mot · FV021492 · 1972-03-07 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 5 med förslag till skadeståndslag m. m. Enligt den skadeståndslag som i proposition 1972:5 föreslås anta skall det allmänna ersätta skada som uppkommit i dess verksamhet, om skadan vållats genom fel eller försummelse i verksamheten samt om de krav som i förhållande till den skadelidande skäligen kan ställas på verksamhetens utövning blivit åsidosatta. Ersättning för skada blir således även i fortsättningen beroende av om det kan konstateras att fel eller försummelse från yrkesutövarens sida vållat skadan. Detta är enligt min uppfattning inte tillfredsställande. Särskilt i fråga om personskador inom vårdområdet talar starka skäl för införande av strikt skadeståndsansvar. Sådana ansvarsregler har bland annat den fördelen att en skadelidande kan tillerkännas skadestånd så snart det påvisats att en skada faktiskt uppstått. Man behöver inte, som är fallet, först styrka vem som är vållande. När denna fråga var aktuell 1966 påtalade jag de allvarliga nackdelar som är förenade med de nuvarande ansvarsreglerna. 1 tandvårdsfallen kan den korta preskriptionstiden vara ett problem. Symtomen på att en skada inträtt kommer ofta ganska sent efter den utförda behandlingen. Undersökningen av vad som inträffat tar tid. Och när disciplinnämnden i sinom tid skall pröva ärendet har kanske tvåårsfristen gått ut. En annan oformlighet från rättssynpunkt är att det är den skadelidande som har bevisbördan. Detta gäller såväl inom tandvården som inom den allmänna sjukvården. Det är klart att patienten enligt denna princip kommer i underläge. Han eller hon måste först och främst ofta i ett psykiskt mycket nedgånget tillstånd ha kraft att göra en anmälan. Denna anmälan måste göras före preskriptionstidens utgång. Och det är patienten som skall bevisa att det är läkaren eller tandläkaren som gjort sig skyldig till fel eller försummelse. Den tredje och kanske viktigaste svagheten är att det är nödvändigt att konstatera att fel eller försummelse begåtts av läkare eller tandläkare för att ersättning skall kunna utgå. Den som kan visa att en läkare eller en tandläkare gjort sig skyldig till fel får ersättning, den som inte kan det blir utan. Om patienten de facto drabbas av en kanske obotlig skada, om han eller hon - som i det tandvårdsfall jag refererade mist all sin arbetsförmåga, ja, även om ett ingrepp lett till döden, så spelar det ingen roll. Har operationen, som det heter i lagtexten, utförts lege artis och kan inte medicinalstyrelsens disciplinnämnd beslå läkaren med fel, kan skadan vara hur klart påvisbar och hur allvarlig som helst från medicinsk synpunkt, men från juridisk synpunkt existerar den över huvud taget inte. Detta kan knappast vara ett rimligt förhållande i ett rättssamhälle, där lagstiftningen i övrigt går ut på att skydda den svagare parten. Dessa invändningar gäller i allt väsentligt också det nu framlagda förslaget till skadeståndslag. För patienten kan ersättningsfrågan vara av stor betydelse, särskilt om ifrågavarande skada helt eller delvis nedsatt försörjningsförmågan. Det är då inte rimligt att ersättningsfrågan beror av förhållanden som från patientens synpunkt är helt slumpmässiga. Den enskildes trygghet bör inte i en situation då han genomgår medicinsk eller annan behandling få vara beroende av om han vid en faktiskt inträffad skada kan bevisa att denna vållats genom någons fel eller försummelse. Den grundprincip för ersättning som föreslås gälla även fortsättningsvis har också andra svagheter. Den begränsade möjligheten till ersättning leder av naturliga skäl till att många skadelidande inte alls aktualiserar sina ersättningskrav. Prövning av ersättningsfrågan förutsätter vidare utförliga tids- och kostnadskrävande utredningar av den medicinska ansvarsfrågan. Bland annat måste man söka bedöma huruvida en befattningshavares handlande kan hänföras till det s. k. normala riskområdet eller inte. Slutligen framskapas med nödvändighet ofta besvärliga konfliktsituationer genom att den skadelidande tvingas vända sig mot t. ex. en läkare och anklaga denne för fel eller försumlighet. Denna konfliktsituation bryter självfallet det förtroende som är nödvändigt för ett gott vårdresultat. Det är mot denna bakgrund beklagligt att departementschefen valt att hålla fast vid otillfredsställande principer också på vårdområdet i förslaget till skadeståndslag ett förslag som föregåtts av mångårigt Utredningsarbete. I propositionen förklarar departementschefen uttryckligen (s. 100): Reformer som genomförs nu bör inte syfta längre än till att anpassa de grundläggande skadeståndsreglerna till den samhällsutveckling som redan har ägt rum. Vidare sägs: Har man den syn på skadeersättningsfrågornas lösning i stort som jag har gett uttryck åt, måste man vara mycket återhållsam när det gäller reformer som innebär att det skadeståndsrättsliga systemet byggs ut och förstärks. Det bör t. ex. inte komma i fråga att införa nya regler om objektivt skadeståndsansvar för person- eller sakskada, såvida inte behovet av förbättrat skydd på ett visst område är så trängande, att man inte kan avvakta den successiva utbyggnaden av andra ersättningsanordningar. Den föreslagna lagstiftningen har, som framgår av dessa citat, ett mycket begränsat syfte trots det omfattande och långvariga utredningsarbete som ligger bakom förslaget. Jag skall inte här ta upp den grundläggande frågan huruvida en utbyggnad av skadeståndsrätten eller av försäkringssystemet är att föredra. En allmän patientförsäkring med vettig uppbyggnad skulle mycket väl kunna fylla behovet av ett bättre patientskydd. Detta hindrar dock inte att det är angeläget att nu införa strikt skadeståndsansvar på vårdområdet. För det första tar det tid att utreda och genomföra en fungerande patientförsäkring, medan skadeståndslagen träder i kraft . För det andra bygger skadestånd på principen om full kostnadsersättning, vilket inte är fallet med ett socialförsäkringssystem. För det tredje ger skadeståndslagen ett grundskydd för det fall andra former av skydd saknas. Inget hindrar således att man nu ger patienterna detta grundskydd, som man går vidare och utreder möjligheten att införa en allmän patientförsäkring. Det är angeläget att införande av strikt skadeståndsansvar på den privata sidan förenas med en utbyggnad av ansvarsförsäkringar så att ansvaret kan täckas utan orimliga ekonomiska konsekvenser för de privatpraktiserande läkarna och tandläkarna. Under hänvisning till vad som anförts hemställer jag 1. att vid behandlingen av proposition 1972:5 med förslag till skadeståndslag m. m. beslutar om införande av strikt skadeståndsansvar avseende personskador för det allmännas verksamhet liksom för den verksamhet som bedrivs av fria yrkesutövare inom vårdområdet, 2. att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslag till erforderlig lagtext och motivskrivning.