mot · FV021818 · 1972-11-17 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr lil angående regional utveckling och hushållning med mark och vatten. har genom näringslivets utveckling förvandlats från ett jordbrukarland till en av världes mest avancerade industristater. Den utvecklingen har lagt grunden till vårt välstånd. Den materiella standarden har stigit och de ekonomiska klyftorna minskat. Vi har kommit långt när det gäller att garantera allas rätt till utbildning och ett rikhaltigt kulturutbud. Rationella produktionsmetoder har möjliggjort kortare arbetsdag och längre fritid. Men den här utvecklingen har inte bara ljusa sidor. Ännu finns stora ekonomiska klyftor kvar. Den forcerade tekniska utvecklingen har för många betytt ett monotont produktionsliv, och nya hälsorisker har uppstått på våra arbetsplatser. Den befolkningskoncentration som följt i stordriftens och den långt drivna specialiseringens spår har skapat trängsel och trista vardagsmiljöer i de snabbt växande tätorterna. Den industriella tekniken har inneburit en hård förslitning på den yttre miljön, överexploatering av viktiga naturresurser, nedsmutsning av vattendrag och sjöar, kraftiga luftföroreningar. Lokaliseringen av nya industrier, bostadsområden och vägprojekt kommer ständigt i konflikt med väsentliga miljöintressen. Ett markant drag i utvecklingen har varit att den omfattande befolkningsomflyttningen skapat ekonomisk och social obalans mellan landets olika delar. En jämförelse mellan de s. k. skogslänen och de expansiva områdena i Syd- och visar genomgående sämre realinkomst, lägre genomsnittlig utbildningsnivå och större arbetslöshet för skogslänen. En ökning av sysselsättningstillfällena med skulle behövas för att förvärvsintensiteten bland kvinnor i övre skulle bli lika hög som den nu är i . Människornas anspråk på samhällsservice och ökad privat konsumtion förutsätter fortsatt industriell utveckling och ett ökat utnyttjande av modern teknik. Även om vi i denna process ser en huvudorsak till befolkningskoncentration, regional obalans och miljöförstöring, är ett avbrytande av utvecklingen inte möjlig. Vår uppgift måste i stället vara att hindra utvecklingen från att skriva sina egna lagar vid sidan av människornas önskningar och behov. Genom en målmedveten social styrning av marknadskrafterna kan vi undvika många av de negativa verkningar på miljön i vid mening som i alltför stor utsträckning accepterats som ett nödvändigt pris för vårt materiella välstånd. Detta kräver mera av offentligt ansvarstagande både när det gäller hur våra mark- och vattenresurser skall utnyttjas och när det gäller den sociala och ekonomiska planeringen. Till grund för denna politik måste ligga en annan syn på den ekonomiska tillväxtens innehåll än den som varit dominerande. Vi måste tänka mera i termer såsom livskvalitet än i standardbegrepp med ett snävt ekonomiskt innehåll. Detta innebär att vi t. ex. lägger ökad vikt vid miljövärden och att vi som grund för åtgärder på det regionalpolitiska området inte nöjer oss med inskränkt företagsekonomiska bedömningar. Kalkyler som innehåller den totala samhällskostnaden kan ofta ge en både riktigare och mera gynnsam bild av värdet att satsa på sysselsättningsskapande åtgärder i en avfolkningsbygd. Inget ekonomiskt system innehåller några självklara lösningar på de många avvägningsproblem som uppstår när man vill förena kraven på fortsatt ekonomisk tillväxt med ett effektivt skydd för miljön. Planhushållning av socialistisk modell gör det inte, det ger utvecklingen i de länder som tillämpar sådana system belägg för. Men inte heller marknadsekonomin innehåller i sig några garantier för en socialt acceptabel utveckling. Marknadsekonomin kan dock bättre än andra system anpassas till människornas önskningar och stimulera till enskilda initiativ när det gäller en teknisk utveckling ägnad att möta nya krav. I en socialt styrd marknadsekonomi kan man t. ex. genom avgifter och lagstiftning tvinga fram en produktionsteknik som begränsar nedsmutsande utsläpp. Därigenom får miljön ett pris och miljökraven en marknadsstyrande effekt. På det regionalpolitiska området kan man t. ex. genom en anpassning av tele- och transporttaxorna och med hjälp av företagsbeskattningen stimulera företag att slå sig ner i områden där en etablering utan sådana åtgärder hade tett sig företagsekonomiskt alltför ogynnsam etc. Vi måste vara beredda att utnyttja dessa styrmedel för att uppnå ett samhälle där människorna i de olika regionerna kan erbjudas likvärdig tillgång till en differentierad arbetsmarknad, god social omvårdnad, kommersiell service, ett rikhaltigt kulturutbud och en god miljö. Det är för att uppnå sådana politiska mål som vi från liberalt håll länge krävt en miljöpolitisk riksplanering. Syftet med denna måste vara att ge samhället medel att på tidigt stadium kunna mot varandra väga kraven på sysselsättning, service och miljö. Planeringen bör som i första hand vara en uppgift, men kommunerna bör i arbetet med den fysiska planeringen ha stöd i av regering och riksdag antagna riktlinjer för hur uppkommande värderingskonflikter bör lösas. Grundläggande för dessa avvägningar måste emellertid vara det ekologiska betraktelsesättet. Vi måste bedöma konsekvenserna av vårt handlande för människan och hela det levande systemet. Det finns gränser för vad miljön tål. De gränserna får inte överskridas. Vi har också krävt en fastare målsättning för regionalpolitiken. Denna bör utgå från att skapa någorlunda likvärdiga möjligheter för människorna i hela landet att i sin egen region finna meningsfull sysselsättning. Det är orealistiskt att räkna med att befolkningsomflyttningarna skall upphöra, men regionalpolitiken bör syfta till att så långt möjligt göra dem lokalt begränsade. Detta underlättas om varje region får en sammansatt ortsstruktur, vilket bl. a. kräver en eller en grupp större tätorter, som är tillräckligt stora för att beträffande arbetsmarknad och andra betingelser kunna utgöra ett konkurrenskraftigt alternativ gentemot storstadsområdena. Motsätter man sig en satsning på den sortens orter, rycker man undan grunden för en av de viktigaste delarna av den regionalpolitiska målsättningen. En sådan politik skulle leda till att den nuvarande bristen på balans mellan storstadsområdena och övriga delar av landet bevarades. All planering, vare sig den är inriktad på att tillgodose miljöintressen eller syftar till att skapa sysselsättningstillfällen, måste bygga på människornas önskningar och krav. Därför måste planeringsarbetet vara lokalt förankrat. Den enskilde måste ha tillfälle att påverka utvecklingen i den egna kommunen eller den egna regionen. Detta ställer krav på tekniker och politiker att de är beredda att ge medborgarna god information om föreliggande planer och att allmänheten också får möjlighet att väga alternativa lösningar mot varandra. I syfte att öka det demokratiska inslaget i samhällsplaneringen bör enligt vår mening kommunernas ställning i planeringsarbetet stärkas. Men det är också önskvärt att man närmare prövar möjligheterna att låta en del av de uppgifter som ligger hos de huvudsakligen av regeringen utsedda länsstyrelserna överföras till de folkvalda landstingen. En sådan uppgift kan vara samordningen av kommunernas sociala och ekonomiska planering, dvs. i princip det arbete som redovisas i de s. k. länsprogrammen. Även vissa av de statliga länsnämndernas uppgifter bör kunna överföras till landstingen. Den s. k. länsdemokratiutredningen har visat hur en sådan demokratisering av planeringsprocessen kan förenas med kravet på nödvändig rikspolitisk samordning. Redan nu borde det vara värdefullt om den beslutande statliga instansen tillgodogjorde sig den erfarenhet och överblick som finns samlad i landstingens förvaltningsutskott. Innan beslut om fördelning av resurserna inom länet fattas bör därför förvaltningsutskottet höras. Därvid skall förvaltningsutskottet ha rätt att begära föredragning av den tjänsteman som är föredragande i vederbörande statliga instans. I det följande har vi närmare utvecklat vår syn på regeringens förslag till regionalpolitisk! I motion nr 1817, som väcks , återges våra ståndpunkter och yrkanden när det gäller den fysiska riksplaneringen. Den inflyttning från landsbygd till tätorter som försiggått under hela vårt århundrade har accelererat . Även om takten relativt sett kommer att bli något långsammare , kan en fortsatt inflyttning från landsbygd och småorter till större tätorter förutses. Framför allt på grund av strukturomvandlingen inom närings 1 * 1972. livet mot större enheter och försämrade villkor för vissa branscher har befolkningsomflyttningen också inneburit en koncentration till vissa delar av södra och . Utflyttningsområden med genomsnittligt sned åldersfördelning, hög arbetslöshet, låga inkomster samt låg servicenivå står i stark kontrast till expansionsområdet med väldifferentierad arbetsmarknad, normalt ringa arbetslöshet, höga inkomster och hög servicenivå. Insikten om de negativa verkningar som en fortsatt utveckling i denna riktning innebär ligger bakom den successivt utbyggda regionalpolitiken. Syftet med den politiken har varit att komma till rätta med de faktorer som ligger bakom obalansproblemen och styra utvecklingen i en riktning som överensstämmer med de mål som ställs upp för vår välfärdspolitik. Ett av dessa mål är att söka tillgodose varje människas rätt till ett arbete som ger rimliga försörjningsmöjligheter. Regionalpolitikens viktigaste syfte måste därför vara att skapa underlag för fler och över landet jämnare fördelade sysselsättningstillfällen. Enigheten har länge varit stor om den beskrivna utvecklingens negativa sidor. I flera betänkanden från offentliga utredningar och i en mångfald forskningsrapporter har kunskapen om det faktiska förloppet klarlagts. Utifrån dessa fakta och denna kunskap har statsmakterna anslagit betydande medel för att styra och stimulera utvecklingen i en annan riktning. Effektiviteten i den förda politiken och avkastningen av de anslagna medlen har enligt vår mening inte varit tillräcklig. Det grundläggande felet regionalpolitik har varit avsaknaden av preciserade mål och medveten planering. Det är därför tillfredsställande att den proposition som förelagts utgår ifrån ett planeringsarbete som omfattar hela landet och som är regionalt förankrat. Genom den enhetliga metodik som använts i planeringsarbetet är dessutom länsprogrammen jämförbara, vilket underlättar behandling. Den ambitiösa inventering av de olika länens problem och framtidsmöjligheter som Länsprogram 1970 innebär har strukit under att obalans i fråga om arbetstillfällen och serviceutbud existerar i skilda delar av landet. Det är emellertid ostridigt att de svåraste problemen i fråga om underskott på arbetstillfällen fortfarande finns i de s. k. skogslänen. De resurser som ställs till regionalpolitikens förfogande måste därför även i fortsättningen i första hand gå till dessa län. Det får dock inte vara en stelt tillämpad princip. Tillräcklig flexibilitet måste finnas i tillämpningen av de beslut statsmakterna fattar om regionalpolitiken, om obalansproblem i andra regioner skall kunna motverkas och förekommas. Som allmänt mål bör därför som inledningsvis framhållits uppställas att regionalpolitiken skall syfta till att människorna i de olika regionerna skall kunna erbjudas likvärdiga sysselsättningsmöjligheter och en likvärdig tillgång till social, kommersiell och kulturell service samt en i övrigt god miljö. Ansträngningarna att nå bättre balans i skilda avseenden mellan olika regioner måste bli en avvägning mellan det önskade och det möjliga. Vi kan i dessa strävanden inte göra avsteg från en politik som är resursskapande. En riktigt utformad regionalpolitik skall på bästa sätt hushålla med landets naturtillgångar, realkapital, yrkesskicklighet, industriell miljö och mänskliga resurser. Det finns med denna syn på regionalpolitiken ingen motsättning mellan en ekonomisk politik som främjar full sysselsättning och tillväxt och regionalpolitiska strävanden. En framgångsrik ekonomisk politik måste tvärtom förenas med en sådan hushållning med landets samlade resurser som vi menar att regionalpolitiken syftar till. Det kan emellertid finnas en skillnad mellan vad som är rätt beslut för ett enskilt företag och vad som är rätt beslut för hela samhället. Anledningen är att företagets kalkyl och kostnader i samband med utbyggnad eller nyetablering inte omfattar alla samhällets kostnader. Den utvidgning av servicen i form av bostäder, skolor, sjukvård, gator och vägar m. m. som ofta blir en följd av företagets lokaliseringsbeslut blir kostnader för stat och kommun. I orter med minskande befolkning finns inte sällan en viss ledig kapacitet i denna samhällsservice. Om företagen valde att lokalisera sig i dessa orter, skulle kostnaderna för samhällsservicen bli mindre. är den kostnadsminskningen större än de fördelar ett enskilt företag drar av att lokalisera sig i orter som expanderar och som måste utvidga sin service för att kunna ta emot företag. Det är därför angeläget att staten genom subventioner direkt till företaget eller genom särskilda förbättringar för näringslivet i avfolkningsområdena påverkar företagens lokaliseringsbeslut så att de överensstämmer med vad som är samhällsekonomiskt riktigt. En sådan samhällsekonomisk totalbedömning där hänsyn tas till alla fördelar och nackdelar för samhället ger enligt vår mening starka motiv för ökade regionalpolitiska insatser. Därtill kommer åtskilliga av de fördelar som människorna drar av en mindre snabb omflyttning som inte är mätbara i ekonomiska termer. I den slutförda utredningen om eventuell gruvdrift i Stekenjokk har man praktiskt tillämpat den princip för en samhällsekonomisk bedömning vi här berört. Utredningen visar att om gruvdriften kommer till stånd så medför det positiva verkningar för samhället vid sidan av själva gruvdriften till ett värde som uppskattas till 70 milj. kr. Denna pluspost uppkommer framför allt på grund av fler arbetstillfällen och bättre inkomster för befolkningen i regionen och på grund av de lägre kostnader för samhällsåtgärder av olika slag som skulle bli nödvändiga i förhållande till om befolkningen måste flytta. Denna typ av samhällsekonomiska bedömningar anser vi så långt möjligt bör bli regel i regionalpolitiska sammanhang. De medel som statsmakterna har till sitt förfogande i regionalpolitiken är sålunda i första hand olika ekonomiska insatser som eliminerar kostnadsskillnader mellan alternativa lokaliseringar eller kompenserar ett större risktagande inom regioner med undersysselsättning. Dessutom kan stat och kommun i betydande utsträckning påverka sysselsättningen inom en viss region genom de investeringar som görs i samhällsbyggandet. Graden av attraktivitet i själva samhällsplaneringen påverkar dessutom mera långsiktigt utvecklingen för respektive ort. Däremot varken kan eller får enskilda människor tvingas att ta ett visst arbete eller bosätta sig på en viss ort. Inom den ram som vi här försökt ange, begränsad av kraven på god hushållning med resurserna och av en användning av medel som inte begår våld på den enskilda människans valfrihet, har vi att utforma innehållet i regionalpolitiken. Det ökar nödvändigheten av en så riktig och effektiv användning av de till buds stående medlen som möjligt. Vi vill dock kraftigt understryka att det inte får innebära att de bygder som inte kan emotse någon egentlig industriell utveckling lämnas utan stöd. Vår solidaritet måste också omfatta människor som bor i ren glesbygd. Regionalpolitik för utveckling inte avveckling För människorna i avfolkningsbygder, som drabbas av arbetslöshet och försämrad service, kan samhällets ansträngningar synas ha varit inriktade på att avveckla verksamheter i orter och regioner som inte av egen kraft kan överleva. Den brist på mål för regionalpolitiken som vi förut påtalat har bidragit till att förstärka ett sådant intryck. Arbetsmarknadspolitiken, som bl. a. syftat till att underlätta arbetskraftens rörlighet, har varit effektivare än lokaliseringspolitiken, som syftat till att stimulera företagsetableringar där överskott på arbetskraft funnits. Den främsta orsaken har sannolikt varit knappheten på lokaliseringsbara enheter ett förhållande som också understryks i propositionen. Det är därför i den ekonomiska politiken och i näringspolitiken som orsakerna till ett alltför blygsamt resultat av regionalpolitiken skall sökas. De fel och försummelser som kännetecknat regeringens ekonomiska politik och den brist på förståelse för betydelsen av ett företagarvänligt klimat som utmärkt regeringens näringspolitik har hållit tillbaka tillväxten och försvagat framtidstron i näringslivet. Den förda politiken har tvärtom tagit bort mycket av utvecklingskraften inom näringslivet och medverkat till att nyetableringar av företag minskat kraftigt. Det olyckligaste exemplet på denna politik är enligt vår mening den fördubbling av löneskatten som regeringen drivit igenom. Den försämrar självfallet utsikterna att få nya företag till glesbefolkade regioner. Resultatet torde snarare bli att antalet företag totalt i landet minskar och att investeringsverksamheten hålls nere. En lyckad regionalpolitik förutsätter en näringspolitik och en ekonomisk politik som ger vitalitet åt hela vårt näringsliv. Utan en ständigt uppväxande flora av mindre och medelstora företag saknas förutsättningar för en framgångsrik regionalpolitik. Den måste också stimulera de stora företagen att genom etablering av filialer bidra till en jämnare fördelning av sysselsättningen över landet. Vår syn på regionalpolitiken som en del av den ekonomiska politiken och näringspolitiken leder oss fram till kravet på en separation i handläggningen mellan arbetsmarknadspolitik och regionalpolitik. Arbetsmarknadspolitikens främsta uppgift skall vara att motverka de kortsiktiga rubbningarna i balansen mellan tillgång och efterfrågan på arbetskraft. Den mera långsiktiga planeringen för att till regioner med stadigvarande undersysselsättning söka styra fler arbetstillfällen måste vara en del av näringspolitiken. gränser kan inte alltid dras upp mellan långsiktiga och kortsiktiga orsaker för undersysselsättning. Vi anser ändå att denna principiella skillnad mellan arbetsmarknadspolitik och regionalpolitik borde komma till klarare uttryck i verkställigheten av regionalpolitiken. Det kravet är väl förenligt med önskmålet om en god samstämmighet mellan insatser inom arbetsmarknadspolitiken och regionalpolitiken. Det mål för regionalpolitiken vi antytt i det föregående innebär att valfriheten för individen att ,'älja arbete och bostadsort förbättras. Ökad valfrihet i alla avseenden kan emellertid inte nås . Valfrihet måste dock också göra det möjligt för den som så önskar att kunna byta ut de många möjligheterna på den stora arbetsmarknaden mot andra värden, som en mindre ort kan erbjuda. Antalet människor i en region eller i en ort är inget självändamål. Det ger endast varierade förutsättningar för hur gemensamma angelägenheter kan lösas. Mycket av den offentliga service som kännetecknar ett högt utvecklat samhälle inom t. ex. utbildning, sjukvård och trafikförsörjning kan inte med bibehållen kvalitet tillhandahållas i alltför små enheter. tyder mycket på att alltför stora koncentrationer av människor och alltför stora enheter för t. ex. utbildning och sjukvård blir både omänskliga och oekonomiska. Planeringen för en bättre balans mellan tillgång och efterfrågan på arbete och service måste därför utgå från de positiva och negativa erfarenheter som vunnits av de senaste årtiondenas befolkningsomflyttning och på realistiska antaganden om den totala befolkningens storlek. De befolkningstal som måste ligga till grund för en ekonomisk planering bör följaktligen vara en kombination av rådande tendenser i befolkningsomflyttningen, nödvändiga dimensioneringstal för den offentliga servicen och en bedömning av effekten av de medel att påverka utvecklingen som står till förfogande. Resultatet av en sådan avvägning är inte fri från värderingar. Stabiliteten i planeringen kräver emellertid inte fixerade befolkningstal men en realistisk sammanvägning av de nämnda faktorerna. Därigenom ges erforderlig ledning vid fördelningen av resurser till olika verksamheter och investeringar. Osäkerheten kan dock motivera att dessa befolkningstal anges med intervall som skett i propositionen. Summan av de befolkningstal som anges i Länsprogram slutar på ca 9 milj. invånare i . De senaste framräkningarna av landets totala befolkning stannar emellertid vid 8,5 milj. Den därav föranledda neddragning av länens befolkningstal, som redovisas i propositionen, förändrar icke den relativa balans mellan länens befolkning som länens egen planering utgått ifrån 1980. Eftersom varje läns befolkningstal baseras på en bedömning av regionens förutsättningar och expansionskraft, som länsstyrelserna själva utfört, utgår vi från att befolkningsfördelningen ligger nära den realistiska gräns som kan nås med rimliga antaganden om de resurser som står till förfogande. Denna bedömning innebär inte att en större befolkning i bl. a. skogslänen inte i och för sig skulle vara önskvärd 1980. Den mest önskvärda befolkningsfördelningen är emellertid inte något visst antal i varje län utan den som bäst överensstämmer med människornas fria val av arbets- och bostadsort. Om människornas värderingar skulle ge ett annat befolkningsmönster 1980 än vi nu antar, kan det inte ses som en felbedömning i det planeringsarbete som utförs . Det finns emellertid ett klart samband mellan antalet människor i en viss region och utsikterna att där tillhandahålla reella valmöjligheter. För att valfriheten skall bli verklighet krävs därför särskilda insatser för att öka tillgången på arbete och service just i avfolkningsregionerna. Mot denna bakgrund är speciella satsningar för att skapa arbetstillfällen och därmed motverka uttunningen av befolkningen i de s. k. skogslänen starkt motiverade. Den pågående minskningen av befolkningen i dessa län innebär en efter hand alltmer skev ålderssammansättning. Andelen äldre människor ökar. Därav följer att andelen förvärvsarbetande sjunker, vilket ger lägre skatteinkomster för kommunerna. Det senare förstärks av att förvärvsintensiteten till följd av brist på sysselsättning är lägre i dessa län än i övriga. De förslag som fört fram och upprepar i denna motion syftar till att dämma upp utflyttningsströmmarna från dessa län. Det är då angeläget att den serviceapparat som stat och kommun ansvarar för inte försämras eller underdimensioneras på grund av antaganden om en fortgående stark avflyttning. Effekten av de åtgärder vi föreslår anser vi motiverar en hög beredskap inom den offentliga servicesektorn. Vi föreslår därför att skogslänen anmodas planera utifrån den högre siffran i de intervall som anges för befolkningen i skogslänen 1980. En ökad valfrihet förutsätter en medveten planering av de statliga och kommunala insatserna. Det ligger i sakens natur att de investeringar som krävs för ett fungerande samhälle förutsätter en viss koncentration. Graden av valfrihet i fråga om sysselsättning och servicetillgång kommer dock att stå i relation till vilken bostadsort den enskilde föredrar. Standarden kan i dessa avseenden aldrig bli lika i mindre och större orter. Det är i enlighet med det mål som ovan angivits mera likvärdiga möjligheter som skall förverkligas genom regionalpolitiken. Osäkerheten har varit avfolkningsbygdernas värsta gissel. En av de värdefullaste effekterna av arbetet med länsprogrammen är därför att statsmakternas reaktioner på den utveckling som förutses i olika delar av landet blir allmänt kända. Möjligheterna att skapa bättre balans mellan regioner och inom regionerna förbättras avsevärt, om statsmakterna klart deklarerar vilka mål som ställs upp och vilka satsningar som planeras.