mot · FV021604 · 1972-04-06 00:00:00 — av herrar i och i i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 67 med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. 1 proposition nr 67 föreslås bl. a. hårdare straff för grova narkotikabrott och grov varusmuggling samt större restriktivitet beträffande permissioner och villkorliga frigivningar. Med hänsynstagande till att narkotikahanteringen är i högsta grad internationaliserad och då den internationella försäljningsmarknaden synes vara inriktad på bl. a. , där förtjänstmöjligheterna är stora och där riskerna med verksamheten bedöms vara förhållandevis måttliga, synes en höjning av straffen för grova narkotikabrott och grov varusmuggling motiverade inte minst med hänsyn till den straffskärpning för dylika brott som beslutats eller föreslagits i , , och . De som gör sig skyldiga till så grova brott som det här är fråga om är rena marodörer som hänsynslöst utnyttjar människors beroende av stimulansframkallande medel. Enligt vår mening är den föreslagna straffskärpningen motiverad då brott av detta slag leder till att tusentals människor, inte minst barn och ungdom, hamnar i ekonomisk och social misär och slutligen avlider . För dylika brott är inget straff nog hårt. Den föreslagna höjningen av maximistraffet för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling som avsett narkotika från fängelse till fängelse är en ganska kraftig straffskärpning och bör ses mot bakgrunden av de allvarliga brott som det här är fråga om. För dessa som hamnat i narkotikaträsket är det angeläget att samhällets vårdresurser sättes in för att rädda dessa människor från att gå under. Hur många människor som det här är fråga om är svårt att närmare ange, men siffran 10 000 och däröver synes vara realistisk. Har samhället inte tillräckliga vårdresurser för att ta hand om alla dessa människor bör vårdresurser tillskapas. Det är helt enkelt vår skyldighet att känna solidaritet och ansvar mot dessa våra medmänniskor som av olika anledningar blivit beroende av ett dylikt gift och som resulterat i ett ödeläggande av deras liv. 1 vården av dessa bör man frän samhällets sida pröva olika vårdformer, såsom bl. a. det terapeutiska samhället. Denna vårdform har i vissa fall slagit väl ut. Det finns all anledning att även fortsättningsvis pröva denna vårdform, även om man inte alltid kan uppnå goda resultat. I vaije fall bör vårdresurser tillskapas så att vårt välfärdssamhälle inte behöver fortsättningsvis uppleva den situationen att tusentals vårdbehövande narkomaner inte kan tagas om hand på grund av bristande vårdresurser. Vården bör som departementschefen framhållit i propositionen 1972:67, i främsta rummet bygga på frivilligheten. Åtskilliga narkotikamissbrukare efterfrågar eller tar emellertid inte frivilligt emot behandling. Det måste finnas legala möjligheter att få sådana missbrukare under vård även mot deras vilja. Departementschefen åberopar att sådan möjlighet redan finns och hänvisar till att enligt barnavårdslagens bestämmelser när det gäller personer som inte fyllt kan barnavårdslagen tillämpas och de unga beredas vård vid bl. a. ungdomsvårdsskolor. Missbrukare kan under vissa förutsättningar tas om hand på sjukhus med stöd av lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Lagen ändrades (prop. 1969:1 11, 2 LU 1969:59, rskr 1969:274) i syfte att klargöra att den skall kunna utnyttjas förvård även av narkotikamissbrukare både i ett akut behandlingsskede och för att bereda vederbörande eftervård. De möjligheter till tvångsåtgärder som lagen öppnar torde emellertid användas mycket sparsamt. En bidragande orsak torde bl. a. vara att många läkare är tveksamma till värdet av vård som anordnas mot patientens vilja. Frågan om utvidgning av möjligheterna att bereda narkotikamissbrukarna vård mot deras vilja synes motiveras av det förhållandet att narkotikamissbrukarens situation är sådan att vederbörande inte alltid själv är i stånd att avgöra värdet av vården. Då syftet med tillgripandet av tvångsåtgärder motiveras av vederbörandes bästa, att rädda honom från att gå under i social och ekonomisk misär, bör ett ingripande komma till stånd även om det sker mot hans eller hennes vilja. Tvångsåtgärder kan därmed motiveras även om det kan bli fråga om att den enskildes vilja ej kan respekteras. För att den enskildes möjlighet att själv få bestämma över sitt liv och sin situation ej skall åsidosättas synes det motiverat att ett tvångsingripande som leder till ett omhändertagande inte får omfatta längre tidrymd än högst en månad. skall vederbörande, efter avgiftning och fysiskt återställande, själv få bestämma om vården skall fortsätta eller avbrytas. Då har vederbörande i de allra flesta fall nått en sådan fysisk och psykisk balans att de själva kan avgöra sin egen livssituation. Att möjligheterna till tvångsingripande än så länge skett i mycket begränsad omfattning bottnar främst i det förhållandet att vårdresurserna är begränsade, och då är det helt naturligt att man i första hand vänder sig till dem som frivilligt söker vård än till dem som mot sin vilja påtvingas vård. Som vi tidigare framhållit bör därför vårdresurserna utbyggas så att alla som behöver vård skall erhålla dylik. För att över huvud taget komma till rätta med narkotikaproblemet, som är ett mycket stort och allvarligt samhällsproblem och som kräver insatser av betydligt större slag än vad som företagits och som föreslås, synes frågan kräva en parlamentarisk utredning. Som grundmaterial finns bl. a. narkotikavårdskommitténs betänkande, som bör kunna utgöra ett bakgrundsmaterial för utredningens arbete. Utredningen skall utföra sitt arbete skyndsamt och framlägga förslag till samlande lösningar för att komma till rätta med narkotikaproblemet. Med hänvisning till det anförda hemställes att vid sin behandling av Kungl. Maj:ts proposition nr 67 hos Kungl. 1. parlamentarisk utredning med syfte att framlägga förslag till konkreta åtgärder för att komma till rätta med narkotikaproblemet, 2. utarbetande av regler som möjliggör att narkomaner kan omhändertas för vård under en tidrymd av högst en månad.