mot · FV021620 · 1972-04-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 64 angående statligt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag. Maj.ts proposition 1972:64 föreslås att stöd skall utgå i form av bidrag till tidsbegränsad drift av företag sorn har trätt i likvidation eller gått i konkurs. Skälen för detta anges vara ett förlängt rådrum för omplaceringar av anställda eller överväganden om fortsatt drift. Propositionen återspeglar det kapitalistiska systemets anarkiska karaktär, dvs. den ryckighet och planlöshet som kännetecknar detta system. Kapitalismen alstrar arbetslöshet. Strävan efter att öka profiterna leder till ersättande av arbetare med maskiner, vilket medför koncentration och centralisation av kapital. Arbetare ställs utan arbete. Vissa industrigrenar kommer efter i utvecklingsgrad och får svåra problem. Statsmakten måste i ökad omfattning gripa in i ekonomin för att söka dämpa systemets motsägelsefyllda och ojämna utveckling. Kapitalismen kan aldrig göras stabil, och systemet kan inte existera utan arbetslöshet. Åtgärder måste emellertid vidtas redan innan kapitalismen avskaffats för att minska arbetslösheten och öka anställningstryggheten. Krav kan och måste resas på statsmakten att föra en politik som förbättrar de anställdas läge härvidlag, även med beaktande av de begränsningar det kapitalistiska systemet självt sätter upp för effekten av politiska åtgärder. Dessa kan allmänt sett vara av två slag. De kan vara ägnade att stärka kapitalismen som system genom att främja och stärka kapitalägarnas profiter och makt. Men politiska åtgärder kan också frammanas, som är ägnade att beskära kapitalägarnas direkta makt över produktionen och som kan öka de arbetandes möjligheter att påverka sin situation. Detta senare slag av politik hotas emellertid under kapitalismen ständigt att urholkas och måste värnas av en aktiv och medveten folkopinion. Till det första slaget av politiska åtgärder hörde avgörande delarna av den politik sorn förts: stöd åt kapitalkoncentration och folkomflyttning, samgående mellan stat och storfinans i en rad företag, de direkta subventioner och lättnader som företagsägarna beståtts med av regering och riksdag osv. Till det andra slaget skulle höra en ny regionpolitik med styrning av investeringarna till de områden som avfolkas, skapandet av statliga basindustrier, förbättringar i arbetarskyddslagen osv. Förslaget i proposition 1972:64 måste hänföras till den tidigare kategorin. Dessa bidrag till konkursdrabbade företag skulle bli åtgärder insatta först sedan företagen ekonomiskt körts i botten. Ur denna aspekt blir förslaget endast ett lappverk, som inte i längden kan öka vare sig de anställdas trygghet eller möjligheter att påverka sin situation. Härtill kommer att riktlinjerna för den konkreta utformningen av de föreslagna stödåtgärderna i grundläggande stycken ter sig mycket diskutabla. Själva sättet att närma sig detta för de löneanställda så betydelsefulla trygghetsproblem innebär en eftergift åt kapitalintressena. Målsättningen säges vara att ge ökat rådrum i bestämda fall. Detta föreslås ske genom att staten påtager sig vissa delar av lönekostnaderna under en förlängd driftsperiod. Staten betalar alltså företaget för att få ökat rådrum. Däremot diskuteras inte den andra vägen, nämligen att avkräva företaget information så i förväg att det ökade rådrummet därigenom vinnes. Företaget förutsätts fritt få förfoga över de anställdas situation och skall särskilt betalas för att gå med på ökat rådrum. Att företaget skulle ha ansvar och skyldighet gentemot de anställda tycks inte vara någon rättsprincip som spelat in vid förslagets utformning. Ökat rådrum måste kunna vinnas genom tidigare varsel och utan att allmänna medel ges ut åt företagen. Har ett företag hamnat i konkurseller likvidationstillstånd, beror detta nästan aldrig på plötsligt inträdande faktorer. Det har normalt föregåtts av under vilken företagets ekonomiska problematik utvecklats i ogynnsam riktning. Situationen kan därför förutses i förväg än som omfattas av nu gällande varselregler. Ökat rådrum bör därför i första hand vinnas genom skärpta varselregler och utökad redovisningsskyldighet från företagen. Detta har dessutom en bestämd fördel framför den i propositionen skisserade vägen, nämligen att rådrummet inträder på ett tidigare stadium i företagets ogynnsamma utveckling. Enligt propositionen uppnås det genom en förlängning av företagets verksamhetsperiod utöver vad som annars skulle varit fallet och inträder alltså i ett senare och som det finns skäl att förmoda - mer problematiskt stadium. En förlängd varseltid måste givetvis kombineras med ekonomiska skyldigheter från företaget mot de anställda i de fall där varslet lämnats . Principen bör vara att företaget, icke de anställda eller skattebetalarna, skall bära de ekonomiska konsekvenserna av att icke ha underrättat anställda och myndigheter om det verkliga läget. Genom en sådan regel om betalningsskyldighet torde man lätt kunna åstadkomma att den förlängda varseltiden iakttas. Företagen stimuleras ju direkt till detta om de ställs inför en eljest hotande extra utbetalning till de anställda. Man bör kunna diskutera också att utsträcka detta betalningshot till andra typer av tillgångar än de som är nedlagda i det aktuella företaget för att på så sätt ge eftertryck åt kapitalägarnas ansvar och skyldigheter. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen begär nya riktlinjer för bemästrande av de problem som föranlett proposition nr 64, samt att dessa nya riktlinjer utformas i överensstämmelse med de i ovanstående motion anförda synpunkterna. (vpk) (vpk) (11)STAV LORENTZON (vpk) (vpk)