mot · FV02294 · 1972-01-21 00:00:00 — Pressen, liksom även olika folkrörelser och intresseorganisationer, bör få möjlighet att bilda produktionsbolag, tillsätta en utredning med uppgift att undersöka hur långsiktiga ekonomiska problem skall lösas, att åtgärder vidtas för en bättre efterlevnad av reglerna i radiolagen och avtalet mellan staten och . Samhällets totala utgifter för sociala ändamål beräknas under innevarande år komma att uppgå till 35 300 milj. kr., vilket innebär en utgiftsökning på ett enda år med 4 700 milj. kr. Sannolikt är ökningen och därmed totalbeloppet ännu större. 1 den summering som presenteras i statsverkspropositionen förefaller kommunernas sociala utgifter nämligen att vara för lågt uppskattade. Posten övrigt, som bl. a. rymmer den kommunala socialhjälpen, upptages med samma belopp som 1971, 600 milj. kr. Med tanke på den mycket kraftiga höjning av anslagen till socialhjälp som de flesta kommuner tvingats till i budgeten får man räkna med att enbart socialhjälpen uppgår till väsentligt högre belopp än 600 milj. kr. och att de sammanlagda utgifterna för sociala ändamål bör beräknas till åtminstone 36 000 milj. kr. Trots de höga kostnaderna, som är ytterst betungande inte minst för kommunerna, måste man konstatera att många sociala problem kvarstår olösta och att nya problem ständigt tillkommer. Vissa grupper medborgare, som för sin försörjning är delvis beroende av det sociala stödsystemet, har fått vidkännas en relativ och i många fall också en absolut standardsänkning. Detta gäller särskilt barnfamiljerna, utom möjligen familjerna i de lägsta inkomstlägena, som fått del av de höjda bostadstilläggen. Då de sociala utgifterna redan nu tar i anspråk av bruttonationalprodukten är det inte realistiskt att räkna med att kvarstående och nytillkommande problem skall kunna lösas huvudsakligen genom ökad resurstilldelning. Det blir nödvändigt att dels undersöka hur bättre effekt skall kunna nås genom ett rationellare utnyttjande av de resurser som redan satsas, dels söka nya vägar att lösa de betydelsefulla samhällsproblem det här är fråga om eller förebygga att problemen alls uppstår. Det är då först nödvändigt att tillse att samhället inte genom felinriktade åtgärder på andra områden direkt motverkar de syften som är vägledande för socialpolitiken. Så sker otvivelaktigt , främst i fråga om skatte- och bostadspolitiken. Den snabbt växande grupp hjälpbehövande, som tilldragit sig stor uppmärksamhet under benämningen de nya fattiga, utgöres huvudsakligen av yngre barnfamiljer med inkomster som inte i och för sig är särskilt låga men som, när de belastas med nuvarande höga skatter och de höga hyrorna i det nyare bostadsbeståndet, inte förslår för familjens försörjning. En stor del av de sociala utgifterna utgöres av inkomstöverföringar från ekonomiskt starkare till svagare grupper. Det måste emellertid observeras att transfereringstekniken med progressiv skatt och generella sociala bidrag inte längre fungerar som den en gång var tänkt. Främst på grund av det hårda skattetrycket, som med full kraft drabbar även de grupper vilkas situation skulle förbättras, blir nettoeffekten av en transferering mycket liten i förhållande till det bruttobelopp som tas i anspråk. Varje hundratal som tas in i skatt och används till höjning av de allmänna barnbidragen ökar t. ex. barnfamiljernas konsumtionsutrymme , vilket för en genomsnittsfamilj med måttliga inkomster betyder . Den blygsamma nettoeffekten beror givetvis på att familjerna själva får ge ett stort bidrag till skattefinansiering av den egna förmånen. Andra effekter uppnås om förmånerna inkomstgraderas och alltså helt eller i huvudsak förbehålles dem som har det största behovet. Då råkar man emellertid i stället ut för marginaleffekter, vilka som i det nu gällande systemet med bostadstillägg för barnfamiljer kan göra det helt omöjligt för många familjer i vanliga inkomstlägen att genom förbättrade inkomster påverka den egna levnadsstandarden. Om det skall bli möjligt att via bidrag effektivt förbättra de ekonomiskt svagare barnfamiljernas situation blir det nödvändigt att lita till inkomstgraderade förmåner i betydligt större utsträckning än . Men det är då också angeläget att finna en metod för inkomstgradering som inte medför orimliga marginaleffekter. Ett sätt är att räkna upp bidragen till bruttobelopp som göres skattepliktiga. Därmed skulle undvikas att två marginaleffekter adderas till varandra. Ett annat och, enligt vår mening, bättre sätt är att så långt möjligt låta stödet utgå i form av efter försörjningsbörda och bärkraft avpassad skattelättnad och fylla ut med inkomstgraderade bidrag endast i de låga inkomstlägen där inte ens total skattebefrielse ger ett tillräckligt stöd. Kontantbidrag skulle då komma att utgå endast i inkomstlägen där marginalskatten är tillräckligt låg för att ge utrymme åt en rationell inkomstgradering utan att den sammanlagda marginaleffekten blir orimligt hög. Skatteavdrag låter sig väl konstrueras så att de inte otillbörligt gynnar högre inkomsttagare. I annat sammanhang föreslår vi att folkpensionens grundbelopp skall göras skattefritt genom att grundavdrag medges med motsvarande belopp. Den kommunala socialhjälpen fyller en viktig funktion i vårt socialpolitiska system. Den fyller ut luckor i socialförsäkringar och andra mer generella stödformer, och den är avsedd att vara ett led i en allsidig, individuellt utformad hjälpinsats som syftar till rehabilitering och hjälp till självhjälp. Tyvärr fungerar socialhjälpen emellertid långt ifrån alltid som den är tänkt. Brister i socialförsäkringarna och det förhållandet att allt fler människor behöver mer eller mindre permanent inkomsttillskott därför att skatt och hyra tar en alltför stor del av inkomsten tvingar socialbyråerna att alltmer ägna sig åt att betala ut ständigt större belopp i socialhjälp utan den individuella prövning och allsidiga hjälpinsats som bör vara förenad med kontanthjälpen. Det är nödvändigt att socialhjälpen avlastas de problem som kan lösas genom komplettering av socialförsäkringarna - kanske främst med en för alla tillgänglig arbetslöshetsförsäkring och genom t. ex. en effektivare familjepolitik. Först då kan kommunerna få de ekonomiska och personella tillgångarna att räcka till för en riktig, rehabiliterande socialhjälp. Det är också nödvändigt att socialhjälpen och därmed i viss mån hela trygghetspolitiken inte tillätes råka i vanrykte genom missbruk eller slöseri. Många av ryktet eller massmedia spridda berättelser om missbruk av sociala förmåner må vara överdrivna eller osanna, det torde ändå vara obestridligt att bedrägeri och missbruk förekommer liksom att i och för sig rimliga bidragsnormer kan tillämpas på ett sätt som ger för rättskänslan stötande resultat och hårt frestar solidariteten hos dem som med sina skatter bekostar hela socialpolitiken. En verkligt eller påstått hjälpbehövande kan ofta välja mellan olika tänkbara hjälpinstanser: sjukförsäkring, arbetslöshetshjälp, socialhjälp osv. Han kan också pröva lyckan på mer än ett ställe, och vi kan knappast utesluta att samma person får hjälp för samma bekymmer från olika håll, utan att de olika bidragsgivarna vet om varandra. Behov mäts också med olika mått. Storleken av bostadstillägg bestäms med ledning av en inkomst, sjukpenningklassplacering mot en förväntad inkomst och socialhjälp med hänsyn till ett aktuellt behov. Här behövs samordning av samhällets hjälpåtgärder på olika områden. Utformningen av en effektivare kontroll reser emellertid också särskilda problem, t. ex. rörande sekretess och den enskildes integritet. Vi anser det därför angeläget att en utredning kommer till stånd om hur ekonomiskt stöd i olika former skall kunna ges med garanti mot missbruk men också med trygghet för att den hjälpsökande får effektiv hjälp utan att hans integritet trädes för när. De normer som tillämpas för kontant socialhjälp är i och för sig inte höga. Men genom den för socialhjälpen unika tekniken att lägga samman delbelopp per person och för vissa särskilda ändamål, framför allt hyra, kan de sammanlagda beloppen ibland bli så stora att de motsvarar mycket betydande förvärvsinkomster. Detta gäller i huvudsak större familjer med höga bostadskostnader. En fyrbarnsfamilj i t. ex. med bostad i ett nybyggt hus kan, om den egna inkomsten sviker, få socialhjälp med belopp som motsvarar en förvärvsinkomst på . som många lika stora familjer, som hjälper till att med sina skatter betala bl. a. socialhjälpen, får klara sig med väsentligt mindre. Enligt vår mening bör man överväga att sätta en övre gräns för socialhjälp i sådana fall. Gränsen bör sättas så att den totala hjälpsumman inte överstiger värdet av en lägre inkomst av eget arbete. En lämplig nivå kan vara den översta inkomstgräns som gäller för erhållande av oreducerat bostadstillägg för barnfamiljer, nedräknad med ett belopp som motsvarar värdet av att socialhjälpen är skattefri. Det skulle innebära att socialhjälp till en familj aldrig kunde utgå med högre belopp än ca . , vartill sedan kommer allmänna barnbidrag och bostadstillägg enligt samma regler som för andra i samma inkomstläge. underbygga socialpolitiken med ett rationellt och rättvist skattesystem och en kostnadssänkande bostadspolitik, göra folkpensionen skattefri, samordna olika hjälpformer så att bedömningen blir enhetlig och slöseri och missbruk förhindras. Människorna har i alltmera ökad omfattning blivit medvetna om de risker den pågående miljöförstöringen medför. Allt flera har funnit att vi befinner oss i en valsituation: fortsatt snabb materiell standardstegring eller ökad satsning på miljövård. Många är också beredda att betala det pris för en god miljö som kan visa sig nödvändigt, även om detta skulle resultera i en långsammare standardstegring i mera konventionell mening. Den förda miljödebatten har emellertid i långa stycken varit osammanhängande. Tillfälliga opinioner av inte oansenlig styrka har vid skilda tillfällen uppstått kring ett konkret projekt eller en viss företeelse. Däremot har en debatt om miljövårdens principiella och långsiktiga inriktning saknats. De försök som då och då gjorts att precisera mål och riktlinjer för vården av vår miljö har i allmänhet blivit så allmänna och intetsägande att de inte kunnat tjäna som vägledning vid beslut i konkreta frågor. Det är angeläget att nu uppställa vissa grundprinciper för den kort- och långsiktiga miljövården. Utan sådana principer kvarstår risken för beslut som kan visa sig vara mindre lyckade eller direkt felaktiga. Attityden till vissa former av miljöförstöring eller miljöförändring kan tänkas bli för släpphänt, medan å andra sidan en oproportionerligt stor del av samhällets resurser kan komma att avsättas för att eliminera störningar som vid en helhetsbedömning visar sig vara mindre allvarliga. Exempel finns på båda typerna av misstag. En väsentlig orsak till förvirringen i miljödebatten är obenägenheten att hålla isär helt väsensskilda problem, vilka kräver olika behandling. Diskussioner om ingrepp i ett stycke orörd natur har blandats ihop med diskussioner om åtgärder mot direkt hälsofarliga utsläpp från kommuner och industri. En lämplig utgångspunkt för en strukturering av miljövårdsåtgärdema synes vara att dela upp problemen i sådana som gäller direkt hälsovådlig miljöpåverkan och sådana där påverkan av miljön endast innebär en förändring som inte på ett direkt sätt försämrar människornas hälsa. När det gäller den direkt hälsofarliga miljöpåverkan är utrymmet för bedömningar och avvägningar begränsat. Enighet borde rimligtvis råda om att dylik påverkan på alla sätt skall motverkas. Det är samhällets skyldighet att gå in med klara regleringar av t. ex. hur stora utsläpp av ett visst ämne som från hälsosynpunkt kan tolereras. Säkra uttalanden om ett ämnes skadlighet är oftast svåra att göra. Den främsta orsaken härtill är bristen på forskning inom breda sektorer av miljövårdsområdet. En prioritering av miljöforskningen är därför i hög grad påkallad. För att kompensera bristen på kunskaper om omgivningens reaktioner på skilda typer av störningar torde det vara nödvändigt att tillgripa regleringar i ett större antal fall än vad som senare måhända befinnes vara nödvändigt. Utvidgad forskning kan senare ge underlag för uppmjukningar av bestämmelserna. Med detta betraktelsesätt finns det således rent ekonomiska skäl för en ökad satsning på miljöforskning. Utrymmet för bedömningar är större i fråga om sådana miljöförändringar som inte är direkt hälsovådliga men ändå uppfattas som störande. Här kan ofta andra styrmedel än regleringar och totalförbud vara lämpliga. I andra länder har man med framgång prövat system med avgifter för miljöfarlig verksamhet. Denna styrmetod har knappast alls tillämpats i . Den tillkallade miljövårdskostnadsutredningen har emellertid fått i uppdrag att undersöka om, och i så fall på vilka områden, miljöavgifter skall kunna komplettera regleringar. Detta kan hälsas med tillfredsställelse. Miljöavgifter har den fördelen att de stimulerar framväxandet av en mera miljövänlig teknik. Man kommer i produktionen att söka helt frigöra sig från den avgiftsbelagda produkten eller metoden. Vid regleringar, som inte innebär totalförbud, kommer produktionen däremot oftast att fortsätta med i stort sett oförändrade metoder men hållas inom de kvantitativa gränser som samhället utstakat. Främjandet av en miljövänlig teknik är ett av de väsentligaste målen för miljöpolitiken. Endast därigenom kan något av den konflikt som nödvändigtvis uppstår framför allt på kortare sikt mellan fortsatt materiell standardstegring och en positivare miljö lösas. Det går självfallet inte att komma till rätta med alla miljöstörningar av icke-hälsovådlig art genom användandet av miljöavgifter. Miljöstörningar av irreparabel natur måste i allmänhet behandlas på annat sätt. Lokalisering av industri kan vara ett exempel på en sådan miljöstörning. Här kan det självfallet bli nödvändigt att tillgripa förbud. En förändring av den nuvarande politiken när det gäller lokalisering av i vid bemärkelse miljöstörande industri är angelägen. En klarare helhetssyn än måste anläggas. Under den sammanfattande rubriken med mark och vatten publicerades den första rapporten inom ramen för arbete med en fysisk riksplanering. Det omfattande materialet kommer att remissbehandlas. är den första mer omfattande inventeringen av vårt lands miljöpolitiska resurser. Dess huvudavsnitt gäller: inventeringar, planövervägande om vissa naturresurser, former för fortlöpande fysisk riksplanering, lagstiftning. Utvecklingen visar behovet av en ingående kartläggning av vårt lands naturresurser och i samband därmed en bedömning av aktuella och väsentliga miljöpolitiska frågor. Det finns därför anledning att ägna stor uppmärksamhet åt en rad av de delkomplex den fysiska riksplaneringen omfattar. Vi finner det utomordentligt olyckligt att det utvecklingsarbete som bedrivits inom icke haft en bredare förankring. Den nu framlagda rapporten innehåller såväl fakta som värderingar. Det skulle i hög grad ha förstärkt rapportens värde om programarbetet inte hade bedrivits enbart inom departementet utan i en parlamentariskt sammansatt utredning. Det finns anledning att nu framhålla detta, så mycket mer som flera av rapportens förslag och överväganden torde komma att möta politiska invändningar. Den lagstiftning som skall ligga till grund för den fysiska riksplaneringen är en av de stora politiska stridsfrågorna men presenteras i rapporten som en av de självklara utgångspunkterna för riksplaneringen. Vi tänker närmast på den utvidgade expropriationslagstiftningen och på den lagstiftning som begränsar glesbebyggelserätten. Rapporten prioriterar det rörliga friluftslivet och vill till volym och lokalisering begränsa den stationära fritidsbebyggelsen, ett ställningstagande som varken från miljöpolitiska eller lokaliseringspolitiska utgångspunkter kan accepteras. Rapporten diskuterar ingående åtgärder för att styra näringslivet och dess lokalisering, bostadsbyggandets struktur och lokalisering, kommunikationernas omfattning och lokalisering men t. ex. inte alls de miljöpolitiska aspekterna på en fortsatt begränsning av det svenska jordbruket och den miljöförstöring som blir följden av detta. De nämnda exemplen visar på några av de svåra avvägningarna inom ramen för en fysisk riksplanering och på behovet av mera markerat miljöpolitiska riktlinjer i den nödvändiga långsiktiga samhällsplaneringen. Preciserade ställningstaganden i frågor rörande den fysiska riksplaneringen har vi för avsikt att framlägga när ärendet föreläggs . Återanvändning för bättre resursutnyttjande Avfallsdestruktionen har i många städer blivit ett akut problem. På flera håll planeras avfallsstationer, där investeringskostnaderna kommer att nå mångmiljonbelopp. Sådana stationer är givetvis nödvändiga för att lösa de akuta problemen, men det är väsentligt att statsmakternas stimulans på miljövårdsområdet inte tar sig sådana uttryck att de leder till produktion i huvudsak endast för engångsanvändning. Sä är dess värre fallet. Det är ett av miljöpolitikens viktigaste mål att åstadkomma en produktionsordning som bygger på principen om återanvändning och därigenom återinfoga den mänskliga konsumtionen i det naturliga kretsloppet. Som redan påpekats bedrivs i alltför litet miljöforskning. För /73 föreslås för detta ändamål ett anslag om . Som jämförelse kan nämnas att 1964 års naturresursutredning föreslog ett forskningsanslag på 17 milj. kr. Denna bedömning grundades på den tillgängliga informationen . Med nuvarande kännedom om styrkan av den dagliga miljöförstöringen skulle kraven med största sannolikhet legat betydligt högre. All statligt stödd miljöforskning handhas dock inte av . En stor del av forskningen bedrives självfallet vid universiteten. Även på detta område är emellertid situationen dyster. Genom relativt sett minskad tilldelning till i detta sammanhang betydelsefulla institutioner har antalet fasta forskartjänster minskat med åtföljande sänkt forskningskapacitet. Det är uppenbart att miljöforskningen kommit in i ett akut krisläge och detta i då allt större krav ställs på vetenskapen för att förse beslutsfattarna med det nödvändiga underlaget. har yrkat att anslaget till miljövårdsforskning för det kommande budgetåret skall ökas med . Som motiv anföres att större delen av de föreslagna projekten är redan igångsatta forskningsoch undersökningsarbeten som bör fullföljas. Vi finner det otillfredsställande att departementschefen genom sitt förslag att begränsa anslagsökningen till . kraftigt beskär forskningsnämndens möjligheter att genomföra dessa redan igångsatta och planerade projekt. Enligt vår uppfattning måste en kraftigare satsning ske på miljövårdsforskning. Vi föreslår därför att anslaget till miljövårdsforskning ökas med 5 milj. kr. Härför erforderliga medel kan ställas till förfogande genom en samtidig minskning av det av departementschefen med 49 milj. kr. uppräknade anslaget för Bidrag till miljövårdande åtgärder inom industrin m.m. i förhållande till yrkande. Det är väsentligt att forskningen ges rimlig frihet. Det kan exempelvis i hög grad ifrågasättas om de nytillsatta styrningsgrupperna inom kommer att få någon positiv effekt för miljöforskningen i dess helhet. Risk finns att den redan begränsade grundforskningen i än högre grad kommer att sättas på undantag. Från anslaget till miljövårdsforskning bestrids utgifter för företrädesvis målinriktad forskning. Vårt krav på ökad frihet för miljövårdsforskning är oförenligt med den nuvarande organisatoriska utformningen och styrningen av miljövårdsforskningen inom . Moderata samlingspartiet har tidigare föreslagit inrättandet av ett fristående miljövårdsforskningsråd. Detta krav måste vara än mer berättigat i dagens läge, när efterfrågan på forskningsmedel är i ständigt stigande. Så har statens naturvetenskapliga forskningsråd i huvudsak överlåtit forskningsprojekt inom miljövårdsområdet till forskningsnämnd, och ekologikommitténs forskningsverksamhet kommer att koncentreras till s. k. storprojekt. Vi anser att bildandet av ett fristående miljövårdsforskningsråd, givetvis med nära anknytning till , skulle ge större möjligheter för grundforskningen att hävda sig i konkurrens med målinriktad forskning inom olika miljövårds Vi föreslår därför att anhåller att Kungl. Maj:t måtte lämna ett förslag om inrättandet av ett miljövårdsforskningsråd att börja sin verksamhet under /74. måste man av allt att döma räkna med mycket små resurser för reformer av olika slag. Praktiskt taget hela det ekonomiska utrymmet är intecknat av redan fattade beslut. Det är därför oundgängligen nödvändigt att de medel som satsas på miljöpolitiken verkligen kommer till optimal nytta. Den påtagliga och av oppositionen ofta påtalade avsaknaden av en långsiktig plan för miljövården, kombinerad med en bristande forskning inger farhågor för att allvarliga felsatsningar kan göras, eller möjligen redan gjorts. Miljöpolitiken är emellertid av en sådan betydelse att utrymme måste skapas för att förse speciellt miljöforskningen och då primärt den mera grundläggande forskningen goda arbetsmöjligheter. Inom ramen för miljöforskningen måste också utrönas vilka ytterligare åtgärder som kan vidtagas för att få till stånd ett intimare internationellt samarbete. En mängd olika organ runt om i världen sysslar med denna typ av forskning, och det är inte minst från resurssynpunkt nödvändigt att en mera ändamålsenlig arbetsfördelning kommer till stånd. är, trots tillkomsten av 1967, utomordentligt splittrad. Frågor som rimligtvis borde handläggas i ett sammanhang är uppsplittrade på en lång rad olika myndigheter. Gränserna mellan dessa myndigheters verksamhetsområden är oftast flytande och respektive myndighets kompetensområde i miljöhänseende oklart angivet. En ytterligare samordning kompletterad med en mera precis kompetensfördelning är därför nödvändig. I synnerhet länsstyrelsernas och landstingens roll bör specificeras. På det primärkommunala planet är bristen på samordning och planläggning särskilt uppenbar. Miljövårdsfrågor handlägges av en rad kommunala nämnder. Bristen på samordning har ett flertal gånger påpekats av olika organ och myndigheter, bland annat i remissvar över riksdagsmotioner i miljöärenden. Inte minst kommunerna själva upplever bristen på samordning och klara gränsdragningar gentemot såväl centrala som regionala myndigheter som utomordentligt besvärande. Ett klarläggande när det gäller själva arbetsuppgiften måste ske. Kommunernas ekonomiska utrymme kommer liksom statsmakternas att vara utomordentligt begränsat. Miljöförbättringar och miljöskydd är emellertid långsiktiga åtgärder, som så långt det över huvud taget är möjligt, det ekonomiska läget till trots, måste prioriteras om inte kostnaderna för återställandet av en människovänlig miljö skall bli i det närmaste oöverstigliga. Lämpligt är att kommunerna, för att få en långsiktig plan för de miljöpolitiska åtgärderna, stimuleras att fastställa särskilda miljövårds program, i vilka nödvändiga åtgärder inklusive tidsplan presenteras. Miljövårdsprogrammen bör fastställas av kommunfullmäktige. Vid upprättande av förslag till miljövårdsprogram bör kommunerna biträdas av länsstyrelsernas speciella naturvårdssektioner. stimulera en produktionsordning som bygger på återanvändning så att den mänskliga konsumtionen återinfogas i det naturliga kretsloppet, öka anslaget till miljövårdsforskning med . vilka tas från anslaget för Bidrag till miljövårdande åtgärder inom industrin m. m., inrätta ett fristående miljövårdsforskningsråd, eftersträva ett intimare internationellt samarbete på miljöforskningens område, stimulera kommunerna att fastställa särskilda miljövårdsprogram. Bostadsbyggandet tar en stor del av samhällsresurserna i anspråk och ger en stor grupp människor arbete. Nära 25 miljarder omsättes i byggproduktion med följdinvesteringar, och drygt 300 000 människor sysselsätts direkt med denna verksamhet.