detta lån bör ha samma villkor som bostadslån till lokaler. Allmänna samlingslokaler i bostadsområden skall i fortsättningen belånas med statliga lån av samma slag som bostadslån med statliga lån. Statliga lån med samma villkor som för bostadslån skall kunna utgå till nybyggnad, ombyggnad och förbättring av lokaler i nya och äldre bostadsområden även där husen i området inte är statsbelånade. Långivningen bör företrädesvis handhas av och länsbostadsnämnderna, vilket bl. a. bör innebära ökad samordning för bostadsområdenas finansiering och enklare låneprocedurer för kommuner och lånsökande byggproducenter. I de fall anläggningsbidrag förekommer bör sådana tills vidare kunna utgå jämsides med statslånet och härvid frånräknas låneunderlaget. Frågan om samtidig lånegivning för bostäder och bostadskomplement har tagits upp av delegationen för bostadsfinansiering i en PM som offentliggjordes . Delegationen föreslår att ramarna för statliga bostadslån inte enbart skall omfatta bostäder utan även lokaler. Inom den föreslagna ramen jämställs bostäder och lokaler. Det ankommer sedan på kommunerna att fördela den anvisade ramen på bostäder och bostadskomplement. Den föreslagna gemensamma ramen föreslås bli tillämpad fr. o. m. . Förslag till sådan ram bör enligt delegationens mening läggas fram statsverksproposition. Delegationens förslag ligger i linje med vad i tidigare riksdagsmotioner framhållit. Det föreslagna samsystemet kan väntas medföra en bättre långsiktig lokalplanering, vilket skulle innebära fördelar ur boendeservicesynpunkt. Även det icke-statsbelånade bostadsbyggandet kan enligt vår mening inordnas i detta system. Till de mycket viktiga bostadskomplementen hör daghemmen. En utbyggnad av dessa måste betraktas som den kanske viktigaste standardhöjningen av bostadsmiljön. Regeringens dröjsmål med att ge statsstöd till daghemsutbyggnaden har medfört att man på många håll först fått i gång ett daghemsbyggande av rimlig omfattning. Boendemiljön är av central betydelse för unga människors uppväxtmiljö. Bristerna i detta avseende kan förstärka riskerna för isolering och segregation och leda till social missanpassning. Socialvårdens bristande resurser och därmed svårigheter att satsa på uppsökande verksamhet kan senare orsaka stora problem. De uppräknade komplementen kan därför ses som ett medel att förebygga sociala störningar. Tillgången på rimlig närservice är förvisso inte heller tillfredsställande i många äldre bostadsområden. Här uppvägs detta emellertid inte sällan av att kontakt som höjer trivseln etablerats grannar emellan. Erfarenheterna från många nyare bostadsområden borde leda till att samhället övervägde att mera aktivt underlätta för de nyinflyttade att komma till rätta i den nya omgivningen. I samarbete mellan fritidsnämnd och socialnämnd samt förvaltare, hyresgästföreningar och ideella organisationer borde man sörja för att en tillfällig grupp bildades i de större bostadsområdena, vars uppgift skulle vara att under inflyttningsskedet underlätta kontakterna hyresgästerna emellan, ta till vara förslag till trivselskapande åtgärder, initiera och stimulera fritidsaktiviteter etc. Att på det sättet stötta upp ett spontant kontaktsökande människor emellan skulle med stor säkerhet undanröja mycket av otrivsel och sociala störningar. Uppmärksamheten har i den bostadspolitiska debatten inriktats på de missförhållanden som vi här tagit upp: för stor andel höghus och för lång väntan på allt slags service. Även om planerna för ett nytt bostadsområde görs upp som ett växelspel mellan experter och politiker, kan dock en av orsakerna till missförhållanden sägas vara att samordningen mellan olika målsättningar är bristande. För att hålla produktionskostnaderna nere krävs långa serier, standardisering och upprepning av produktionstekniken, medan man för att undanröja riskerna för social skiktning inom och mellan olika områden och för att undvika kategorisering av bostäder skulle behöva blanda hustyper och bygga mindre stadsdelar. Lovvärda försök görs visserligen i generalplaneskedet att varva bostäder, arbetsplatser och grönområden och lösa trafikförsörjningen, men ingen tar ansvar för att arbetsplatserna kommer till som bostäderna byggs eller att kommunikationerna, butikerna, skolorna etc. finns tillgängliga när inflyttning sker. Ett bostadsområdes framtida innehåll, funktion och utseende bestäms i stora drag i samband med den översiktliga planläggningen och låses mera definitivt genom följande detaljplan. Det är politikerna i de kommunala berednings- och beslutsorganen som har ansvaret för hur om rådet planeras och bebyggs. Därför är det angeläget att politikerna också kommer in i planläggningsarbetet redan på programstadiet. På samma sätt som ett program görs upp före byggandet av en skola, en villa eller ett flerfamiljshus, bör ett planarbete föregås av en programdiskussion, där även medverkan från allmänheten eftersträvas. Som resultat utformas ett program som i stora drag anger antalet lägenheter av olika slag och i skilda typer av hus, önskat trafiksystem, erforderliga bostadskomplement såsom skolor, daghem, friytor osv. Det uppsatta programmet kan sedan tekniskt och estetiskt förverkligas på olika sätt. Politikerna har då under planarbetets gång att tillse att en sådan lösning väljs som uppfyller programmets krav på bl. a. ekonomi, sociala förhållanden och i övrigt en allmänt god boendemiljö. Huvudproblemen ligger inte inom det tekniska forskningsområdet utan inom det samhälleliga och administrativa. Ekonomi, sociologi och statsvetenskap måste samordna sin forskning i detta avseende med arkitektur, trafik, teknik, medicin etc. Till de betydelsefulla forskningsobjekten hör därvid att klargöra vilka värderingar och övriga betingelser som kan antas råda när ett bostadsområde tas i anspråk. Det gäller att utveckla en säkrare teknik för samhällsbyggandet baserat på en konstruktiv samordning av forskning och vetande på olika områden. Till de viktigaste uppgifterna hör enligt vår mening att kontinuerligt och allsidigt utreda hur människor vill bo. Investeringar i bostäder och annan samhällsservice kan emellertid inte baseras på lösa antaganden om vissa förskjutningar i bostadskonsumenternas värderingar. Till ledning vid en närmare projektering av bostadsområden måste därför ligga undersökningar, där boendeformer, hyror, kommunikationsstandard, avstånd till centrum, tomtstorlekar etc. ställs samman i realistiska alternativ. Kritiken mot flera av de nya bostadsområden som vuxit upp framför allt utanför storstäderna har klart visat att en omprövning och närmare anpassning till bostadskonsumenternas anspråk måste ske. har dock ett flertal områden producerats som uppfyller mycket högt ställda anspråk på boendemiljö i vid mening. Det borde vara en angelägen uppgift för forskningen att närmare klargöra vilka faktorer som i dessa fall varit avgörande för ett gott resultat. Misslyckanden får inte upprepas i nya bostadsområden när det finns tillgång till lyckade studieobjekt. Ett utnyttjande av erfarenheter och ett bättre informationsutbyte mellan myndigheter, kommuner, bostadsföretag, förvaltare och konsumenter bör organiseras. Det är mot den här bakgrunden tillfredsställande att departementschefen i statsverkspropositionen anmäler ett ökat stöd till byggnadsforskningen. Inte minst gäller det behovet av en förstärkt forskning kring möjligheterna att bättre styra hela bebyggelseprocessen mot de mål som ställts upp för bostadspolitiken. Hur människorna vill bo och hur erfarenheterna skall tillvaratas bör enligt vår mening särskilt beaktas när forskningen nu får förstärkta resurser. bör ge Kungl. Maj:t denna mening till känna. Från såväl producent- som konsumenthåll har påpekats brister i den centrala samordningen i bostadspolitiken. Man har som botemedel bl. a. förordnat ett särskilt bostadsdepartement. Kritik mot bristande samordning har också framförts beträffande den ovan omnämnda boendeforskningen. har i sin sammanfattning påpekat, att uppskattningsvis 700 000 personer beräknas vara sysselsatta inom byggnadssektorn. Det innebär att ca 1/5 av landets totala arbetskraft direkt eller indirekt är beroende av hur bostadspolitiken utformas. Utredningen rekommenderar en analys och en översyn av den administrativa organisationen inom både departement och myndigheter. Redan utan en sådan eventuell översyn borde emellertid samordningen på departementsnivå kunna förbättras genom att bostadsfrågorna förs över från inrikes- till , som görs om till ett bostadsoch plandepartement. Även om igångsättningen av bostäder genom konjunkturreserven har ett samband med arbetsmarknadspolitiken, som ligger i , är behovet av samordning mellan den fysiska riksplaneringen, länsplaneringen, kommunernas bebyggelseplanering och bostadspolitiken starkare. Det nya departementet för bostadsoch planeringsfrågor bör därefter ta erforderliga initiativ för en bättre samordning på verksplanet. De höga bostadskostnaderna utgör ett av dagens allvarligaste samhällsproblem. ökade årshyran för en trerummare med i genomsnitt . Med avbrott för en viss stabilisering 19671969 är kostnadsutvecklingen nu återigen mycket ogynnsam. Situationen har lett till att många familjer med relativt goda inkomster måste söka hjälp för att klara hyran. I förortskommuner, där andelen nyproducerade lägenheter är mycket hög, ökade socialhjälpen med . Det ligger nära till hands att anta att de ökade hyrorna haft stor betydelse för denna utveckling. En undersökning i en av de större kommunerna styrker detta. Där gick 1969 av socialhjälpen till hyreskostnader. I , där 1971 av invånarna mot 1955 erhöll socialhjälp, gick denna till åt för att betala hyror. De höga bostadskostnaderna har trots fortsatt stark bostadsbrist lett till påtagliga svårigheter att hyra ut vissa lägenheter. I , som hade ca 154 000 personer registrerade i bostadskön, varav närmare 90 000 utan egen direktförhyrd bostad, stod ca 1 200 lägenheter tomma ännu efter färdigställandet. Detta motsvarade av nyproduktionen. För var motsvarande siffra . Vi föreslår i denna motion åtgärder på fyra områden i syfte att pressa ned produktions- och kapitalkostnaderna och därmed sänka hyrorna: Anbudskonkurrens (öppen eller efter inbjudan) som villkor för statliga bostadslån. Skärpt övervakning av prisutvecklingen inom byggnads- och materialtillverkningsindustrin. Intensifierad kamp mot monopol- och kartelltendenser inom byggnadssektorn. En höjning av låneunderlaget så att detta kommer att sammanfalla med det s. k. pantvärdet, vilket leder till att andelen dyra »topplån» minskar och den billigare statslånedelen okar. Departementschefen berör problemet med kostnads- och hyresutvecklingen. Förhoppningen om en annan utveckling på knyts där i första hand till forskningen medan de kortsiktiga problemen får lösas med höjda bostadstillägg. Enligt vår mening försummar departementschefen att tillvarata de goda erfarenheter som redan finns för att pressa kostnaderna. En närmare granskning av poduktionskostnaderna för flerfamiljshus- och småhusgrupprojekt visar nämligen ett klart samband mellan anbudskonkurrens och lägre produktionskostnader. Enligt en inom utarbetad redogörelse över verksamheten med förhandsbesked om bostadslån för stora och fleråriga bostadsprojekt hade anbudskonkurrens förekommit i fem av de sex bästa projekten. I redogörelsen, som finns med som bilaga i byggindustrialiseringsutredningens betänkande »Byggandets industrialisering» (SOU 1971:52), heter det bia. Erfarenheterna från dessa 20 projekt (med förhandsbesked) belyser vikten av att konkurrensmöjligheterna tas till vara vid upphandlingen och antyder vissa risker för att förhandlingsentreprenad kan verka kostnadshöjande. En undersökning av samtliga statligt belånade flerfamiljshus med en uppgiven byggkostnad under pantvärdet visar att 12 av de 15 mest fördelaktiga projekten hade föregåtts Ingen enda förhandlingsentreprenad redovisades bland dessa mest fördelaktiga projekt. Undersökningar utförda av bl. a. tekniska högskolan i har påvisat den avgörande betydelse för produktionskostnaderna vid byggande av småhus i grupp som finansieringssätt och konkurrensförhållandena har. Statligt belånad gruppbebyggelse som föregåtts av anbudskonkurrens redovisar lägsta produktionskostnader och största värdeutfall för bostadskonsumentema. anser att effektiv konkurrens är absolut nödvändig för att rationaliseringsframstegen skall få genomslag till bostadskonsumenternas förmån. Anbudskonkurrens bör i princip alltid förekomma vid byggande av bostäder. Konsumenterna skall kunna känna och veta att alla ansträngningar görs för att nedbringa boendekostnaderna. Konkurrensandelen av flerfamiljsbyggandet är oacceptabelt låg. Även 1968 och 1969 utgjorde denna andel endast . Preliminära uppgifter för flerfamiljshusbyggandet 1971 visar samma låga konkurrensandel. Vi föreslår därför att anbudskonkurrens i form av öppen eller inbjuden anbudsräkning införs som generellt villkor för erhållande av statliga bostadslån till flerfamiljshus och gruppbebyggelse av småhus. Om särskilda skäl föreligger, som bör prövas av länsbostadsnämnderna, bör annat upphandlingssätt godkännas. Olika entreprenadformer skall givetvis kunna användas. Den ändring i bostadslånekungörelsen som krävs härför innebär i princip att bevisbördan överföres till de byggherrar som inte kan eller vill använda sig av anbudskonkurrens. En förutsättning för att erhålla bostadslån i sådana fall blir att produktionskostnaderna kan godkännas, varvid vid bedömningen jämförelse göres med kostnaderna för jämförbara konkurrensprojekt. Denna bevisföring måste enligt vårt förslag ske för samtliga företag som byggs i egen regi, förhandlingsentreprenad eller annat upphandlingssätt som inte är anbudskonkurrens. En konsekvens av konkurrenskravet vid den statliga bostadslångivningen till flerfamiljshus och gruppbyggen av småhus blir att all entreprenadupphandling och skälen för antaget anbud måste redovisas. Skärpt monopol- och prisövervakning En annan metod att pressa kostnaderna i bostadsproduktionen är att intensifiera kampen mot monopol- och kartelltendenser som sätter konkurrensen ur spel och driver produktionskostnaderna i höjden. En ökad konkurrens och pressade byggnads- och bostadskostnader skulle ge gynnsamma samhällsekonomiska effekter. De höga boendekostnaderna och de svåra sociala problem dessa skapar anser vi motivera att man mera energiskt måste tillse att rationaliseringsvinsterna kommer bostadskonsumentema till godo. föreslår därför att ett organ förslagsvis kallat bostadskostnadsnämnden tillsättes med följande huvudsakliga uppgifter: a) följa produktivitets- och prisutvecklingen inom byggnadsindustrin och byggnadsmaterialindustrin, övervaka att konkurrensen upprätthålls och föreslå lämpliga stimulansåtgärder i detta syfte, motverka prisöverenskommelser och monopolistiska inslag samt i övrigt verka för att rationaliseringsvinsterna kommer bostadskonsumentema till godo.