mot · FV021722 · 1972-10-24 00:00:00 — av m. fl. om sysselsättningsstimulerande åtgärder. Den stagnation, som kännetecknat den svenska ekonomin sedan början av , består alltjämt. Visserligen har en begränsad återhämtning gjort sig gällande inom vissa delar av näringslivet, men den tycks nu ha stannat av. Någon påtaglig förbättring av utlandskonjunkturen har inte heller skett. Det uppsving som finansministern räknade med i den reviderade finansplanen har därför inte kommit till stånd. Det är inte heller troligt, att någon påtaglig förbättring kommer att äga rum . Den totala efterfrågan har också påverkats i negativ riktning av att kommuner och landsting måst ålägga sig mycket stor återhållsamhet med nya utgifter. har den ekonomiska expansionen i hög grad burits upp av statliga och kommunala investeringar. ter det sig emellertid mest sannolikt, att den kommunala aktiviteten kommer att trappas ner ytterligare på grund av den svaga tillväxten i skatteunderlaget och de redan tidigare höga skattesatserna. Att konjunkturförbättringen uteblivit har tillsammans med de fortgående strukturförändringarna lett till att sysselsättningssituationen har förvärrats ytterligare. De arbetslöshetstal, som uppmätts i räkningar och i arbetskraftsundersökningar, ligger högre än någon annan gång . Liksom tidigare är situationen särskilt besvärlig för bl. a. den äldre arbetskraften, kvinnor och ungdomar utan yrkesutbildning samt vissa tjänstemannagrupper. Dagens arbetslöshetssituation och den ytterligare säsongmässiga försämring som kan väntas är helt oacceptabel och oförenlig såväl med målsättningen om full sysselsättning och inkomsttrygghet som med en riktig användning av våra resurser. Vi anser det därför absolut nödvändigt att skyndsamt vidta åtgärder för att trygga sysselsättningen och produktionen. Det kräver enligt vår uppfattning omedelbara insatser och initiativ från . Vi vill i detta sammanhang också erinra om att representanter för vårt parti vid vårriksdagens slut i olika sammanhang (motion 1972:1700, FiU 1972:25) framhöll, att konjunkturbedömningen i den reviderade finansplanen var alltför optimistisk beträffande den närmaste framtiden. Den faktiska utvecklingen har tyvärr med all tydlighet bekräftat detta. De åtgärder, som regeringen vidtagit för att möta höstens arbetslöshet, har liksom tidigare koncentrerats till arbetsmarknadspolitiska åtgärder och andra punktinsatser. i förhållande till arbetslöshetens omfattning har de haft förhållandevis begränsad räckvidd. Efter en kraftig minskning har beredskapsarbetena dock på nytt ökat till samma nivå som . Likaså är arbetsmarknadsutbildningen nu av stor omfattning. Man kan emellertid enligt vår uppfattning inte räkna med att åtgärder av detta slag är tillräckliga för att komma till rätta med vare sig den stora arbetslösheten, prisstegringarna eller den långsamma produktionstillväxten. Erfarenheterna från bekräftar detta. I dagens situation med massiv arbetslöshet och mycket liten produktionsökning ställs helt andra krav på den ekonomiska politiken än under t. ex. de andra begränsade avmattningsperioderna i början och mitten av . Detta konstaterande innebär naturligtvis inte, att vi vill begränsa användningen av arbetsmarknadspolitik och andra selektiva åtgärder. Sådana måste i dagens läge användas i all den utsträckning, som det är praktiskt möjligt. En sådan förstärkning av arbetsmarknadspolitiken, som regeringen förklarat sig komma att föreslå i samband med framläggandet av förslaget till tilläggsstat I för /73, finner vi befogad. Vi har för avsikt att i det sammanhanget i motioner gå in närmare på arbetsmarknadspolitikens utformning . Men arbetsmarknadspolitiken och andra selektiva åtgärder blir verkligt effektiva först om de kombineras med generella ekonomiskt-politiska åtgärder. Målsättningen måste alltid vara, att så långt möjligt förebygga arbetslöshet och inte vänta med åtgärderna tills den är ett faktum. Lyckas man med det, minskar behovet av åtgärder i efterhand i form av beredskapsarbeten, omskolning m. m. Den ekonomiska politik, som regeringen fört , har lett till att den finanspolitiska handlingsberedskapen nu är begränsad. Vi har tidigare pekat på risken av att hamna i den situationen, bl. a. i samband med riksdagsbehandlingen av förslaget till skatteomläggning . Det är ändå enligt vår uppfattning nu nödvändigt att av sysselsättningspolitiska skäl uppskjuta ikraftträdandet av den beslutade höjningen av den allmänna arbetsgivaravgiften. Det är oundvikligt att en fördubbling av arbetsgivaravgiften från i nuvarande sysselsättningsläge får ytterst allvarliga konsekvenser. Arbetsgivaravgiften drabbar i första hand de mest arbetskraftsintensiva företagen. Till dessa hör flertalet småföretag. En höjning av arbetsgivaravgiften nu skulle otvivelaktigt leda till en ännu snabbare nedläggning av mindre företag, fortsatt minskning av nyetableringarna och ytterligare friställning av arbetskraft. De som på det sättet friställs kommer att få stora svårigheter att finna ny sysselsättning. Den försämring av det allmänna sysselsättningsläget, som en höjning av arbetsgivaravgiften därmed ger upphov till, kommer givetvis också att på ett ofördelaktigt sätt påverka både de enskilda hushållens inkomster samt statens och kommunernas skatteinkomster. Under en lång följd av år har industrins investeringar utgjort den kanske svagaste punkten i den svenska ekonomin. Målet har varit att öka industriinvesteringarna med . I verkligheten har dock ökningarna blivit betydligt I årets finansplan förutsågs industriinvesteringarna komma att öka . Men inte ens denna blygsamma målsättning tycks nu komma att uppnås. Olika beräkningar tyder på att ökningen kommer att stanna vid . Denna uppgång kan nästan helt tillskrivas ökningen av miljövårdsinvesteringarna medan mera utpräglade expansions- och rationaliseringsinvesteringar inte tycks öka alls. Detta är helt otillfredsställande. Möjligheterna att öka industriinvesteringarna framstår därför fortfarande som en av nyckelfrågorna i svensk ekonomi. Hög investeringstakt är en nödvändig förutsättning för att den svenska industrin skall kunna bibehålla sin internationella konkurrenskraft och öka sin exportvolym. Dessutom ställer den nuvarande snabba takten i strukturomvandlingen särskilt höga krav på nya investeringar. Strukturomvandlingen medför en betydande kapitalförstöring genom omflyttningen och företagsnedläggelserna. Det behövs då en förhållandevis hög investeringsnivå redan för att kapitalstocken inte skall minska. De åtgärder som vidtagits för att öka näringslivets investeringar har inte varit tillräckliga. Det är därför angeläget, att den ekonomiska politiken och näringspolitiken nu inriktas på att ge företagen större möjligheter till konsolidering och investeringar i anläggningar, forskning och marknadsföring än . I det sammanhanget spelar både tillgången på kapital och ränteläget en viktig roll. a. utgör den nuvarande höga räntan på långa lån utan tvivel en hämmande faktor på både näringslivs- och bostadsinvesteringarna. Räntan på långa lån har under den innevarande lågkonjunkturperioden inte sänkts i motsvarande grad som diskontot. Det har lett till en stark press uppåt på hyresnivån, särskilt i nybyggda hus, och den höga räntan utgör en av huvudorsakerna till att många lägenheter nu står tomma och att bostadsinvesteringama minskat. Men den långa låneräntan har också hämmat industriinvesteringarna och därmed till stor del förtagit verkan av de stimulansåtgärder, som satts in för att öka industriinvesteringarna. Skillnaderna i räntesatser på korta och långa lån återspeglar bl. a. inflationsförväntningar. Ökad prisstabilitet skulle därför sannolikt automatiskt leda till en viss utjämning. Men det är också uppenbart, att regeringen och genom en förändring av kreditpolitiken skulle kunna medverka till en lägre ränta. Ett medel härför är att i större utsträckning täcka statens budgetunderskott genom kortfristig upplåning. AP-fondernas räntepolitik är likaså av mycket stor betydelse, eftersom dessa nu på ett eftertryckligt sätt dominerar den långa lånemarknaden. Det ligger givetvis i löntagarnas, övriga förvärvsarbetandes och pensionärernas intresse, att ATP-medlen förvaltas på sådant sätt, att medlen ger en god förräntning. Men det kan knappast ligga i dessa gruppers intresse, att förräntningskraven drivs så långt, att det leder till kraftiga hyreshöjningar och inskränkningar i industriinvesteringarna med åtföljande negativa verkningar på sysselsättningen. Det är mot den bakgrunden angeläget att söka bringa den långa räntan i bättre överensstämmelse med diskontot och den allmänna räntenivån. Inte minst byggnadsinvesteringarna spelar en framträdande roll för industrins och andra näringsgrenars möjligheter att öka sin kapacitet. Det är mot den bakgrunden olyckligt, att det särskilda investeringsavdrag som infördes har begränsats till att bara omfatta maskininvesteringar. I dagens läge framstår det som nästan ännu viktigare än tidigare att komplettera det befintliga avdraget för maskininvesteringar med ett motsvarande avdrag för byggnadsinvesteringar. Industrins byggnadsinvesteringar ökar sålunda f. n. troligen mindre än de totala investeringarna. Inom jordbruket finns det likaså stora eftersatta behov, när det gäller investeringar i ekonomibyggnader. Investeringar i byggnader är dessutom ofta en förutsättning för att arbetsmiljön skall kunna förbättras. föreligger det en mycket hög arbetslöshet just inom byggnadssektorn, vilket bl. a. hänger samman med att bostadbyggandet minskat. Avdraget för byggnadsinvesteringar bör liksom avdraget för maskininvesteringar utgå för investeringar avsedda att utnyttjas i rörelse, jordbruk eller skogsbruk. Det bör inte tillämpas generellt. Flertalet investeringar, som räknats som oprioriterade i samband med att vissa byggnadsobjekt varit belagda med investeringsavgift (senast ), bör sålunda undantas. Denna begränsning innebär, att avdragsrätten inte kommer att omfatta kontors- och banklokaler, varuhus, bensinstationer, parkeringshus och liknande byggnadsobjekt. Avdraget bör utgå av byggnadskostnaden och tills vidare få utnyttjas för byggnadsprojekt som sätts i gång före och avse den byggnadskostnad som läggs ner före . I övrigt bör de detaljbestämmelser som redan gäller beträffande avdraget för maskininvesteringar kunna gälla i tillämpliga delar. På motsvarande sätt bör enligt vår mening det befintliga statliga stödet till miljövårdande åtgärder inom industrin få utnyttjas inte bara till vatten- och luftreningsanläggningar utan även till åtgärder för bättre arbetsmiljöer i fråga om arbetslokaler, maskiner och andra arbetsanordningar. Det råder ett nära samband mellan industrins omgivningsmiljöer och dess arbetsmiljöer. 1 båda fallen måste man givetvis förutsätta att miljövårdskostnaderna normalt och för framtiden skall ingå i produktionskostnaderna. Men mycket har försummats under en följd av år i miljöpolitiken. Med den vikt som man måste fästa vid kravet på förbättrade arbetsmiljöer anser vi det särskilt i nuvarande sysselsättningsläge angeläget att stimulera till förbättringar av olika arbetsmiljöer. Den här föreslagna stimulansåtgärden bör givetvis inte få utnyttjas i de fall då annat stöd utgår, såsom vid medgivande att ta i anspråk investeringsfond. Med hänvisning till vad som har anförts i motionen samt med stöd av 55 § i riksdagsordningen hemställer vi att beslutar 1. att det under vårriksdagen fattade beslutet att höja den allmänna arbetsgivaravgiften från av den utgivna lönesumman inte skall träda i kraft; 2. att som sin mening uttala, att den statliga upplåningen samt kredit- och räntepolitiken i övrigt inriktas så att näringslivets behov av långfristig upplåning kan tillgodoses och en sänkning av räntan på långfristiga lån komina till stånd; 3. att den som påböijar arbete med byggnad avsedd att utnyttjas i industri, jordbruk m. m. skall åtnjuta ett särskilt investeringsavdrag enligt i motionen angivna grunder; 4. att medge att stöd till åtgärder för bättre arbetsmiljöer inom industrin i fråga om arbetslokaler, maskiner och andra arbetsanordningar får utgå ur anslaget till Bidrag till miljövårdande åtgärder inom industrin m. m. enligt samma grunder, som i övrigt gäller för anslaget, samt att hemställa hos Kungl. Maj:t om utfärdande av erforderliga tillämpningsföreskrifter; 5. att uppdra åt vederbörande utskott att utarbeta erforderlig lagtext. () i Luttra () i Glömminge () i Skegrie () i Bäckmora 72 1750 S 1972