mot · FV021766 · 1972-11-14 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 109 med förslag till expropriationslag m. m. I proposition nr 109 läggs fram förslag till ny expropriationslag jämte förslag till vissa följdändringar i annan lagstiftning. Förslaget innebär ett fullföljande av den lagreform på expropriationsrättens område som inleddes med de av beslutade ändringarna i lagen om expropriation. De förslag som förelädes höstriksdag var en delreform som hade utarbetats inom departementet och framlades utan remissbehandling. Förslagen byggde således i stor utsträckning inte på expropriationsutredningens remitterade förslag. Utredningens arbete avslutades utan att procedurreglerna behandlats. Återstående delar av sakkunnigförslaget har bearbetats i departementet och utgör tillsammans med i en departementspromemoria framlagda förslag till procedurregler grunderna för föreliggande proposition. Vi ifrågasatte vid föregående års riksdagsbehandling om det var nödvändigt att forcera fram delar av lagen som arbetet på en mer omfattande lagreform pågick. Det kan nu också konstateras att det skulle varit angeläget att i vanlig ordning bedöma hela frågan i ett sammanhang. En förutsättning för ett rationellt och ändamålsenligt samhällsbyggande är att kommunerna får tillräckliga hjälpmedel lagstiftningsmässiga och ekonomiska för att driva en aktiv markpolitik och förbättra sin markberedskap. Med en god markberedskap skapas gynnsammare förutsättningar för ett rationellt bostadsbyggande samt för bebyggelse- och anläggningsverksamhet i övrigt. måste med säkerhet vara tillgänglig för nyexploatering och sanering för att alternativa utbyggnadsprojekt skall kunna skapas utan nämnvärda tids- och kostnadsförluster. Kommunala markförvärv, som genomförs , underlättar bebyggelsens planläggning genom att ägandesplittringen reduceras. Kommunerna får större möjlighet att ur samhällsintressets synvinkel bestämma utbyggnadsriktningar och detaljplanernas lämpliga utformning. Vidare ges förutsättningar för en effektiv konkurrens om projektering, byggande och förvaltning. Markprisstegring och osund markspekulation motverkas. Kommunerna bör ha möjlighet att i förväg förvärva den mark som kommer att tas i anspråk för tätbebyggelse. Från alla synpunkter är frivilliga markförvärvsuppgörelser att föredra och bör eftersträvas. Huvudparten av de kommunala markförvärven har genomförts och torde även komma att genomföras på frivillig väg. Då frivillig uppgörelse över huvud eller på rimliga villkor, t. ex. beträffande markpriset, inte kan träffas kan expropriation bli ofrånkomlig. Expropriationsändamålen bör därför ha en sådan omfattning att samhällsbyggandet på såväl råmarksområden som områden med befintlig bebyggelse kan planeras och genomföras på tillfredsställande sätt. Men den enskildes rätt och möjligheter att hävda den måste självklart tillgodoses. Särskilda hänsynstaganden är nödvändiga då det gäller fastigheter som innehas i huvudsakligt syfte att bereda bostad åt ägaren och honom närstående. Expropriation av egnahem och småhus bör inte få ske för oklart redovisade samhällsbehov. Endast när det står fullt klart att ett övertagande för samhällsbyggnadsändamål är helt nödvändigt bör expropriation få ske. Motsvarande hänsynstagande bör även tas till ägare av fritidshus. Vi föreslog därför vid riksdagsbehandlingen att ianspråktagande med tvångsrätt av egnahemsfastigheter och motsvarande bara skulle få ske när detta framstår som oundgängligt från samhällsbyggnadssynpunkt. 1 allmänhet bör således planeringen ha framskridit så långt, att det står fullt klart att ett förverkligande av byggnads- och anläggningsåtgärderna kommer att ske. Vi framhöll också att löseskillingen vid expropriation av egnahemsfastigheter och motsvarande aldrig bör få bestämmas lägre än som fordras för anskaffning av annan likvärdig bostadsfastighet. Yrkandet har i vad gäller löseskillingen tillgodosetts i föreliggande lagförslag i 4 kap. 3 § tredje stycket. Föredragande statsrådet ansluter sig också till uppfattningen att hänsyn bör tas inte bara till ekonomiska utan också till ideella värden när det gäller expropriation av hyreshus och egnahemsfastigheter. Är de motstående intressena, såväl enskilda som allmänna, av större styrka, bör enligt propositionen sökandens intressen av att ta marken i anspråk få vika. Vad angår egnahemsfastigheter hänvisas till statsmakternas uttalande vid behandlingen av fjolårets proposition, att det är naturligt att kommunerna liksom tidigare i görligaste mån undviker att ta i anspråk mark som är bebyggd med egnahemsfastigheter. Detta bör, fortsätter statsrådet, få ett direkt stöd i lagtexten genom att i den nya lagen föreskrivs att expropriationstillstånd inte skall meddelas, om ändamålet lämpligen bör tillgodoses på annat sätt eller olägenheterna av expropriationen från allmän eller enskild synpunkt överväger de fördelar som kan vinnas genom den. Det föreslagna lagstödet är enligt vår mening för vagt. Av lagtexten bör klart framgå att ianspråktagande med tvångsrätt av småhusfastigheter som används som egnahem eller fritidsbostäder endast får ske när detta framstår som oundgängligt från samhällsbyggnadssynpunkt. När det gäller frågan om att upplåta mark med tomträtt anser vi att detta institut, rätt använt, i många fall kan vara ett värdefullt hjälpmedel i kommunernas markpolitik. Vi anser emellertid inte att upplåtelse med tomträtt skall utgöra separat expropriationsgrund, varken när det gäller råmarksområden eller i fråga om områden med befintlig tätbebyggelse. Om mark har kommit i kommuns besittning med stöd av expropriationslagen, så måste det ankomma på det kommunala omdömet att sedan besluta huruvida mark för bebyggelse skall överlåtas med äganderätt eller upplåtas med tomträtt. Tomträtt är ofta att föredra när kommunens ekonomi tillåter det. Det kan emellertid inte vara rimligt att expropriera mark enbart med den motiveringen att den skall upplåtas med tomträtt. Med den omfattande rätt till expropriation för tätbebyggelseändamål som föreslås är också en särskild grund för tomträttsupplåtelse obehövlig. Enligt gällande bestämmelser föreligger i vissa fall rätt till återlösen av exproprierad egendom. Såsom har påpekats såväl av expropriationsutredningen som i promemorian torde reglerna om återlösningsrätt inte ha tillämpats i nämnvärd utsträckning. har emellertid för sin del ansett att reglerna om återlösen har ett visst värde som medel att säkerställa att den exproprierade egendomen används för sitt ändamål. Expropriationsändamålen innebär att expropriation i viss utsträckning kan medges även till förmån för enskilda. Även om den prövning som sker när sökanden är ett enskilt rättssubjekt ger vissa garantier för att expropriationstillstånd meddelas endast om det är fullt klarlagt att sökanden avser använda egendomen för det uppgivna ändamålet kan återlösningsinstitutet behövas som sanktionsform för att säkerställa att egendom verkligen kommer till avsedd användning efter expropriationen. Att återlösen vid de fall som eventuellt kan bli aktuella i regel torde kunna ske genom frivillig överlåtelse är enligt vår mening inget skäl för att lagen skall innehålla någon regel om återlösen. Frivilliga överenskommelser torde tvärtom underlättas av förekomsten av en lagregel. Enligt nu gällande regler skall Kungl. i samband med att tillstånd till expropriation beviljas bestämma den tid inom vilken talan om expropriation skall ha väckts vid domstol. Vanligen utsätts därvid en ettårsfrist. 1 praxis har emellertid Kungl. ansetts oförhindrad att förlänga meddelade tidsfrister. 1 flera fall har tidsrymden mellan expropriationstillståndet och dagen för anhängiggörandet av expropriationsmålet blivit betydande. Förhållandet har kritiserats vid upprepade tillfällen, bl. a. under remissbehandlingen av expropriationsutredningens förslag och av promemoria. De långvariga expropriationstillstånden är en allvarlig olägenhet. Det är vanligt att byggnadsförbud råder i dessa fall. Fastigheternas kreditvärden reduceras, och i praktiken kan fastigheterna heller inte säljas till någon annan än kommunen. Den enskildes möjligheter att underhålla fastigheten är begränsade, och hans möjligheter att disponera över sin egendom inskränkes. Att någon prövning hos domstol inte kan uppnås av ersättningsfrågan och av ersättningens skälighet är mot denna bakgrund otillfredsställande. Till expropriationslagstiftningens syften hör dessutom enligt vår uppfattning inte att tillskapa ett slags tvångskrediter på den enskilde sakägarens bekostnad. Vi anser att en kommuns tvångsförvärv av fastigheter bör genomföras på ett sätt som inte alltför markant avviker från frivilliga fastighetsköp. anstånd med stämning till domstol bör i normalfallen räcka för förhandlingar. Det slutliga beslutet, om expropriationsanspråket skall vidhållas, hindras för övrigt inte av att domstolen prövar ersättningsfrågan. Av hänsyn till fastighetsägaren och andra intressenter är det befogat att införa begränsningar i den rätt som tillkommer den exproprierande. Vad först gäller tillståndsbesluten bör de liksom innehålla en bestämmelse om sista dag för väckande av talan vid domstol. Nuvarande praxis i fråga om tidsfristens längd bör enligt vår mening regleras i lag. Å andra sidan har naturligtvis den exproprierande behov av en viss handlingsfrihet. Därför bör även i fortsättningen finnas en möjlighet att få ett expropriationstillstånd förlängt. Av hänsyn till fastighetsägaren bör denna förlängningsmöjlighet begränsas till om den sker mot fastighetsägarens bestridande. På grund av beslut vid höstriksdag gäller nya bestämmelser om ersättning vid expropriation. Den s. k. presumtionsregeln utgör ett principiellt och praktiskt betydelsefullt undantag från marknadsvärdeprincipen. Enligt denna regel grundas värderingen vid tätbebyggelseexpropriation på 10 till fastighetsvärden. För att få högre ersättning måste den enskilde bevisa att värdet saknar samband med samhällsutveckling och förväntningar om en ändrad fastighetsanvändning. I föreliggande proposition föreslås en utvidgning av presumtionsregeln till att gälla även andra fall än det allmännas expropriation för tätbebyggelse. Regeln är redan i sin ursprungliga utformning enligt vår mening ytterst svår att tillämpa på ett sätt som inte sätter rättssäkerheten i fara. har upprepade gånger i olika sammanhang fört fram kravet att oförtjänt markvärdestegring bör motverkas och där den uppkommer dras in till det allmänna. Detta får naturligtvis inte ske på ett sätt som sätter rättssäkerheten i fara. Den föreslagna presumtionsregeln förutsätter att fastighetsägaren kan prestera en nöjaktig utredning om ingångsvärdet värdet som då prövningen är aktuell kan ligga . Särskilt när det gäller värdering av byggnader föreligger mycket stora svårigheter att utreda värdet vid en så avlägsen tidpunkt. Bevissvårigheterna kan tvinga domstolarna till en skälighetsuppskattning som kan leda till såväl för låga som för höga värden, vilket i båda fallen är otillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. Den föreslagna bevisbörderegeln, som står i strid mot eljest gällande allmänna principer, kan leda till synnerligen svårbedömbara effekter, som kan vara oförenliga med den allmänt uttalade grundsatsen att markägaren skall sättas i samma förmögenhetsställning som om expropriation inte ägt rum. Vi föreslår därför att bevisbördan i stället läggs på den exproprierande. Vi delar uppfattningen att det behövs en aktiv processledning i expropriationsmål. Det kan emellertid ifrågasättas om domstolen bör bindas i sitt agerande på det sätt som föreslås i propositionen. Lagrådet har uttalat tveksamhet om lämpligheten att på detta sätt göra avsteg från eljest gällande principer. Det torde ofta vara mycket svårt att i konkreta termer angiva den utredning som bör förebringas och särskilt omfattningen därav. Det finns även andra vägar att uppnå det avsedda ändamålet, t. ex. att domstolen enligt bestämmelserna i 40 kap. 1 § utser opartisk sakkunnig att yttra sig i de frågor som behöver utredas. Det synes emellertid lämpligt att det föreslagna institutets utredningsbeslut får prövas men endast i de fall då detta av domstolen befinnes ändamålsenligt. Lagtexten bör ändras i enlighet härmed. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att måtte vidta de ändringar i propositionens förslag till expropriationslag som föranleds av följande yrkanden 1. att i 2 kap. 12 § första stycket följande tillägg görs: Expropriation av småhusfastigheter som används som egnahem eller fritidsbostäder får endast ske när detta framstår som oundgängligt från samhällsbyggnadssynpunkt; 2. att i 2 kap. 1 § första stycket orden eller för att annars i kommunens ägo överföra mark för upplåtelse med tomträtt utgår; 3. att regler om återlösen av samma innehåll som i §§ 6870 i nu gällande expropriationslag intages i den föreslagna expropriationslagen; 4. att 3 kap. 6 § första stycket får följande lydelse:/expropriationstillstånd skall angivas att saken skall fullföljas genom ansökan till domstol. Föreligger särskilda skäl kan tiden förlängas. Mot fastighetsägarens bestridande må dock förlängning ej ske med sammanlagt . Ansökan om förlängning skall göras före utgången av den löpande tidsfristen. Om fastighetsägaren visar att hans olägenhet av att expropriationsfrågan hålles öppen har ökat avsevärt, kan på hans begäran den bestämda tidsfristen förkortas. Beslut om kortare tidsfrist får ej meddelas förrän förflutit efter det att expropriationstillståndet meddelades; 5. att 4 kap. 3 § första stycket får följande lydelse: Vid bestämmande av löseskilling skall sådan ökning av fastighetens marknadsvärde av någon betydelse som ägt rum före ansökningen om expropriation, dock högst före talans väckande vid domstol, icke räknas ägaren till godo i den män det blir utrett, att den beror på förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt. Avser expropriationen del av fastighet, skall vad som sagts nu om beräkning av marknadsvärde tillämpas i fråga om värdet före expropriationen. Värderingen skall ske med hänsyn till fastighetens skick när ersättningsfrågan avgöres eller, om fastigheten har tillträtts eller övergått på den exproprierande enligt 6 kap. 10 §, när tillträdet eller övergången skedde; 6. att 5 kap. 12 § andra stycket får följande lydelse: Om det finnes påkallat, äger fastighetsdomstolen genom särskilt beslut meddela parterna vilken utredning som enligt domstolens mening bör förebringas i målet (utredningsbeslut).