mot · FV02106 · 1972-01-14 00:00:00 — av herrar och Annerås om begränsning av rätten till skattebefrielse genom avskrivning av vissa fordon. Enligt gällande lag må vid deklarationen avdrag göras för sådana kostnader som kan sägas utgöra utgifter för inkomstens förvärvande. En exakt bestämning av innebörden i begreppet utgifter för inkomstens förvärvande är svår att göra. Att meningarna därom är delade framgår inte minst av de debatter som förts i om t. ex. representations- och reklamkostnader. För undertecknade ter det sig självklart att så länge vi har ett nettobeskattningssystem skall avdrag fullt ut medges för sådana utgifter som uppenbart har erfordrats för inkomstens förvärvande. Olika och mycket starka skäl talar för att avdrag skall medges även för utgifter som framstår som ändamålsenliga utan att därför kunna betecknas som direkt nödvändiga. Sådana skäl kan med särskild styrka åberopas i kommersiella sammanhang. Teoretiskt kan t. ex. representationsutgifter inte sägas vara nödvändiga. Däremot utgör de otvivelaktigt en ändamålsenlig post i ett företags budget, och de som föreställer sig att representation ofta utövas för nöjes skull saknar kännedom om hur seriös kommersiell verksamhet bedrivs såväl i som i andra länder. Annorlunda synes det förhålla sig med sådana utgifter som i realiteten är mer ägnade att höja en enskild persons privata levnadsstandard än att främja ett företags kommersiella intressen. Det torde exempelvis inte vara ovanligt att en person i beslutsfattande ställning inom ett företag utnyttjar föreliggande möjligheter att skaffa sig en tjänstebil i ren lyxklass. Visserligen beskattas vederbörande för förmånen, och skatten står i viss relation till bilens klass. Men själva förmånen att kunna disponera en lyxbil har möjliggjorts genom att bilägaren, det skattskyldiga företaget, medges rätten att enligt viss plan avskriva hela anskaffningskostnaden. Det är självklart att ett företag skall ha möjlighet att avskriva faktiska tjänstebilar oberoende av vem som disponerar fordonet för företagets räkning. Å andra sidan synes det inte motiverat att tillämpa samma regler för rena lyxbilar som för mer bruksbetonade fordon. Om ett företag till försälj arkåren anskaffar ett antal bilar av standardtyp, eller VW, kan det med lätthet motiveras från kostnadssynpunkt och betecknas som ändamålsenligt. Men om samma företag åt verkställande direktören inköper en Rolls , ej som direktionsvagn utan som s. k. tjänstebil, torde kostnaden varken kunna motiveras eller kallas ändamålsenlig. Utan tvivel måste direktörens rätt att disponera detta lyxfordon sägas utgöra något utöver en vanlig, beskattad löneförmån. Det är enligt vår mening inte helt rimligt att bilägaren, arbetsgivaren, i ett sådant fall kan avskriva hela anskaffningskostnaden. En övre gräns bör fastställas för skattskyldigas rätt till skattebefrielse genom planmässig avskrivning i fråga om s. k. tjänstebilar, som huvudsakligen disponeras av person i beslutsfattande ställning. Regler därom bör utformas så att de möjliggör viss flexibilitet och under beaktande av att förhållandena i enskilda fall kan tänkas motivera en viss generositet från samhällets sida. I normalfallet anser vi att det högsta beloppet skall fastställas till . Överskjutande anskaffningskostnad bör betraktas som en på det löpande året fallande, ej avdragsgill omkostnad. Åberopande det anförda föreslår vi 1. att beslutar om en sådan lagändring som i motionen avses, 2. att vederbörande utskott får i uppdrag att skriva erforderlig lagtext.