mot · FV021819 · 1972-11-17 00:00:00 — Behovet av kontakt och integration mellan dessa grupper får motivera koncentration av deras funktioner till speciella regioner. Det finns t. o. m. en samhällelig filosofi, som går ut på att dessa personer är socialt värdefullare än andra och att samhällsplaneringen bör tillrättaläggas för att gynna deras effektiva och kontaktberoende funktioner. Deras höga löner tas till intäkt för att de också är produktivare än andra. Koncentrationen är på intet sätt vetenskapligt underbyggd. Det enda som är obestridligt är att den ligger i monopolkapitalets intresse. En annan klassmässig ståndpunkt, förenad med en total samhällelig kostnadskalkyl, kommer till helt andra resultat än det kapitalistiska tänkandet. Den praktiska erfarenheten såväl som allt fler forskningsresultat ger numera vid handen att uppbyggnaden och ansvällningen av stora stadsformationer inte är ekonomiskt rationellt från folkflertalets synpunkt. Städerna har av allt att döma sin optimala storlek. Stora stadsformationer når under sin tillväxt ganska snabbt en nivå, där stockningsfenomen och komplicerade transportmönster utgör en växande Denna belastning neutraliserar lätt de fördelar som på en del punkter följer med storleken. Alla rimliga storleksfördelar kan nås redan vid en stadsstorlek på 100 000 invånare, och de maximeras av allt att döma vid ungefär den dubbla nivån. Det ligger därför ingen fördel från folkets synpunkt i en fortsatt storstadstillväxt. Den fortskridande omflyttningen utgör dessutom i sig själv en belastning. Dels är själva flyttningsprocessen kostnadskrävande, dels leder den till köproblem på inflyttningsorten och orationellt kapitalutnyttjande på utflyttningsorten. Ett industrisamhälle måste äga en mänsklig rörlighet. Men det är endast ett kapitalistiskt industrisamhälle som fordrar att omflyttningen ständigt skall gå i en bestämd riktning. Om koncentration och tätortstillväxt leder till ekonomiska nackdelar från total synpunkt vid en viss övre gräns, gäller omvänt att det finns en gräns också för spridningen. En extrem spridning leder också till svårtillgänglig service, dyra och komplicerade trafiklösningar m. m. Vissa typer av mycket spridd bosättning kan därför svårligen upprätthållas, när människornas dagliga servicebehov och rörelsemönster blir mer mångsidigt. bör dock betonas att relativt mångsidig service kan nås redan vid rätt låga befolkningsnivåer. Tillskottet vid kraftigt höjda nivåer är inte så påtagligt som ofta görs gällande. Under kapitalismen minskar också servicens tillgänglighet i de stora tätorterna till följd av avstånden, överbelastningen på serviceapparaten och den sociala segregeringen i bl. a. boendet. För en medvetet styrd utveckling i folkflertalets intresse är fortsatt koncentration och avfolkning ingen nödvändighet och ingen fördel. Regional balans och jämlikhet är i stället ett intresse. Maktens spridning till andra skikt än till blott de s. k. beslutsfattarna är också ett intresse och därmed försvinner ytterligare ett argument för koncentrationen. En socialistisk regionpolitik har heller inget behov av att en gång för alla klassificera vissa orter som mer utvecklingsbara än andra. Orterna utgör samverkande länkar i en helhet. Avfolkning i mindre kommuner drabbar i nästa led alltid den regionala huvudorten. Det är felaktigt att, som sker i regeringens förslag till ortsklassificering, spela ut större centra mot mindre. En regionpolitik i folkflertalets intresse måste ha som mål att garantera en sådan tillväxt i den totala sysselsättningen att alla, såväl män som kvinnor, får meningsfyllt och produktivt arbete. Den måste vidare ha som mål att i varje län skapa full och effektiv sysselsättning utan flyttningsförlust. I båda dessa fall bör full sysselsättning definieras på det klassiska sättet: antalet arbetstillfällen skall vara minst lika stort som efterfrågan. Inom länen bör också vissa garantier ges till mindre områden. Dessa garantier bör avse skydd mot fortskridande och kroniska minskningar i totalbefolkningen. Kommunblocken utgör i allmänhet de enheter för vilka en sådan garanti i princip bör kunna ges. Blocken har bildats för att skapa bärkraftiga och självständiga kommuner. Det är en rimlig regel att detta förpliktar staten att hindra undergrävande av blockens ställning. Flertalet block har i utgångsläget en folkmängd som kan bilda grundval för god daglig servicestandard och en arbetsmarknad av rimlig minimistorlek. Endast ca 60 block av 272 har under 10 000 invånare, blott något enstaka har under 5 000. På 10 000 invånare finns ett sysselsättningsunderlag av 4 000. Detta möjliggör en elementär grad av differentiering och utgör en bas även för produktionsenheter av viss storleksordning. Därför är garantin mot folkminskning i blocken realistisk väl att märka i en planerad ekonomi innefattande styrning av investeringarna. Kapitalismen är inte endast oförmögen att skapa regional balans. Den är också oförmögen att skapa den nödvändiga tillväxten i sysselsättningen, som utgör grunden för en lösning av de regionala frågorna. Detta måste därför bli ett primärt mål för en regionpolitik i folkflertalets intresse. Vilka insatser är nödvändiga för att uppnå full sysselsättning och regional balans? Nedan presenteras en kalkyl, där en befolkningsnivå för varje län kombineras med beräkningar av hur många nya arbetstillfällen som måste skapas för att nivån skall kunna hållas med regional jämlikhet i sysselsättningsvillkor. Beräkningarna bygger på följande förutsättningar: a) Ingen nettoinvandring. b) Ingen nettoflyttning mellan länen. c) Trenden i den spontana sysselsättningsutvecklingen blir ungefär densamma som 19701972, vilket är något mindre ogynnsamt än 1965-1970. d) Sysselsättningsgraden i skogslänen förs upp på samma nivå som i övriga landsortslän. e) Kvinnornas förvärvsfrekvens ökar , räknat på antalet kvinnor i åldern . f) Antalet arbetslösa enligt arbetskraftsundersökningen 3:e kvartalet 1970 bereds full sysselsättning. Län Befolkning 1980 Folkökning Nödvändigt tillskott av AB 1 529 61 + 53 C 227 8 + 21 D 259 10 + 21 E 395 12 + 24 F 313 14 + 11 H 244 3 + 10 K 158 4 + 16 L 269 4 + 15 M 735 13 + 22 N 205 4 +7 O 741 16 + 55 P 416 13 + 14 R 266 7 + 22 S 286 1 + 16 Län Befolkning 1980 Folkökning Nödvändigt tillskott av Detta ger problemets storleksordning i koncentrat. Nära en halv miljon nya arbetstillfällen måste skapas för att nå de angivna målen. Enbart i skogslänen krävs 157 000 nya arbeten för att kompensera tillbakagången och nå de angivna sysselsättningsmålen. Även om kvinnornas förvärvsfrekvens endast ökar i samma takt som skulle ändå ca 300 000 arbetstillfällen behöva nyskapas. Vid ökad invandring måste målsättningen höjas. Som synes är sysselsättningstillväxten för liten även i storstadslänen. Där skulle 130 000 arbetstillfällen behöva nyskapas även om ingen inflyttning äger rum. 19701972 tappade storstäderna i verkligheten 6 500 arbetstillfällen. Skogslänen, som med angivna mål skulle behöva 157 000 nya arbetstillfällen, tappade 1970-1972 nära 8 000 arbetstillfällen. Slutsatsen är klar. Det privatkapitalistiska näringslivet och den nuvarande statliga regionpolitiken kan inte klara problem av denna omfattning. Det är nödvändigt att kapitalbildning, investeringspolitik, teknologisk utveckling och forskning kommer under samhällelig kontroll. Det är nödvändigt att en medveten mobilisering av vetenskap och kapitalresurser görs, bl. a. via AP-fonderna, för att uppnå den nödvändiga tillväxten. Utflödet av kapital till utlandet måste hindras. De totala kostnaderna för det beräknade antalet nya arbetstillfällen kan uppskattas till . Denna väldiga insats kan naturligtivs aldrig åstadkommas med de medel som socialdemokratin och föreslår. Dessa partiers program står inte i proportion till problemet, och de överskrider inte ramen för det system som skapar obalansen och arbetslösheten. Lösandet av denna problematik kräver ett brett upplagt näringspolitiskt och teknologiskt utvecklingsprogram. Inom ramen för detta program måste utvecklings- och forskningsarbetet i hela landet samordnas. Man måste tillgodogöra sig och självständigt behärska så mycket som möjligt av de internationella teknologiska erfarenheterna. Arbetet måste inriktas på att i landet framdriva den mest avancerade och framtidsbetonade industrin. Endast den kan skapa bestående ökningar i sysselsättningen och bryta den nuvarande nedgången. Utvecklings- och tillverkningsarbete inom den kollektiva transportsektorn måste få en vida större Här föreligger inte endast möjligheter för expansion utan också för att bygga upp ett framtida transportväsen, som reducerar hela transportproblemet, för olika landsdelar närmare varandra och avskaffar avlägsna regioners handikapp. Utveckling av från miljöskyddssynpunkt avancerade processer och deras allmänna tillämpning bildar likaledes en framtidssektor av betydelse. Förutom sin sysselsättningseffekt har den betydelse för att göra den nu miljöfarliga produktionen mer oberoende av lokaliseringsort och för att underlätta en jämnare regional fördelning. Av samma typ är en teknologisk och ekonomisk satsning på miljöförbättrande hjälpmedel och skyddsanordningar för arbetslivets räkning. Bristsektorernas utbyggnadsproblem måste angripas. Avsevärda ^byggnadsarbeten väntar inom vårdsektorn, kanske särskilt på barntillsynens område. Saneringen av den yttre stadsmiljön, av felkonstruerade nya bostadsområden och av den äldre slummen är centrala och arbetskrävande uppgifter. Här väntar inte endast ett materiellt konstruktionsarbete av betydande omfattning utan också socialpolitiska arbetsuppgifter av vidsträckt och komplicerad natur. Ett speciellt problem utgör slutligen den forskning och teknologi som inriktas på besparingar inom energi- och materialförbrukning och som genom besparingseffekterna ger nya förutsättningar för tillväxt. På alla områden, industri, byggnad och tjänster, väntar angelägna arbeten av tillväxtskapande och tillväxtfrämjande natur. Den regionala fördelningen av tillväxten är bl. a. en uppgift för en statlig industripolitik, som bygger vidare på kommunisternas förut framförda krav om statliga basindustrier i olika regioner. Dessa basindustrier måste kunna bilda stommen i den regionala tillväxten. Den stora teknologiska satsningen för att garantera tillväxtmöjligheterna får inte reserveras åt administrativa och teknokratiska eliter. Folket i arbetslivet måste utnyttja sina erfarenheter och sin begåvning i utvecklingens tjänst. Endast detta kan bilda grund för maximalt snabba framsteg. Men det kräver också att den hittillsvarande maktstrukturen och maktfördelningen i ekonomin bryts upp. Nya riktlinjer för den fysiska riksplanen måste genomdrivas. Riksplanen skall inte vara ett instrument för specifika, lokala konkurrenssituationer. Riksplanen skall ha en egen ideologi, och dess principer skall vara allmänt bindande för den planpolitiska synen. Ett ekologiskt betraktelsesätt som beaktar det totala trycket på den nationella miljön skall ligga som grund. Skyddsområdena skall inte vara små undantagsområden, isolerade och uppsplittrade. Skyddsaspekten skall vara närvarande över hela landet och få avgöra exploateringsgraden. Inte endast specifika, särpräglade naturområden är skyddsvärda. Skyddsproblemet är förknippat med den biologiska balansen över landet som helhet. Riksplanens miljöeffekt är nära ansluten till dess regionpolitiska verkningar. Planen måste innefatta avancerade teknologiska krav på produktionen, vilka möjliggör en relativt obunden geografisk lokalisering av de flesta industrienheter. Den primitiva utspädningsfilosofin måste utmönstras. Inom fritidssektorn måste expansionen av privata fritidshus dämpas både från miljösynpunkt och med hänsyn till angelägnare investeringsbehov. Omvandling av äldre permanentbebyggelse till fritidsbostäder och en förskjutning till andra former för fritidsboendet än de exklusivt privata bör prioriteras. Rovdriften inom skogsbruket måste med hjälp av riksplanen motverkas. Slutligen måste nya former skapas för folklig insyn, kontroll och diskussion över planarbetet på riksnivå, former som ersätter den hittillsvarande interna och byråkratiska handläggningen. De nödvändiga åtgärderna innebär sådana ingrepp i den rådande ekonomiska och politiska maktstrukturen att dominerande grupper av kapitalägare finner dem helt oacceptabla. Socialismen måste ställas på dagordningen. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att i enlighet med vad som anförts i motionen samt med avslag på propositionen 1972:1 11 i motsvarande delar hos regeringen begär förslag till ny region- och planpolitik innefattande följande principer och förslag: 1. huvudmålsättningen för regionpolitiken skall vara att åt varje län skapa full och effektiv sysselsättning utan flyttningsförluster, 2. kommunblocken skall som regel garanteras mot långsiktig folkmiskning och försämrad service, 3. planmässig styrning av alla investeringar i produktionsapparaten, 4. total samhällelig kostnadskalkyl profiten får ej vara stymingsfaktor, 5. ett näringspolitiskt och teknologiskt utvecklingsprogram som förmår skapa den tillväxttakt i sysselsättningen, vilken är nödvändig för att åt landet i dess helhet samt åt regionerna skapa full och effektiv sysselsättning, 6. som led i det näringspolitiska programmet en mobilisering av såväl AP-fondema som andra kapitalkällor för att i regionerna skapa statliga basindustrier, vilka kan utgöra stommen i den regionala sysselsättningsexpansionen, 7. en prioritering i det teknologiska utvecklingsprogrammet samt en skärpning av lagstiftningen i syfte att framtvinga hinder mot miljöskadliga produktionsmetoder och att skapa förutsättningar för regional spridning av tunga och miljöfarliga industrier, 8. nettotillväxten i befolkningen till andra regioner än storstädernas tätbebyggelseområden, 9. ett särskilt uppbyggnadsprogram för att lösa storstädernas bristproblem, plan- och miljösituation och för att råda bot på deras strukturella sysselsättningsproblem och arbetslöshet, 10. nya huvudprinciper för den fysiska riksplaneringen i enlighet med vad som anförts i motionen, 11. omedelbar statlig till utlandet. (vpk) i (vpk) i kontroll av all kapitalutförsel från (vpk) i (vpk) (vpk)