mot · FV021608 · 1972-04-06 00:00:00 — av herrar Henmark och i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 75 angående försvarets fortsatta inriktning m. m. Ett av de grundläggande begreppen i det nya planeringssystemet för försvaret har varit handlingsfrihet. I direktiven till försvarsutredning tillmättes detta särskild vikt. Statsrådet skrev i direktiven att försvarskommittén bör granska perspektivplanerna och därvid överväga bl. a. om kravet på en tillräcklig framtida handingsfrihet för vår säkerhets- och försvarspolitik har blivit tillgodosett. Det synes nu uppenbart att planeringssystemets intentioner i stort sett havererat. Propositionens förslag om planeringsnivå ligger under vad som över huvud taget studerats i perspektiv- och programplaner. Frågan om handlingsfrihet har därvid nästan helt försvunnit i propositionen. Detta är djupt otillfredsställande, ty därmed lämnas i okunnighet om vad som kan göras för att i ett längre eller kortare perspektiv uppnå en önskad försvarseffekt. Kortsiktig och långsiktig beredskap Det talas ibland om kortsiktig och långsiktig beredskap. Den kortsiktiga beredskapen, t. ex. mot kuppanfall, kan höjas om man drar in permissioner för inneliggande värnpliktsomgång, om man bemannar fler radarstationer än normalt i fredstid, om man ökar flygspaning och fartygsspaning längs vår kust och företar liknande åtgärder som innebär ett utnyttjande av befintliga resurser. I ett verkligt kritiskt läge kan mycket omfattande åtgärder vidtagas: fältarmén, lokalförsvarsförband, hemvärnet, flygvapnets och marinens förband av olika slag kan alla mobiliseras med kort varsel. Den mycket decentraliserade mobiliseringen i krigsförband anses möjliggöra att inte behöver stående styrkor. Förutsättningen är att krigsförbanden är utbildade och utrustade för insats efter en mobilisering. En avgörande faktor är där repetitionsutbildningen. Ombasering av vissa enheter och utläggande av mineringar i känsliga farvatten är exempel på beredskapsåtgärder. Civilförsvarets undsättningsorganisation kan på samma sätt mobiliseras med kort varsel. Planläggning finns för omfattande befolkningsutrymningar av större eller särskilt utsatta tätorter. Det ekonomiska försvaret kan höja beredskapen genom lagringsföreskrifter och särskilda beställningar. Denna kortsiktiga beredskap och handlingsfrihet måste utgå från den organisation som finns utbildad och utrustad. Vill man öka effekten utöver detta måste andra åtgärder insättas en del tar veckor, andra månader, andra år, i vissa fall kanske årtionden. Som exempel kan anföras: Om en repetitionsövning för en rad förband inställs t. ex. så som gjordes blir dessa förband efter hand alltmer olämpliga att sättas in för avsedda uppgifter (såvida man inte accepterar underlägsenhet och stora förlustrisker). Hur tar det då att komplettera utbildningen? Det beror självfallet på vilka utbildningsanordningar och vilka instruktörer som kan frigöras. I samband med en mobilisering kan tillgången på aktivt befäl antas vara ytterst begränsad med tanke på många samtidiga krav. Såväl ÖB som arméchefen har föreslagit att brigader arméns viktigaste enheter som inte får plats i lägre ramar skall omvandlas till s. k. skytteregementen. Det innebär att personal och ledningsorganisation behålls, medan vissa kvalificerade vapen, t. ex. infanterikanonvagnar och artilleri, försvinner i takt med att äldre materiel utgår. Dessa enheter kan därefter endast användas i enklare uppdrag. En handlingsfrihet finns dock, om det går att i ett kritiskt läge skaffa ny kvalificerad materiel, varefter förbanden åter kan bli brigader. Hur tar detta? Det beror i väsentlig mån på vilken industriell kapacitet som kan avdelas och hur som respektive vapensystem tar att tillverka. Samma resonemang gäller alla sektorer, där man låter delar av ett större system utgå med förhoppning att kunna ersätta det . Det finns en tendens till ökad komplicitet för viktiga system. Vid utbrott stod i en prekär situation, bl. a. i vad gällde flygplan. Utlovade leveranser utifrån stoppades, och den inhemska industrin kunde endast svara för en del av behovet. Hastigt konstruerades då ett svenskt jaktflygplan (J 22), och snabbt improviserades ett nät av underleverantörer samt en hopsättningsfabrik på . Inom loppet av hade man den vägen en avsevärd förstärkning av jaktflyget. Som jämförelse kan nämnas att när det första attackflygplanet av typ AJ 37 levererades hade studier, utveckling, konstruktion och utprovning pågått . Det är tvivelaktigt om man ens i ett kritiskt läge kan påskynda ett forskningsberoende projekt som detta, ty varje del måste exakt passa in i ett större sammanhang, och själva planeringen, s. k. nätverk, blir styrande. Står man dessutom i det läget att man saknar en uppbyggd flygplansindustri, flygmotorsindustri och elektronisk industri med utbildade konstruktörer torde uppgiften att framställa ett modernt flygplanssystem bli närmast oöverkomlig. En aktuell parallell är den svenska kapaciteten att bygga ubåtar. Den kan helt upphöra, om beställningar uteblir . Inom civilförsvaret är undsättningsorganisationen personellt uppbyggd till större delen av vad som avsågs vid principbeslutet . Men anläggningarna, t. ex. framskjutna uppehållsplatser (så att räddningspersonalen skall kunna nå fram innan det i alltför många fall är för sent) och branddammar, finns bara till halva organisationen. Hur tar det att bygga ut detta? Vilken handlingsfrihet finns att vid behov klara programmet väsentligt tidigare än fram mot som det skulle ta med nuvarande planeringsnivå? En annan fråga på detta område gäller skyddsmasker för befolkningen. Med nuvarande leveranstakt kommer man aldrig att nå målet, en mask åt varje individ. Hur tar det med hänsyn till produktionsmöjligheter om man ger uppgiften hög prioritet i ett beredskapsläge? På detta sätt kan man rimligen för avsnitt efter avsnitt av försvaret ange vad som vore möjligt att klara inom olika tidsperspektiv vid olika grader av ökad satsning. Det som då kan inom den angivna tiden vid den angivna satsningen innebär handlingsfrihet. Det är sannolikt möjligt att på flera områden öka handlingsfriheten genom planering redan i fred, genom dispositioner för att kunna lägga om produktion, genom framtagande av paket med programmerad undervisning, genom utbildning av nyckelpersoner etc. Planering för ökad handlingsfrihet betyder att man redan i fred gör planeringsarbete som tar tid men inte kostar så mycket, medan de kostnadskrävande anskaffningarna får anstå. Endast ett relativt litet tillskott av medel behövs således för att åstadkomma en handlingsfrihet av här avsedd typ. Valet av den tid som är meningsfull för handlingsfrihet är självfallet svårt. Det gäller ju att bedöma hur långt i förväg man kan räkna med att en eventuell konflikt börjar skymta genom ökad spänning och iakttagna dispositioner. a. planeringssystemets s. k. miljöstudier kan ge vissa informationer om långsiktiga risker. Men sannolikt måste man utgå från att en handlingsfrihet som skall vara reell endast kan avse ett begränsat antal år, i många avseenden förmodligen väsentligt . Om handlingsfrihet kostar pengar är det också nödvändigt att skapa balans så till vida att man för varje system och även i avvägningen mellan olika system - noterar vilken del som tar längsta tiden att ta fram. Det blir då den för helheten mest tidskrävande delen som får ange handlingsfriheten för det hela ty om en viktig del kommer senare än det andra så innebär det sannolikt att det samlade systemet inte är effektivt förrän den sista biten kommit. Det är därför av utomordentlig vikt att söka ange tidsramarna för dessa känsligaste bitar. Insatser för att genom arbete redan i fred förbereda dessa bitar kan i avsevärd mån öka försvarets handlingsfrihet. Resonemanget gäller såväl materielanskaffning som utbildning. För vissa enheter torde materielanskaffningen bli mest avgörande för handlingsfriheten (så är antagligen fallet t. ex. för ubåtar), medan det för andra blir utbildningen som tar längsta tiden (det gäller t. ex. befälsutbildningen av värnpliktiga inom många typer av förband). Föreliggande proposition innebär i perspektivplaneperspektivet en väsentlig minskning av försvarets styrka, både krigsorganisation och fredsorganisation (den senare av betydelse för att kunna vidmakthålla handlingsfrihet för utbildningen). För många av försvarets viktigaste enheter torde förslaget innebära omkring en halvering, för några än större reducering. Det är starkt motiverat att får en bild av hur handlingsfriheten är tillgodosedd. Alltså: Hur stora är möjligheterna att vid en annan bedömning av landets behov av värnkraft kunna öka styrkan igen? Upp till nuvarande relativnivå i förhållande till omvärlden eller till någon annan nivå? I en artikel av f. arméchefen general (DN ) har detta kallats återtagningsprogram, vilket behövs som komplement till det nedskärningsprogram som propositionen reellt föreslår. Det är helt uppenbart att om försvaret haft ett återtagningsprogram efter nedrustningsbeslutet och om detta program sedan hållits vid liv genom planeringsarbete så skulle ha stått i ett väsentligt bättre läge i samband med försvarsbeslut och under utvecklingen fram till krigsutbrottet och åren närmast därefter. Skälen för återtagningsprogram i den framtida planeringen är mycket starka, ty det är en av grundtankarna i det nya planeringssystemet för försvaret när detta talar om handlingsfrihet uppåt och nedåt. Handlingsfrihet är meningslös, om man inte vet vad den innebär. Det måste finnas planering innan man kan hävda att statsmakterna har handlingsfrihet för försvaret. Med hänvisning till ovanstående hemställs att i samband med behandlingen av proposition 1972:75 anhåller hos Kungl. Maj:t om skyndsam kartläggning av handlingsfriheten för olika delar av försvaret och inom olika tidsperspektiv, varvid redovisningen bör omfatta åtgärder som kan vidtagas för att i särskilt viktiga avseenden öka handlingsfriheten jämte förslag om medel för att genomföra en effektiv planering härför. () () 72 1290 S 1972