mot · FV021298 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om deklarationsplikt beträffande industriellt avfall. Avfallsfrågorna har kommit alltmer i förgrunden beroende på såväl samhällets som allmänhetens ökade intresse för miljöfrågorna. För kommunernas del såsom ansvariga för en betydande avfallshantering är det närmast de växande avfallsmängderna och nya typer av avfall som krävt större uppmärksamhet. Den tilltagande nedskräpningen i naturen bör också beaktas i detta sammanhang. Som ett resultat av kommittén för ett renare samhälle har en skärpt och delvis ny lagstiftning av betydelse för renhållningsfrågorna trätt i kraft. Naturvårdslagens nedskräpningsbestämmelser har blivit strängare, ny lagstiftning om statligt ansvar för vägrenhållning har tillkommit och kommunerna har fått ett vidgat ansvar i vad gäller både renhållning i naturen och fastighetsrenhållningen. Från gäller ett obligatoriskt kommunalt renhållningsmonopol, dock endast beträffande hushållsavfall och vissa näraliggande avfallsgrupper. Det råder inte något tvivel om att de ökade förpliktelser som lagts på den enskilde, staten och kommunerna kommer att lösa en stor del av de problem den allmänna nedskräpningen medfört. Hushållsavfallet och vissa angränsande avfallssortiment är trots allt den avfallsgrupp som är lättast att komma till rätta med. På detta område finns en långvarig erfarenhet, och vi kan också tillgodogöra oss avancerade rön utomlands. Detta innebär inte att hushållsavfallet skulle vara utan problem. står många kommuner inför stora praktiska problem till följd av den nya renhållningslagen. Svårigheterna visas genom att man i en hel del fall tvingats ansöka om dispenser. När det gäller hushållsavfallet är kommunernas problem väsentligen knutna till destruktionsledet. Miljöskyddslagstiftningen har medfört strängare krav på skötsel och lokalisering av soptippar och andra behandlingsanläggningar. Många kommuner måste finna nya deponeringsplatser eller gå in för andra destruktionsmetoder. Behovet av samverkan mellan kommuner i dessa frågor har också blivit uppenbart. De tekniska och ekonomiska förutsättningarna för en lösning av dessa problem är i allmänhet klarlagda. Vad som kvarstår är närmast problem av organisatorisk art. Denna optimistiska syn berör emellertid endast ett begränsat avsnitt av avfallsproblemet. Det avfall som kommer att bereda de största pro blemen är det industriella avfallet. Jämfört med hushållsavfallet har denna avfallsgrupp inte ägnats någon mer ingående uppmärksamhet. Den växande miljövårdsdebatten och inriktningen på allt väsentligare frågor, tillkomsten av en miljöskyddslagstiftning med mera långtgående och preciserade krav på företagen, enskildas och myndigheters större insikt om betydelsen av och ansvar för att föroreningar inte sprids okontrollerat medför att det industriella avfallet alltmer kommer i blickpunkten. Särskilt är det oljeavfall och andra kemiska avfallsprodukter som väckt debatt och aktivitet. Industriavfallsfrågan är svårbemästrad från flera synpunkter. Medan hushållsavfallssektorn är någorlunda klar till sitt innehåll finns på industrisidan ett synnerligen brett avfallsregister som ständigt växlar på grund av den snabba tekniska utvecklingen, vilket ställer speciellt stora krav på behandlingsledet. Ett annat problem är gränsdragningen mellan vad som är avfall och en nyttighet. En produkt kan visserligen vara avfall i produktionsteknisk och produktionsekonomisk mening, men varan kan ändå med eller utan bearbetning vara begärlig som råvara för någon annan industri. Även om produkten som sådan kan vara förbunden med avsevärda miljörisker under förvaring och transport kan den ändå ha ett försäljningsvärde. I andra fall är avfallsprodukten helt utan värde eller representerar ett så lågt värde att den inte kan bära en transportkostnad. I företagets hand kan den varan representera antingen en omedelbar eller en latent miljörisk som det kostar pengar att neutralisera genom särskild behandling. För åtskilligt industriavfall är det betecknande att det lätt kan växla skepnad. Ett fast avfall kan förvandlas och gå ut i anläggningens avloppsvatten eller bli en luftförorening via fabrikens skorsten. Oavsett den mängd praktiska problem som föreligger kvarstår behovet av en effektiv samhällskontroll över att det industriella avfallet hanteras på ett miljöriktigt sätt antingen det gäller den interna uppsamlingen och förvaringen, själva hämtningen och transporten eller slutbehandlingen. Det torde bli nödvändigt att tillgripa den mest kvalificerade formen för samhällskontroll genom att lägga det miljöfarligaste avfallet under kommunalt renhållningsmonopol. Eventuellt kan visst annat avfall genom kontroll i mindre ingripande former. Oavsett vilken kontrollnivå samhället slutligt stannar för beträffande olika avfallsslag är det nödvändigt att samhället skaffar sig en ingående kännedom om arten och omfattningen av förekommande industriellt avfall för att därefter kunna ta ställning till vilka kontrollåtgärder som är erforderliga. I den kommunala renhållningslagen har förutsatts att kommunerna kan behöva utvidga det obligatoriska kommunala renhållningsmonopolet till andra typer av avfall. Det skall i så fall ske genom föreskrift i lokal hälsovårdsförordning. Vid tillkomsten av den nya kommunala renhållningslagen har den tidigare fastställda normalhälsovårdsordningen över a. för att anpassas till de nya reglerna på renhållningens område. I normalhälsovårdsordningen har införts en passus om att hälsovårdsnämnden kan ålägga företagen anmälningsplikt beträffande deras avfall, dess art och mängd samt hur därmed förfarits. Denna bestämmelse är enligt vår mening en föreskrift i rätt riktning. Enligt gjorda erfarenheter har varje inventering av industriavfall inneburit mycket arbete från mydighetemas sida för att få fram tillräckligt preciserade och tillförlitliga uppgifter om företagens avfall. Det kan inte vara riktigt att hälsovårdsnämnderna eller eventuellt andra företrädare för samhällsintresset skall behöva offra någon större arbetsinsats på detta. Ofta har det även visat sig att företaget självt haft dåligt reda på sin avfallssituation. För oss framstår det som naturligt att företagen inte bara skall ha en allmän upplysningsplikt då de blir tillfrågade. Tvärtom bör de ha en generellt verkande deklarationsplikt beträffande sitt avfall och vart det tar vägen. Det räcker ej heller med undersökningar av engångsnatur. Det är väsentligt att avfallsuppgifter lämnas med viss regelbundenhet eftersom både kvantiteter och avfallsämnen snabbt växlar. En allmän deklarationsplikt måste också vara ett incitament för företagen att infoga avfallet i sina interna redovisningsrutiner. För att kontrollen av det industriella avfallet från miljösynpunkt skall bli fullt effektiv är det nödvändigt att de organ som är närmast ansvariga för avfallsfrågornas behandling på lokal nivå, dvs. hälsovårdsnämnderna, får fortlöpande kännedom om det industriella avfallets art, sammansättning och hantering. En allmän deklarationsplikt rörande det industriella avfallet betraktar vi som en grundläggande förutsättning för att komma till rätta med industrins avfallsproblem. Med hänsyn till frågans vikt tror vi emellertid inte att den i normalhälsovårdsordningen intagna bestämmelsen är tillräcklig. Risk föreligger att många kommuner underlåter att ta in bestämmelsen i den lokala hälsovårdsordningen eller att inte alla hälsovårdsnämnder beslutar om den berörda anmälningsplikten. Enligt vår uppfattning bör i stället i renhållningslagen intas en bestämmelse om allmän deklarationsplikt beträffande avfall. Ett väl fungerande rapporteringssystem beträffande olika slag av industriavfall är således förutsättning för att samhället skall kunna utöva den erforderliga kontrollen. En mera ingående kännedom om detta avfalls omfattning och närmare sammansättning är dessutom nödvändig för bedömningen av behovet och arten av särskilda behandlingsanläggningar. Det existerande företaget med dotterbolaget har haft en viss nyckelroll på behandlingssidan. Detta företag har emellertid varit dimensionerat och strukturerat för att också tillgodose behovet av kvalificerad rådgivning på detta område. I viss utsträckning har företaget haft resurser för allmänt utvecklingsarbete rörande behandlingsuppgifter. manna målsättning och ambitioner har präglats av samhällsansvar beträffande service och miljöriktiga behandlingsmetoder. Syftet har varit att tillgodose det behov av en seriös satsning på detta område som varit för handen . Företaget har således inte tillkommit i spekulativt syfte. Avsikten har också varit att fylla vissa samhällsfunktioner som inte tidigare tillgodosetts i annan ordning. Att företaget till följd av sin ambitiösa målsättning fått ekonomiska svårigheter måste därför djupt beklagas. Än mer beklagligt är att utredningen om kemiskt avfall, trots företagets speciella samhällsinriktning, inte kunnat finna någon uppslagsända för att bibehålla företaget med de uppgifter det haft. Enligt utredningen och propositionen skall avlyftas alla funktioner som inte har direkt med behandlingsverksamheten att göra. Man räknar sålunda med att i fortsättningen i huvudsak blir ett rent behandlingsföretag. har redan tagit vissa konsekvenser av den ståndpunkten genom att skära ned personalstyrkan. Ställningstagandet kan synas rationellt då det innebär en renodling av olika funktioner. Det allvarliga är emellertid att detta är uttryck för den fastslagna principen att behandlingen av oljeavfall och annat kemiskt avfall bör vara föremål för fri konkurrens, en princip som är i hög grad tveksam. Visserligen innebär detta endast ett accepterande av en redan inledd utveckling, som kännetecknas av att flera privata företag engagerat sig i branschen. Mer bestickande är att man i huvudsak endast visat intresse för de mera lättbehandlade och från återvinningssynpunkt mera begärliga avfallsprodukterna dvs. Detta faktum utgör enligt vår mening belägg för att det enskilda vinstintresset i alltför hög grad kommer att styra utvecklingen. Vid fri konkurrens får man räkna med att behandlingsresursema kommer att koncentreras till de minst kostnadskrävande produkterna med högt återvinningsvärde medan de mer svårbehandlade, som kräver mer avancerad och dyrbar teknik, kommer i sista hand. Risk finns att inom branschen uppstår mindre nogräknade företag som utnyttjar en tillfällig priskonjunktur på en viss vara men som, när konjunkturläget ändras eller miljökraven skärps, måste slå igen varvid marknaden berövas en redan etablerad resurs. Med vinst- och konkurrensintresset följer också faran för ett minskat ansvar i själva behandlingsverksamheten. Dessa risker har inte tillräckligt penetrerats och beaktats. Ett i och för sig förmånligt statsbidrag föreslås för att förebygga risker av angivet slag, men ett sådant bidrag utgör ingen fullständig garanti för att förhållandena kommer att utvecklas på ett för samhället och miljövården acceptabelt sätt. Enligt vår mening kan ifrågasättas om inte ansvaret för slutbehandlingen av kemiskt och annat miljöfarligt avfall bör ligga på ett samhällsdominerat företag med tillräckliga resurser för uppgiften. Vi förutsätter att jordbruksministern följer verksamheten med uppmärksamhet och tar vederbörliga initiativ till nya lösningar, om vad som föreslås inte leder till avsedda resultat. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t begär förslag om obligatorisk deklarationsplikt av industriellt avfall och förekommande hantering. () INGA () K L Beckm«nsTryck»rIw AB.