mot · FV021414 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. angående invandrarnas sociala förhållanden. Efter att ha varit ett utvandrarland är numera ett invandrarland. Det finns i ca 600 000 invandrare, varav 200 000 blivit svenska medborgare. Invandrarna är mycket ojämnt fördelade i landet. På vissa platser utgör de 10 och t. o. m. av den lokala befolkningen. Många industrier och serviceföretag har invandrare bland arbetarna. kommer sannolikt att även vara ett invandrarland. Växlingar i konjunkturerna, ländernas invandringspolitik och andra förhållanden som påverkar befolkningsrörelsema mellan länderna återverkar visserligen på invandringens omfattning. Trots detta kan man räkna med att invandringen till kommer att förete ungefär samma bild som . Den låga nettoinvandringen undei 1971 till följd av en märkbar utvandring av invandrare från var sannolikt konjunkturbetonad, varför man inte kan räkna med någon svängning i invandringen . Även om invandringen till skulle minska något, får detta inte innebära att våra ansträngningar att hjälpa dem som redan är här att smälta in i det svenska samhället minskar. Internationellt sett har en liberal invandringspolitik, särskilt om man ser till invandrarnas sociala förhållanden. Grundprincipen är jämlikhet, medbestämmanderätt, trygghet och möjligheten att behålla kontakten med det gamla landets språk och kultur. Verkligheten överensstämmer emellertid inte med dessa lovvärda grundprinciper. Ansträngningarna att ge innehåll åt principerna om likvärdig behandling har visserligen delvis börjat bära frukt. Mycket återstår dock att göra. Inte minst när det gäller att hos svensken i gemen skapa en invandrarvänligare attityd. I och med att vi accepterar som ett invandrarland, är det angeläget att vi accepterar de avvikelser i beteenden, kultur, religion etc. som följer i invandringens spår. Den svenska invandringspolitiken har i stort gått ut på att man förväntat sig att invandrarna så snabbt som möjligt sammansmälter med landets befolkning. Utgångspunkten har varit att invandraren överger sina tidigare värderingar, sina traditioner och sitt beteendemönster samt anammar allmänna svenska värderingar och traditioner. En sådan förvandling är inte möjlig och knappast önskvärd. Den principiella målsättningen bör i möjligaste mån tillgodose minoritetsgruppernas förväntningar: samhället måste garantera valfriheten genom ett aktivt materiellt och personellt stöd till olika minoriteters kulturella och andra aktiviteter. Vi bör utnyttja erfarenheterna från våra egna landsmän som före och utvandrade till . Dessa erfarenheter visar entydigt att man inte kan ikläda en minoritet det nya landets värderingar, kultur, traditioner och samhällsuppfattning. Anpassningsprocessen är lång och komplicerad. Varje form av tvångsanpassning får en annan effekt än den som avsetts. Från den svenska invandringen till kan vi bl. a. lära att själva invandringsprocessen väcker nationell samhörighet, som sannolikt varit främmande före utvandringen. Den inbördes sammanhållningen och solidariteten var stark. Svenskamerikanerna var måna om att bevara sin identitet och kompenserade främlingskapet i genom att klänga sig fast vid det egna landets historia och kultur. Den nationella gemenskapen främst symboliserad av svenska språket utgjorde en fast hållpunkt i tillvaron och en psykologisk styrka för dem som på något vis associerade sig med . Det finns ingen anledning att anta att invandrarna i reagerar annorlunda än de svenska invandrarna i . De etablerade minoriteternas verksamhet har stor betydelse för invandrarnas anpassning. En viktig anledning till att invandrarna sluter sig samman i kyrkor, föreningar och sällskap är att de inte förstår svenska språket. Språkfrågan är därför en viktig komponent i anpassningen. Det är självfallet nödvändigt att hjälpa invandrarna att lära sig så mycket svenska att de kan fungera i samhället. Det är å andra sidan fel att tro att några timmars undervisning i svenska underlättar anpassningen. Språket är inte bara ett kommunikationsmedel. Det symboliserar en nationalitets historia, traditioner, hem, föräldrar och barndom, religion etc., dvs. det håller samman invandrarna och de etablerade minoriteterna i en gemenskap som är betydelsefull för trivseln i och därmed för anpassningen, vilket bör resultera i att minoriteterna ges möjlighet att upprätthålla kunskaperna i det egna modersmålet. Erfarenheterna från andra länder, t. ex. , visar att det är angeläget att stöda de etablerade minoriteternas verksamhet. Genom minoriteternas egna organisationer kan de nyanlända slussas in i samhället. Gruppernas egna förtroendemän och organisationer kan ge nyckeln till det nya samhället liksom dessa organisationer kan ge myndigheterna väsentliga kunskaper om minoriteternas problem. Det ligger således i hela landets bästa att minoriteternas organisationer får både ekonomiskt och personellt stöd. En utgångspunkt bör vara att stödet inte begränsas till enbart föreningar som står öppna för varje samhällsmedlem vilket direktiven till invandrarutredningen förordar. Samhället bör i ökad utsträckning utnyttja minoritetsgruppernas egna organisationer för att informera de nyanlända om och svenska förhållanden. En självklarhet är t. ex. att man undervisar invandrarna på det egna språket om mer än vad som varit fallet. Det bör också vara en självklarhet att myndigheterna i ökad utsträckning utnyttjar pressen och massmedia för att informera om t. ex. lagändringar, rättigheter och skyldigheter deklarationsanvisningar, registrering av fordon, uppbördsterminer, kungörelser av olika slag, t. ex. kallelse till mål i hyresnämnd, för att nämna några exempel. Lokalpressen bör tjäna som ett komplement till . Minoritetsgruppernas informationsbehov måste tillgodoses på samma sätt som den inhemska befolkningens. De olika minoriteternas press bör uppmuntras och stödjas. Genom att ge ytterligare utrymme i radio- och TV-utsändningar och i pressen för invandrarnas språk och kulturyttringar medverkar man till att minoriteterna blir lättare accepterade i samhället. Därmed motverkar man även eventuella isoleringstendenser. Som ett led i informationsverksamheten bör den ungdomsverksamhet som minoritetssamfunden själva bedriver ges stöd från samhällets sida. Detta kan ske i form av bidrag till ungdomsinstruktörer, samlingslokaler och organisationsomkostnader. Minoriteternas samfundsliv är en viktig kulturaktivitet. Inte sällan möter det emellertid praktiska svårigheter. Minoriteterna är exempelvis hänvisade till att själva skapa det materiella underlaget för att tillfredsställa sina religiösa behov. Allt som det normalt tar generationer att bygga upp skall invandrarna skapa för att en andlig utarmning inte skall drabba dem. Här gör sig en kvardröjande, nationell försvarsposition gällande. Det visar sig att vi i har lättare att bistå invandrade protestanter, medan det blir gradvis svårare så snart det blir fråga om katolska, grekisk-ortodoxa, mosaiska och andra för oss främmande trosbekännares själavård. Vi anser det naturligt att invandrarna skall kunna få själavård i enlighet med den tro de bekänner sig till. Mot denna bakgrund konstaterar vi med tillfredsställelse att beredning om stat och kyrka behandlat denna fråga. Med stöd av vad som anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t hemställer att de synpunkter som framförts i förevarande motion beaktas vid utformningen av vår framtida invandringspolitik.