mot · FV021320 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. angående industriellt utvecklingsarbete. För detta behöver vi mer kunskap, mycket mer kunskap. Och detta behöver vi också för att t. ex. klara förnyelsen av vårt näringsliv och för att få fram varor att byta med i handeln med utlandet och för att trygga levnadsstandard och utveckling i . Och här har vi ett speciellt problem. Vi har börjat sacka efter i fråga om forskning och utveckling i jämfört med omländerna. Och det är kanske den allra viktigaste fråga som regering och riksdag och hela svenska folket nu måste gripa sig an med. Så slutade IVA:s direktör ett radioföredrag . Han formulerar här ett problem, som det är nödvändigt att gripa tag i med kraft. Hårdnande internationell konkurrens har skapat ett delvis nytt läge för svenskt näringsliv. har vi levt högt på det försprång, som uppstått genom en kombination av god tillgång på de klassiska svenska och starkt efterfrågade råvarorna, hög utbildningsstandard, hög innovationsnivå och högt tekniskt kvalitetsmedvetande. Svenska företags produkter har haft sitt stora marknadsvärde genom denna kvalitet, vilket gjort dem efterfrågade trots relativt höga priser. Men råvarornas betydelse har sjunkit som samtliga industriländer gör satsningar på ny teknik i en takt, sorn det kan vara svårt att följa med i. En innovations konkurrenskraft hade tidigare längre tidsmarginaler än vad som är fallet ; vetenskapens och forskningens internationalisering och hög industriell beredskap har skapat goda förutsättningar för företag i olika länder att mycket snabbt inhämta det initialförsprång, som en ny uppfinning eller en produktprocess kan skapa. Men för ett land som , starkt beroende av exporten, är det ett självklart livsvillkor att tekniskt ligga i toppen, vilket i sin tur betyder, att vi måste lägga ner ökade ansträngningar på att snabbt omsätta samtidens teknologi i för unika och avancerade produkter. Det är nämligen inte så, som debatten ibland ger ett intryck av, att en ökad investeringsverksamhet i sig är tillräcklig för att öka svensk industris konkurrenskraft. Om de nya investeringarna sker i teknik och produkter som är föråldrade representerar de en ren kapitalförstöring. Den debatt om livsmiljön och krympande resurser, som förts med sådan intensitet , har skapat medvetenhet om att en snabb teknisk och ekonomisk utveckling inte bara rymmer fördelar och möjligheter utan också faror och problem. Men huvudfrågan är för den skull inte, som ibland framskymtar i debatten, ökad tillväxt eller ej. Den är i stället hur man effektivt skall förena ett effektivt utnyttjande av resurserna med fördjupade välfärdsmål och därigenom åstadkomma en socialt balanserad tillväxt. Detta gör det nödvändigt att på central nivå mycket mer långsiktigt än söka bedöma konsekvenserna av den nya tekniken och att på ett hårdare sätt styra den teknisk-ekonomiska utvecklingen. Vad man då inte får glömma bort är att en hög innovationstakt inom näringslivet i sig också är en förutsättning för att kunna bemästra många av de problem som vi brottas med . Innovationsnivån inom näringslivet betraktas traditionellt som direkt avhängig av hur stora resurser som satsas på forskning; ju större dessa är, desto snabbare utvecklas tekniken och tillväxer nationalprodukten. Det kan emellertid, som skett , diskuteras om inte sambandet mellan forskning och innovationstakt inom näringslivet är mer komplicerat än så. Forskningen i sig själv har ju nämligen - åtminstone i de delar som är av mer grundläggande natur endast en kunskapsfrämjande effekt. För att en industriell innovation en ny produkt skall uppstå fordras att tillgänglig kunskap konfronteras med ett identifierat behov. Mot denna bakgrund måste bl. a. följande tre överväganden ligga till grund för en politik, som syftar till att bibehålla och stärka den höga innovationsnivån inom svenskt näringsliv. De ekonomiska och personella insatserna inom skilda forskningsområden måste dimensioneras så, att de ligger på en internationellt sett hög nivå och tillåter sådan grundläggande forskning, som är nödvändig för tillämpat forsknings- och utvecklingsarbete inom näringsliv och förvaltning. Denna fråga griper över flera departements arbetsområden och bör behandlas i en sådan långsiktig forskningsplanering, som senast föreslagit riksdag (motion nr 859). I avvaktan på att en övergripande forskningspolitisk plan skall läggas fram, är det viktigt, att medelstilldelningen till forskningsråden möjliggör, att existerande forskningspolitiska resurser genom ett kvlificerat vetenskapligt arbete kan bibehållas på en internationellt sett konkurrenskraftig nivå. har emellertid anslagen till de olika forskningsråden legat på en i stort sett realt oförändrad nivå. De anslagshöjningar som skett har i praktiken ungefär motsvarat de automatiska kostnadsökningarna. För den tekniska forskningens del, vars anslag /69 förmedlas via Styrelsen för teknisk utveckling (STU), har anslagen för innevarande budgetår t. o. m. skurits ned i förhållande till . I stället har den rent industriella forskningen prioriterats. Den kraftiga uppräkning i årets statsverksproposition av anslaget till STU medför inte heller någon förbättring från den tekniska forskningens synpunkt. Enligt departementschefen bör nämligen endast en mindre del av ökningen disponeras för att höja den vetenskapliga nivån på detta område. De kunskaper som finns hos våra forskningsresurser måste så effektivt som möjligt överföras till näringsliv och förvaltning. För t. ex. industrins folk är det självklart så, att de inte tar på sig kostnader för att söka nyheter, som de inte hört talas om. Särskilt viktigt är det att små och medelstora företag, som ofta har god marknadskännedom och ett gott grepp om de produktions- och distributionssektorer där de arbetar, i ökande utsträckning informeras om produkt- och utvecklingsnyheter, som forskarna möter i sitt arbete. Den viktigaste vägen för att förmedla ny kunskap är utbildning. Utbildningen vid våra universitet och högskolor måste därför ligga på en hög nivå. För att snabbt kunna omsätta nya forskningsresultat i undervisning fordras, att forskningen bedrivs i nära anknytning till undervisningsinstitutionerna. Med tanke på den snabbt föränderliga forskningssituationen på många områden är det nödvändigt att lägga stor vikt vid den fortbildande verksamheten. Denna har i stor utsträckning skett inom ramen för branschorganisationer och facksammanslutningar. Det kan emellertid ifrågasättas, om man inte i högre grad bör engagera universitet och högskolor direkt i denna verksamhet. Vid sidan av utbildningen måste andra vägar utnyttjas för att till företag och förvaltningar sprida information om den aktuella forskningssituationen. Särskilda kontaktkonferenser, vid vilka forskare och specialister redogör för utvecklingen inom sina arbetsområden, kan ge fruktbärande kontakter. Sådana konferenser kan arrangeras regionalt eller branschvis. I det förra fallet bör de läggas upp med hänsyn till respektive regions näringslivsstruktur. Det är väsentligt att konferenserna upprepas. Därigenom kan formerna för presentationen av FoU-informationen ständigt förbättras. Återkommande konferenser gör det också lättare att få till stånd ett mer direkt och efter skilda behov anpassat informationsutbyte mellan å den ena sidan forskarna och å den andra företag och förvaltningar. FoU-insatser avsedda att ge nya produkter och metoder kan som framhållits ovan inte bedömas från enbart tekniska utgångspunkter. Kännedom om marknader, marknadsföring, konkurrens, produktionsresurser och finansieringsmöjligheter är avgörande för om ett utvecklingsarbete skall drivas vidare. Många framgångsrika innovationer uppträder som kombinationer av tillgängliga kunskaper inom skilda områden: marknadskännedom, produktion, distribution, finansiering, teknik etc. Den innovationsinriktade utvecklingsverksamheten måste därför bedrivas i anslutning till behoven och tillämpningarna, dvs. Av vissa tecken att döma håller emellertid industriforskningen på att stagnera. Av en undersökning som () genomfört på uppdrag av Styrelsen för teknisk utveckling och vissa forskningsråd framgår, att den tekniska och naturvetenskapliga forsknings- och utvecklingsverksamheten inom industrin minskade . Driftkostnaderna för FoU, som uppgick till ca 1 045 milj. kronor, har visserligen ökat med , men det är då att märka att utvecklingen är mätt i löpande priser. Kapitalkostnaderna för FoU, som uppgick till 86 milj. kronor var lägre än 1967. Nedgången i kapitalkostnaderna som består av räntor och avskrivningar på investeringar i byggnader och utrustning för FoU är en spegling av att investeringarna successivt Investeringsutgifterna uppgick till ca 65 milj. kr., en minskning med . Personalinsatserna, som på ett bättre sätt än driftkostnaderna visar den reella utvecklingen av de löpande FoU-insatserna, har gått ned både i vad gäller antalet personer och antalet årsverken (manår). Antalet personer, helt eller delvis verksamma i FoU, uppgick till ca 20 170 en minskning med . Antalet årsverken (manår) som utfördes av dessa personer uppgick till ca 14 770; minskningen är här ca 12procent. Minskningen av FoU-verksamheten är i huvudsak lokaliserad till en bransch, nämligen transportmedelsindustri exkl. skeppsvarv. En stagnation är emellertid påtaglig även inom andra branscher. Antalet årsverken har sålunda minskat eller hållit sig ungefär oförändrat i de flesta av de redovisade branscherna. De medel, som tillförs industriforskningen via STU, motsvarar endast några procent av industrins hela satsning på forskning. De ökade anslag som STU givit till industriellt utvecklingsarbete, förändrar därför knappast bilden i stort. Mot den här bakgrunden framstår det som högst angeläget att på olika sätt stimulera innovationstakten inom företagen. Bakom tendensen till stagnation inom industriforskningen ligger knappast bristande insikt inom näringslivet om forsknings- och utvecklingsarbetets betydelse eller om avsaknaden av långsiktiga mål. Den viktigaste förklaringen tycks i stället vara en bristande möjlighet hos företagen att satsa på denna sektor. Hård konkurrens och stigande kostnader tvingar företagen att snabbt marknadsföra nya produkter med tillfredsställande förädlingsgrad och lönsamhet. En annan sida av saken är den minskade tillgången på riskvilligt kapital. Företagen vågar sällan finansiera riskfyllda investeringar genom lån eller emissioner. I stället tas medel genererade inom företaget i anspråk. Med den minskning av självfinansieringsgraden som långtidsutredningen räknar med föreligger det därför en risk för att forsknings- och utvecklingsarbetet kan få mindre utrymme än . Åtgärder för att öka tillgången på riskvilligt kapital och ge företagen möjlighet att avsätta medel för forsknings- och utvecklingsarbete framstår därför som synnerligen önskvärda. En lösning av problemet, som bl. a. fört fram i olika sammanhang, är att göra det möjligt för företagen att göra skattefria avsättningar till forskningsfonder på samma sätt som sker i fråga om investeringsfonden. Ett sådant system innebär inte bara att företagen inom sig kan avsätta erforderliga medel för forsknings- och utvecklingsarbete. Det ger också företagen ett starkt incitament att verkligen använda de avsatta medlen för detta ändamål. I realiteten innebär nämligen avsättningen att företaget får ett villkorligt skatteavdrag, men detta avdrag blir slutgiltigt först då företaget forskar i minst sådan omfattning som motsvarar de avsatta medlen. Det kommer därmed att bli en naturlig strävan hos ett företag, som gjort avsättning att driva upp forskningen till sådan nivå att hela avsättningen tas i anspråk. På så sätt kan fonderna också bidra till att utjämna konjunkturvariationerna inom Enligt sina direktiv skall företagsskatteberedningen bl. a. behandla frågan om användning av investeringsfonderna för forskningsändamål. Beredningens arbete kan knappast beräknas bli avslutat . Det bör därför övervägas, om inte provisoriska möjligheter för företagen att göra avsättning till forskningsfonder enligt den modell som skisseras ovan bör införas. En annan fråga som vi vill aktualisera gäller kreditgivningen till forsknings- och utvecklingsprojekt. Krediter utan säkerheter till tekniska och affärsmässiga utvecklingsprojekt är ofta så osäkra, att de inte kan finansieras av banker. Dessa nödgas ofta hänvisa även projekt, som de tror på, till likvida privata finansiärer och storföretag som köper projektet. 1 många fall skulle det emellertid säkert vara fördelaktigt att låta den som formulerat ett projekt genomföra det. Särskilt bör här de små och medelstora företagens situation beaktas. I många fall är dessa uppbyggda kring en produktgrupp, en metod eller en effektiv distributionsorganisation. De kan vara utmärkt skötta företag utan att fördenskull kunna ställa säkerheter för utvecklingsarbeten, som de anser vara tekniskt och marknadsmässigt värdefulla, men som drar relativt stora kostnader för att alls kunna genomföras. 1 viss utsträckning kan därför ifrågasättas om inte banklagen är alltför restriktiv. Möjlighet för bankerna att göra smärre avsättningar till i samband med utvecklingsinsatser riksvilliga fonder bör övervägas. En fördel med sådana fonder skulle vara att bankernas kreditbedömningserfarenhet och företagskännedom skulle kunna utnyttjas även utanför den kreditgivning, som banklagen möjliggör. 1 förhållande till bankernas säkerheter kan inte små årliga avsättningar till en sådan fond som här skisserats utgöra hot mot insättares säkerhet. Däremot kan de tillföra bankerna vitala projekt inom ramen för deras normala finansiering. Ett annat alternativ är en statlig fond med möjlighet till större risktagande än vad banklagen ger utrymme för. En sådan fond för risktagande vid utveckling kan med fördel upprättas i samverkan med bankerna. Intresserade banker eller andra kreditinstitut kan gå in som hälftenfinansiär. Därigenom delas risktagandet som bankernas professionella erfarenhet av kreditbedömning kan utnyttjas. Statlig försvarsforskning och utvecklingsarbete som beställs hos näringslivet är en väl känd företeelse. Det är omvittnat att svensk industri genom dessa beställningar har kunnat hålla en hög teknisk nivå inom bl. a. elektronik- och dataindustri samt flygindustri. Ökad statlig beställning av civila FoU-arbeten hos svensk industri bör därför övervägas. Härvid kan med fördel FoU-uppdrag kombineras med systemarbete. Exempel på viktiga sektorer är här bl. a. kontorsmaskinindustri, datateknisk industri samt energiproduktion och energidistribution. Företag som ges tillfälle att utveckla produkter, anpassade för de arbetsformer och system som skall tillämpas i statlig och , får utöver den tekniska stimulansen en direkt kontakt med den stora och ökande marknad som den offentliga sektorn utgör. En avgörande fördel med att lägga ut statliga FoU-beställningar på kompetenta företag i stället för att driva FoU-arbetet i förvaltningen är att företagen med de statliga uppdragen ges möjligheter att uthålligt driva relativt stora och effektiva FoU-enheter. Den viktigaste fördelen är emellertid vad som påpekats i motionens inledning. Företag, som redan har marknadskontakter och produktionserfarenheter, kan utnyttja de hos dem organiserade FoU-resursernas kunskapsnivå och resultat för utveckling av produkter för den internationella marknaden. Vid statlig beställning av FoU-tjänster är det - liksom vid uppdragsforskning nödvändigt att distinkta avtal skrivs, som tar rimlig hänsyn till bl. a. berörda parters sekretess- och patentkrav. Vidare är det angeläget att olika sektorer inom statlig och inte oavsiktligt genomför likartade FoU-projekt. a. av dessa skäl bör samordning av statlig och FoU-upphandling för civila ändamål övervägas. God tillgång på kvalificerade forskare och tekniker och en avancerad grundforskning är nödvändiga förutsättningar för en hög innovationstakt. Samarbetet mellan universitet och högskolor å ena sidan och näringslivet å andra sidan måste byggas ut. Teknisk utveckling inom industrin är i hög grad ett resultat av samverkan mellan högskoleforskning och näringsliv. Universitetsforskare måste därför i större utsträckning än nu stimuleras att göra insatser för industrin. Det kan ske på olika sätt. Vid några institutioner vid de tekniska högskolorna har uppdragsforskning för näringslivet utvecklats spontant. har lämpligheten diskuterats av att vid statliga högskolor anställda forskare tar uppdrag inom näringslivet. Forskningen är i många sektorer så specialiserad att inte ens stora företag har råd att hålla egna specialister. Inom sådana sektorer tillgänglig expertis måste kunna samverka med flera företag och förvaltningar, som behöver deras kunskaper och metoder. Forskares industriuppdrag är därför en nödvändig form för informationsöverföring från forskningsinstitutioner till näringsliv. Uppdragsforskningen bör i ökad utsträckning understödjas. Dess arbetsformer bör ses över och ges en enkel form, som bl. a. tillgodoser berörda parters upphovsmannarättsliga krav och sekretesskrav samt formella krav i anställnings- och kontraktshänseenden. Men en alltför omfattande uppdragsforskning rymmer också betydande problem. Det finns t. ex. risk för att forskningsverksamheten vid universitet och högskolor kan komma att genom en alltför omfattande forskning styras bort från den mer grundläggande och kritiska forskningen. För att undvika de nackdelar som är förenade med omfattande uppdragsforskning, bör därför särskilda kontraktforskningsinstitut övervägas. Dessa kan placeras i anslutning till universitet, högskolor och andra forskningscentra. Instituten kan anställa forskare men även kontraktera utomstående forskare för att genomföra de projekt som de åtar sig. Sådana institut kan också påta sig ansvaret för förmedlings- och informationsverksamheten mellan näringsliv och forskare samt forskningsinstitutioner. Därvid bör syftet vara att dels hjälpa näringslivet till kontakter med forskare och forskningsinstitutioner, dels intressera näringslivet för de resultat som framkommer vid universitet och högskolor eller hos enskilda forskare. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställer vi att ger Kungl. Maj:t till känna att vid utformningen av näringspolitiken särskild uppmärksamhet måste ägnas frågan om att stimulera forsknings-, utvecklings- och innovationsarbetet i syfte att med beaktande av sociala och miljömässiga synpunkter trygga en fortsatt industriell utveckling och därmed möjliggöra ekonomiska framsteg och full sysselsättning, varvid särskild uppmärksamhet måste ägnas bl. a. frågan om 1. kreditgivningen till forsknings- och utvecklingsprojekt, 2. statliga beställningar av civila FoU-arbeten hos industrin, samt 3. kontraktsforskningsinstitut i anslutning till universitet och högskolor.