mot · FV02402 · 1972-01-25 00:00:00 — Motioner nr 402408 ar 1972 av m. fl. Finansplanen för /73 framlägges då regeringen misslyckats att uppfylla de målsättningar som uppställts för den ekonomiska politiken. Bland dessa målsättningar brukar framhävas full sysselsättning och en rimlig prisstabilitet. har emellertid kännetecknats av stor arbetslöshet och av stora prisstegringar. Någon analys av de grundläggande orsakssammanhangen bakom den ekonomiska krisen och massarbetslösheten ges inte i finansplanen, endast en konjunkturbeskrivning utförd i den borgerliga ekonomiska teorins termer. Man säger att utvecklingen blev svagare än vad som förutsågs ännu i den reviderade finansplanen 1 971, att konsumenterna uppfört sig på ett opassande sätt genom att öka sin sparkvot och att kommunerna kraftigt minskat sina utgifter, men ingenstans talas det om den ekonomiska kris som sammanhänger med lagbundenheterna för kapitalismens utveckling. En sådan klar karakteristik fruktar man, därför att den leder fram till slutsatsen att ett ekonomiskt system som periodiskt alstrar kriser bör avskaffas och ersättas med en planerad hushållning som är möjlig endast under socialismen. De ekonomiska kriserna under kapitalismen är överproduktionskriser. Krisernas grundval är motsättningen mellan produktionens kollektiva karaktär och den privatkapitalistiska formen för tillägnande av arbetsresultatet. Denna motsättning kommer till uttryck för det första i motsättningen mellan produktionens organisation/planering i de enskilda kapitalistiska företagen och produktionsanarkin i samhället som helhet, för det andra i motsättningen mellan den starka tillväxten i kapitalismens produktionsmöjligheter och begränsningen av de arbetandes efterfrågan. Överproduktion och ofullständigt utnyttjande av företagens kapacitet finns med stora behov som inte kan tillfredsställas, stora låglönegrupper och sänkning av arbetarnas levnadsstandard. De kapitalistiska kriserna har en cyklisk karaktär, dvs. återkommer med bestämda mellanrum. Med skärpningen av kapitalismens alla motsättningar under dess monopolkapitalistiska stadium uppträder de ekonomiska kriserna med allt kortare tidsintervall. Den materiella grundvalen för krisernas periodicitet är det periodiska förnyandet av det fasta kapitalet. Kriserna innebär att de befintliga resurserna inte helt utnyttjas och i många fall att produktivkrafter direkt förstörs. De skapar svåra lidanden för lönarbetarna som drabbas av arbetslösheten och vilkas standard pressas ner. De ekonomiska kriserna illustrerar grällt det borgerliga systemets historiskt begränsade karaktär och kapitalismens oförmåga att för människomas behov nyttja de produktiva krafter som uppstått i dess sköte. För att göra slut på kriserna måste man göra slut på kapitalismen. Den aktuella krissituationen låter väl inpassa sig i den allmänna bild av kapitalismens lagbundna utveckling. Men den har särskilda drag som sammanhänger med det kapitalistiska systemets nuvarande stadium. Ett viktigt sådant drag är att arbetslöshet och prisstegring uppträder , medan kriserna tidigare präglades av arbetslöshet och prisnedgång. De nya dragen sammanhänger med övergången till monopolkapitalism och statsmonopolistisk kapitalism. Den nuvarande stora arbetslösheten kan inte förklaras enbart som ett konjunkturfenomen, som skapad av den akuta ekonomiska krisen. Den är också en produkt av kapitalkoncentrationen och den alltmer framträdande geografiska snedlokaliseringen av näringslivet, som medfört att landet fått avfolkade och överbefolkade områden. Den sammanhänger vidare med monopolkapitalets investeringspolitik, som i syfte att intensifiera utsugningen ersatt arbetare med maskiner utan att motsvarande tillskott i nya arbetsställen skapats. Krissituationen och arbetslösheten har förvärrats av den ekonomiska politik som regeringen fört. Den pågående koncentrationen av produktion, kapital och makt har bidragit till en vidgad statsapparat, som alltmer griper in i näringslivet för att ge monopolen så säkra förhållanden som möjligt för att underlätta deras sammanslagning av kapital. Staten har övertagit en ökad del av kostnaderna för forskning och utveckling av produkter. Statsapparat och monopolkapital har i viss grad smält samman i gemensamma företag, i planeringsväsende osv. En central uppgift för statsmakten på detta stadium av kapitalismen har varit att söka förhindra att de ekonomiska kriserna blir alltför djupgående. Man har fruktat den skärpning av motsättningarna mellan klasserna som följer med kriserna och den allmänna försvagning av det kapitalistiska systemet som dessa förorsakar särskilt i det nya läge då socialism framgångsrikt byggs och utvecklas i en rad länder. Jämförelsen mellan å ena sidan produktionsnedgång och massarbetslöshet i de kapitalistiska staterna och å andra sidan den höga planmässiga och regelbundna tillväxttakten i de socialistiska staterna talar inte till kapitalismens fördel. som den kapitalistiska staten använder sig av för att söka utjämna konjunkturerna och skapa en mera stabil utveckling är en omfattande statlig utgiftspolitik, däribland höga militära utgifter, viss planering inom kapitalismens ram, direkta ingripanden i löne- och prisbildningen. Med intresset att förhindra alltför djupgående ekonomis ka kriser, vilket bl. a. kräver att arbetarklassens köpkraftiga efterfrågan på konsumtionsvaror inte alltför hårt pressas ner, konkurrerar emellertid intresset att hålla uppe profiterna på en hög nivå, vilket bl. a. kräver att arbetarklassens löner hålles nere. är därför liksom kapitalismens i allmänhet motsättningsfylld. Statens politik för att pressa ned reallöner och privat konsumtion var framgångsrik . Arbetarklassens reallöner och standard sänktes, bl. a. genom höjningen av mervärdeskatten. Efterfrågan på konsumtionsvaror pressades tillbaka, vilket i samband med den inträdande ekonomiska krisen bidrog till att ytterligare öka arbetslösheten. I stället för att söka motarbeta verkningarna av den kapitalistiska krisen inom och utom landet förde regeringen en politik som tvärtom förstärkte dessa verkningar. Detta är nu belagt också genom de undersökningar som redovisas i den preliminära nationalbudgeten för . Resursförbrukningen inom den offentliga sektorn hade en låg tillväxt . På flera viktiga områden skedde t. o. m. en nedgång. De kommunala investeringarna minskade , och även den kommunala konsumtionen gick tillbaka. Bostad sinvesteringarna minskade med . På bägge dessa områden har tillbakagången ett klart samband med statens politik. I nationalbudgeten sägs om denna utveckling: En följd härav har blivit att den offentliga sektorns kalkylerade inverkan på samhällsekonomin blivit klart negativ trots de åtgärder som sedermera vidtagits från statens sida. 1 stället för en mera begränsad negativ effekt vid måttlig tillväxt av den totala produktionen framträder i själva verket en något starkare negativ effekt och detta vid stagnation för den totala produktionen. Den offentliga sektorns samlade politik försvårade alltså den ekonomiska krisen och ökade arbetslösheten. Överproduktionskrisen inom det kapitalistiska systemet beledsagades av och förstärktes av en valutakris. Denna har sina rötter i de skärpta motsättningarna inom imperialismen och i de ständiga förskjutningar som äger rum i maktförhållandena mellan de imperialistiska staterna genom den ojämna och språngvisa utvecklingen. Sin akuta karaktär har valutakrisen fått genom den amerikanska dollarns dominerande ställning i den kapitalistiska världens betalningssystem och genom USA-imperialismens politik. Ett avgörande inslag i det betalningssystem i den kapitalistiska världen som skapades efter det är den amerikanska dollarns dominerande roll, som bl. a. sammanhänger med internationella utgivningsprivilegium, dvs. dess förmån att betala i utlandet med egen valuta. Detta utgivningsprivilegium har utnyttjats för imperialistiska politik. Genom utgivning av stora mängder dollar har man finansierat kostnaderna både för kriget i och för uppköp av västeuropeiska Denna dollarimperialism nämns över huvud taget inte i finansplanens beskrivning av orsakerna till valutakrisen utan endast följderna av den amerikanska politiken, dvs. de stora underskotten i betalningsbalansen. Därigenom försöker man dölja det verkliga och begränsade innehållet i den överenskommelse på valutaområdet som biträdde . Denna överenskommelse inom den s. k. tiogruppen om bl. a. en uppskrivning av de övriga valutor gentemot den amerikanska dollarn kan inte betecknas som annat än en kapitulation för USA-imperialismens krav. Införandet av den amerikanska importavgiften hade varit led i en utpressningspolitik just för att åstadkomma en uppskrivning av andra valutor gentemot dollarn. innebär beslutet att USA-dollarns ledande roll består i det internationella kapitalistiska valutasystemet. Det betyder att valutakrisen på intet sätt är löst, eftersom den sammmanhänger med det imperialistiska systemets ökade svårigheter och särskilt med krigspolitik. I finansplanen sägs om den ståndpunkt under förhandlingarna: stod det klart att förändringen av valutapariteterna måste bli av sådan omfattning att de verksamt bidrog till att kunde uppnå en varaktig balans i sina utrikesbetalningar. Annars skulle det internationella betalningssystemet på nytt kunna utsättas för mycket stora påfrestningar. deltagande i överenskommelsen inom tiogruppen var ett stöd till USA-imperialismen och därmed också till dess krig i . internationella konkurrenskraft stärks tillfälligt och därmed kanske också dess betalningsbalans. Men de grundläggande orsakerna till valutakrisen har inte angripits utan består. Genom stödet från de övriga kapitalistiska staterna, däribland , har fått nya möjligheter att fortsätta att lägga ut stora belopp på kriget i och att fortsätta att köpa upp företag i , också i . Ett stöd till den amerikanska politiken innebär det också att valutareserven domineras av dollar. Under trycket av den växande arbetslösheten, fruktan för att krisen skulle rubba det kapitalistiska systemets positioner och den sociala och politiska oron bland befolkningen inledde regeringen under sista delen av 1971 en politik i syfte att på olika vägar söka begränsa krisen. De medel som valdes för denna politik var mycket konventionella och begränsades till åtgärder som avsåg att söka få kapitalismen att fungera bättre, att i det aktuella läget söka påskynda och utjämna den kapitalistiska konjunkturens förlopp. Denna begränsning präglade också helt den krisproposition (nr 140) som framlades för höstriksdagen. Propositionen innehöll dels förslag om vissa socialpolitiska fördelningsformer, dels förslag om ökade bidrag till vissa kommunala arbeten, dels olika förslag som avsåg lättnader i beskattningen och direkta bidrag m. m. till de Däremot ställdes i krispropositionen inga som helst förslag som innebar att staten fick ett inflytande över investeringarna, över lageruppbyggnaden eller över produktionen. Ännu mindre ställdes några förslag som innebar ett ökat inflytande för lönarbetarna. Effekten av de beslutade åtgärderna är begränsad. Arbetslösheten ligger fortfarande på en hög nivå. väntas t. o. m. en fortsatt ökning. Påståendet att det handlar om en säsongmässig ökning av arbetslösheten är inte någon hjälp för de människor som förlorar sitt arbete. När en vändning inträder i den kapitalistiska konjunkturen är fortfarande ovisst. Även om produktionen kommer att öka , såsom förutsätts i nationalbudgeten, kan arbetslösheten stanna på en hög nivå. En reservarmé har skapats av människor som slagits ut eller aldrig vunnit tillträde till det kapitalistiska produktionslivet. Tillgängliga statistiska uppgifter visar en tillväxt över konjunkturcyklerna av denna reservarmé. Kampen mot arbetslösheten och för den grundläggande rätten till ett meningsfullt arbete är alltså en avgörande uppgift, även om en viss nedgång i arbetslöshetssiffrorna skulle komma att ske i samband med ett eventuellt omslag i den kapitalistiska konjunkturen. I finansplanen räknar regeringen med att utvecklingen i skall bli uppåtriktad till följd av bl. a. den förda ekonomiska politiken: Efter hand förutses expansionen byggas på av den förväntade internationella konjunkturuppgången, vilken kan beräknas få en mera markerad effekt . Regeringen anser mot denna bakgrund att finanspolitiken måste stramas åt i förhållande till innevarande budgetår. Därför iakttas en betydande restriktivitet på utgiftssidan i statsbudgeten. Upplåningsbehovet begränsas till ca att jämföra med de som innevarande års saldo beräknas uppgå till. Av utgiftsökningen beräknas endast eller av totalbudgetens omslutning motsvara nya åtaganden. Några reformer föreslås inte i regeringens finansplan. Regeringens politik: anpassning till kapitalismen Huvudtanken i finansplanen är att stat och kommun skall begränsa sina anspråk och inte lägga beslag på en oproportionerlig del av tillgängligt sparande och tillgänglig kapitalmarknad. Denna målsättning för budgetarbetet sägs utifrån regeringens utgångspunkter vara logisk och befogad med hänsyn till att industrins tillgång till kapitalmarknaden i folkhushållets intresse måste breddas. Detta är ett nyckelställe i finansplanen därför att det avslöjar den grundläggande ideologi som är finansministerns och hela regeringens. Man satsar på det kapitalistiska s. k. privata näringslivet, på dess utveckling och därmed även på de lagbundenheter som gäller för den kapitalistiska utvecklingen. Finansplanens utmärkande drag är en anpassning till det privata näringslivet och dess intressen. I stället för långsiktig planering för också i fortsättningen kortsiktig konjunkturpolitik. I finansplanen dras inga lärdomar av den utveckling som lett fram till den ekonomiska krisen och den stora arbetslösheten, inte heller av den felaktiga politik sett även utifrån regeringens angivna målsättningar som fördes under en stor del av 1971. Ingen diskussion förekommer om orsakerna till det egendomliga förhållandet att viktiga avsnitt av den offentliga sektorn särskilt de kommunala investeringarna och byggnadsinvesteringarna minskade sin verksamhet under den ekonomiska krisen, vilket ledde till att denna försvårades. Inte heller tar man upp problemet om hur en utjämning skall kunna ske av lagerinvesteringarna, vilka visat synnerligen stora svängningar under konjunkturcykeln. Även utifrån regeringens begränsade målsättningar kännetecknas finansplanen av slentrian och bristande vilja att gå problemen in på livet. I stället för att söka planera den ekonomiska utvecklingen sätter regeringen sangviniskt sin tilltro till en möjlig förbättring av den internationella kapitalistiska konjunkturen. I stället för att utnyttja den uppgång som den väntar ur den ekonomiska krisen för en långsiktig planläggning, låter regeringen det privata kapitalistiska näringslivet bestämma grundvalen för den fortsatta utvecklingen. Spekulation, profitjakt, anarkiska och motsättningsfyllda beslut skall även i fortsättningen få vara avgörande. De privata företagen beviljas en rad olika subventioner, skattelättnader och rena gåvor, om de investerar och ökar sin produktion, oavsett om investeringen och den framställda produkten behövs eller inte. Det kvalitativa innehållet i den produktion som uppmuntras tycks inte intressera regeringen, än mindre andra värden än en ökning av bruttonationalprodukten till varje pris. Följderna av denna politik är uppenbara. Avfolkningen av skogslänen kommer att fortsätta. Någon mobilisering kommer inte att ske av de stora inhemska reserver av arbetskraft som kartlagts av låginkomstutredningen. Storstadsområdena kommer att fortsätta att växa med samma för befolkningen negativa resultat som . Någon grundläggande förbättring sker inte av miljöpolitiken. Det blir ingen planmässig utbyggnad av det svenska näringslivet. Den nödvändiga förändringen av maktförhållandena inom företagen uteblir tills vidare. Det reformstopp som årets finansplan utmynnar i kommer att fortsätta . En ny politik krävs Det behövs en ny politik som bryter denna utveckling. Men detta förutsätter en förändring av de politiska maktförhållandena, vunnen under arbetarklassens och folkets kamp mot storfinansens makt och det kapitalistiska systemet. Viktiga målsättningar och led i denna kamp är: En ny lokaliserings- och näringspolitik som garanterar full och effektiv sysselsättning åt varje län utan avfolkning. Detta har närmare utvecklats i särskild motion om regionalpolitiken. En ny sysselsättningspolitik som garanterar allas rätt till arbete. kan icke accepteras att hundratusentals människor är arbetslösa, undersysselsatta eller engagerade i en verksamhet som de icke upplever som meningsfull. För att bekämpa arbetslösheten måste resurser ur statskassan och AP-fonderna sättas in för arbeten på olika samhällsnyttiga områden och för att skapa statliga basindustrier i avfolkningsområdena. Målsättningen måste vara att göra slut på arbetslösheten. Någon lägre målsättning kan icke godtas. En statlig budgetpolitik som inordnas i ett vidare samhällsekonomiskt sammanhang, en budgetpolitik som icke anpassas till kapitalismens intressen utan utnyttjas för att främja arbetarklassens och hela det arbetande folkets materiella läge och maktpositioner. Finanspolitiken underordnas målet att säkra full sysselsättning och sociala reformer. En politik på pris- och skattepolitikens område som säkrar höjd levnadsstandard och jämnare fördelning genom ett strikt tillämpat prisstopp, slopande av moms på livsmedel, en demokratisk skattepolitik. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer vi att vid behandling av proposition nr 1, bilaga 1, Finansplanen, beslutar att som sin mening uttala vad som i motionen anförts beträffande den ekonomiska politiken. (vpk) i (vpk) i