mot · FV021911 · 1972-11-28 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 135 angående avtal med den europeiska ekonomiska gemenskapen, m. m. Efter det gjorde sig strävandena att ena de kapitalistiska staterna i mot socialismen allt starkare gällande. De underblåstes starkt av , som efter kriget framstod som den oomstritt ledande imperialistiska staten. ville undandra grogrunden för folkliga resningar också i . Man ville påskynda de imperialistiska staternas återuppbyggnad. Man ville säkra ett inflytande åt det amerikanska kapital som i allt större omfattning investerades i . Därför gav under namnet Marshallhjälpen stora belopp till de västeuropeiska regeringarna på politiska villkor. För att administrera Marshallhjälpen bildades en rad samarbetsorgan. skapades 1949 som stat. stimulerade de militära rustningarna i . Planer och förhandlingar kom i gång för att politiskt ena . Man tänkte starta en Europa-arme'. I hägnet härav påböijades den militära återupprustningen av . För att stärka rustningsindustrin och underlätta den militära upprustningen i bildade sex stater , , och - Europeiska (). Planerna på en politisk union i och på Europaarme'n fick skrinläggas på grund av franskt motstånd. Man kom därför fram till att sammansmältningen av de västeuropeiska imperialiststaterna skulle börja med en ekonomisk union. Vid en konferens i tillsattes en kommitté' för att utreda frågan. Den lade fram sitt förslag 1956. undertecknade representanter för regeringarna i de länder som ingick i det s. k. . EEC, den europeiska ekonomiska gemenskapen, hade bildats. EEC bildades för att ekonomiskt och politiskt ena västeuropeiska imperialiststater mot socialismen. Men för EEC:s uppkomst och utveckling har andra motiv spelat en lika viktig roll. Storkapitalet är motståndare till folkens demokratiska fri- och rättigheter. Även om dessa under kapitalismen redan är urholkade av de Nr 1911 -1913 rådande ägande- och maktförhållandena, söker storkapitalet ytterligare beskära dem. EEC bildades för att ytterligare minska folkens möjligheter att hävda sina politiska och ekonomiska krav. EEC bildades för att avhända folken den nationella självbestämmanderätten. Storkapitalet strävar efter att behärska så stora marknader och så stora områden som möjligt. Jakten efter och kampen mellan olika grupper av kapitalister om sådana intressesfärer leder till olika former av internationella sammanslutningar av kapitalister. Dessa söker hävda tillfälligt gemensamma intressen och åstadkomma en omfördelning av de områden imperialismen behärskar. EEC bildades för att ge de stora monopolen ett livsrum i . EEC bildades för att stärka kapitalister i jakten efter marknader och i utplundring av tidigare koloniala områden. Storkapitalet söker alltid vägar för att slå ned eller minska verkningarna av arbetarklassens och andra anställdas fackliga kamp. Det försöker utså split i arbetarleden och vill ha en reservarme' av arbetslösa som kan verka som en press på lönerna. EEC bildades för att storföretagen i skall kunna använda hela områdets arbetskraftsreserv och flytta de arbetande dit de önskar. EEC bildades för att storkapitalet inte skall möta några restriktioner när det gäller att kunna flytta produktion och företag dit där förhållandena syns lämpligast med hänsyn till dess intressen. EEC bildades för att försvaga arbetarklassens och andra anställdas möjligheter till framgångsrik facklig och politisk kamp. EEC är monopolens gemenskap. Den riktar sig mot de breda folklagrens intressen i alla länder. EEC:s organisatoriska uppbyggnad svarar helt mot avsikterna med gemenskapen: att urholka innehållet i vunna demokratiska fri- och rättigheter och att kunna tillvarata storkapitalets klassintressen. Få organisationer har en så öppet antidemokratisk uppbyggnad som EEC. Ju betydelsefullare en instans är desto grundligare är den rensad från varje form av folkligt inflytande eller kontroll. EEC:s parlament, som utses av medlemsstaternas parlament, är i praktiken helt utan makt. Det är rådgivande men tjänar framför allt som ett frågeinstitut. Parlamentets enda maktfunktion är att det med två tredjedelars majoritet kan rikta misstroendevotum mot en ledamot av . Parlamentet kan inte motsätta sig rådets beslut. Rådet är det beslutande organet. Det består av ministrar från medlemsstaterna. Men även om rådet är det organ som formellt fattar besluten så är det icke reellt EEC:s förnämsta maktcentrum. Rådet har t. ex. ingen egen initiativrätt. Denna är EEC:s verkliga makthavare. Kommissionen består av nio heltidsanställda tjänstemän rekryterade ur industripampars och karriärdiplomaters led. Dessa har till sitt förfogande hela den administrativa apparat som byggts upp i . sionen ställer förslag till rådet för beslut. Detaljbestämmelserna för beslutens genomförande kan dock kommissionen själv avgöra. Ingen regering får ge kommissionen instruktioner. Däremot får denna rådfråga experter i statliga förvaltningar och i intressegrupper. Toppbyråkraterna inom kommissionen tillskrivs en trefaldig roll: som initiativtagare, medlare och övervakare medan det är de nationella organen som har att verkställa EEC:s beslut. Ett fjärde organ spelar en väsentlig roll inom EEC. Det är domstolen. Den kan avkunna domar oberoende av regeringar, parlament och lagar i medlemsstaterna. Dess domar måste efterlevas och kan inte överklagas. Domstolen har möjligheter att göra vetorätten inom EEC illusorisk. De små medlemsstaternas möjligheter att påverka EEC är ringa. Röstningsreglerna inom olika organ är så utformade att besluten framför allt blir en affär mellan de stora medlemsstaterna. I praktiken är det kommissionen som har den avgörande makten. Det brukar ibland framhävas att EEC skulle vara inledningen till en friare världshandel. Detta är felaktigt. EEC har inte med friare handel, med världsmåttstock mätt, att göra. EEC är en tullunion man har avskaffat de inbördes tullarna. Men utåt företräder EEC en konsekvent högtullinje även om nu tullarnas storlek minskats och deras roll inte får överskattas. EEC har inte haft någon påtagbar handelsskapande effekt. Gemenskapen har endast medfört en ändrad inriktning av handeln, så att EEC:s interna handel ökat i snabbare takt än EEC:s handel med omvärlden. Denna tendens i handelsströmmarna gjorde sig dock gällande redan innan EEC:s tillkomst. Inte heller kan skönjas några påtagbara effekter av EEC på den ekonomiska tillväxttakten i medlemsstaterna. Denna har, enligt statistik, något avtagit i EEC-länderna efter EECs tillkomst. Det har skapats myter om EEC:s positiva betydelse för sysselsättningen. Dessa måste avslöjas. Kapitalistiska ekonomier kännetecknas av en lagbunden rörelse mellan högkonjunkturer och arbetslöshetskriser. De kännetecknas också av kapitalkoncentration och utstötning av arbetskraft och en växande befolkning som inte kan beredas arbete. Att flera kapitalistiska stater påbörjar ett intimare samarbete upphäver inte kapitalismens lagbundenheter. Dessa verkar oavsett marknadsstorleken. EEC avskaffar inte kapitalismen utan är avsett att stärka den. EEC kan därför inte få bort arbetslösheten. EEC:s effekt på arbetsmarknadssituationen har varit att tillkomsten av Gemenskapen skärpt den regionala obalansen inom området. De underutvecklade regionerna södra , sydvästra och de östra delarna av har sackat allt längre efter i den ekonomiska utvecklingen trots vissa regionalpolitiska insatser. En sådan regional utveckling är inget särdrag för EEC. Den förekommer i alla industrialise rade kapitalistiska länder av viss geografisk storlek. Jordbruk läggs ned i snabb takt, lokala mindre företag utkonkurreras av storföretagen, vilka i sin tur drar sig till större industricentra där företagen drar nytta av varandras närhet, genom transportmöjligheter, energikällor och genom utbildningsmöjligheter för arbetskraft osv. I EEC underlättas denna utveckling till regional obalans genom Gemenskapens strävan efter fria kapitalrörelser och dess aktiva folkomflyttningspolitik. Fattigdom och undersysselsättning breder ut sig i de delar som sackar efter som röken tätnar över och invandrare trängs i plåtskjulen i Bidonvilles- slumförstäderna till . Verkningarna av EEC har inte blivit vad EEC-ideologerna trott och hoppats på. EEC har varken medfört en snabbare ökning av den totala handeln eller en snabbare ekonomisk utveckling. Harmonierande inkomst och sociala förhållanden har inte uppnåtts. Däremot har EEC lyckats att underlätta kapitalkoncentration och därav följande regional obalans. På grund av politiska motsättningar mellan medlemsstaterna har sammanflätningen av EEC-staterna inte fortgått i önskad takt. Samarbetet har stundom satts på prov. Men de ledande kretsarnas politiska målsättningar har pekat åt samma håll: ökad integration. lade man fram planerna på ett utvecklat utrikespolitiskt samgående (Davignonrapporten). presenterades och beslöts konkret planering för att utveckla EEC till en ekonomisk och penningpolitisk union (Wernerrapporten). Denna union hoppas man skall vara fullbordad före 1980.1 Wernerrapporten fastslås: För att säkra den ekonomiska och monetära unionens sammanhållning kommer överföringar av ansvar och uppgifter från det nationella planet till gemenskapsplanet att bli nödvändiga. Dessa överföringar kommer att hållas inom de ramar som krävs för gemenskapens effektiva fungerande och kommer att beröra alla de politiska medel vilka är av avgörande betydelse för förverkligandet av den allmänna ekonomiska jämvikten. Dessutom kommer en harmonisering av de ekonomisk-politiska instrumenten på olika områden att behövas. Detta är utvecklingsplanerna. Vi har visat hur gemenskapsplanet ser ut. Demokrati och folkinflytande går en dyster framtid till mötes i monopolens . Den svenska storfinansen är liksom andra imperialister motståndare till de demokratiska rättigheterna. Dessa får göra halt vid arbetsplatsportarna bakom vilka kapitalets makt oinskränkt råder. Demokratiska rättigheter har erövrats i kamp mot storkapital och reaktion. Den svenska storfinansen vill driva in i EEC. Den vill därmed vrida vunna demokratiska rättigheter ur folkets händer. Den vill åtnjuta EEC:s fria kapitalmarknad för att utan kontroll kunna placera sitt kapital där det förväntas ge dem de största profiterna. Den vill åtnjuta EEC:s okontrollerade arbetsmarknad så att den oinskränkt skall kunna använda arbetslösa och undersysselsatta i hela som press på löner och levnadsnivå. Svensk storfinans och de som går dess ärenden i regering och borgerliga partier förråder den nationella oavhängigheten genom att söka inlemma i EEC. Den har i flera omgångar sökt förhandlingar med EEC. 1961 söktes förhandlingar om associering. Dessa kom aldrig till stånd. När regeringen åter ansökte om förhandlingar med EEC lämnade man formen för svensk anknytning öppen. Man uteslöt alltså inte medlemskap. Skälet till detta har upprepats. Det återfinns också i propositionen 1972:135. Man hävdaratt det var möjligt med en öppen ansökan därför att det överstatliga elementet i samarbetet hade nedtonats. Detta omdöme om EEC 5 utveckling blir inte riktigare därför att det upprepas. Den politiska integrationen mellan EEC-ländema hade gått längre 1967 än 1961. Vart de drivande krafterna inom EEC strävade stod helt klart, även om motsättningar kunde och kan skönjas. När den på nytt anhöll om förhandlingar med EEC var ansökan åter öppen. Man uteslöt inte heller nu medlemskap. Davignonrapporten om ett intimare utrikespolitiskt samarbete mellan EEC-staterna hade godkänts av utrikesministrarna inom EEC. Då förelåg texten till om utvecklandet av EEC till en ekonomisk och monetär union. Ingen kan hävda att dessa rapporter nedtonade EEC:s överstatlighet. Tvärtom, de avsåg att utvidga samarbetet längre än några tidigare dokument. Likväl uteslöt den inte medlemskap. Opinionen mot en svensk EEC-anslutning växte sig allt starkare . Då också Wernerrapporten godkänts var det uppenbart för alla att ett medlemskap skulle vara oförenligt med en alliansfri utrikespolitik. Opinionen växte också inom regeringspartiet. Regeringen tvingades därför deklarera att medlemskap skulle vara uteslutet. Men målet skulle fortfarande vara: nära, omfattande och varaktiga förbindelser. Den var beredd att delta i ett brett sakligt samarbete och var beredd att ta på sig bestämda förpliktelser på en rad områden: arbetsmarknadsfrågor, regionalpolitik, etableringsrätt och kapitalrörelser skulle diskuteras under förhandlingarna. Det var inte mycket som hade förändrats utom att ordet medlemskap var uteslutet. Regeringen vill fortfarande binda vid EEC. erbjöd EEC de EFTA-länder som inte sökte medlemskap ett frihandelsavtal för industrivaror. Den förklarade sig nöjd med detta. Men man ville ha ett avtal som kunde konstrueras så att samarbetet skulle vila på en stabil grund. Avtalet borde därför enligt den täcka andra betydelsefulla områden än inbördes tullar och inbördes handel. Regeringen förklarade sig beredd till en gemensam yttre tullmur och en likformig tullagstiftning. Den önskade gemensam handelspolitik med EEC gentemot tredje land. stadganden om såväl statliga stödåtgärder som kartellagstiftning kunde godtas av den . På konkurrenslagstiftningens område kunde praxis få slå igenom i . Vidare heter det i det dokument regeringen översände till EEC : En viss samordning av den ekonomiska politiken är önskvärd för att liberaliseringen av varuhandeln skall vidmakthållas utan störningar . avseende vid att få tillfälle att i lämpliga former delta i gemenskapernas samarbete på sådana områden som industripolitik, teknisk forskningspolitik, energipolitik och miljöpolitik. Regeringen förklarade sig också beredd att pröva lösningar för ett visst samarbete mellan den svenska och , Avsikterna med regeringens EEC-politik framgår här med all tydlighet. Även om den inte nu önskar ett svenskt medlemskap, så är dess strävan ett så nära samarbete med EEC att detta måste karakteriseras som ett inlemmande av i EEC. Denna strävan att inlemma i EEC ligger bakom de i propositionen 1972:135 föreslagna avtalen. Avtalet mellan och EEC är första steget mot ett inlemmande av i Gemenskapen. Handelsministern framhåller själv i propositionen att samarbetet inte fått den omfattning den önskat. Avtalet fick den nuvarande omfattningen av två skäl, enligt propositionen. För det första gällde att få till stånd avtalet så att det skulle kunna träda i kraft med EECs utvidgning. För det andra, heter det: har gemenskaperna på en rad för oss intressanta samarbetsområden inte utformat någon gemensam politik eller inlett något samarbete. På andra områden finns långsiktiga planer uppdragna, men verkställighetstakten är ännu föremål för överväganden. Den är alltså så ivrig i sina strävanden till nära förbindelser med EEC att den t. o. m. sökt föregripa EEC:s egen utveckling av samarbetet. Men då detta av naturliga skäl inte gått att uppnå har man måst uppställa mera begränsade målsättningar. Dessa har varit att i avtalet skapa så gynnsamma förutsättningar som möjligt för framtida förhandlingar om ett utvidgat samarbete. De områden som detta utvidgade samarbete skall omfatta är de som uttryckts i regeringens ovan redovisade deklaration. Regeringen anser det vara en stor vinst att man i avtalet kommit fram till en procedur om hur det skall gå till att utvidga avtalet. Man har, som det heter, nått möjligheter till en samordnad harmonisering. Detta kan bara betyda en anpassning av till EEC. Att tro att EEC skulle anpassa sina förhållanden till de svenska är som att tro att berget skulle komma till . Det föreslagna avtalet är alltså bara en början. För att lugna eller gå bakom opinionen tänker man öka samarbetet med EEC bit för bit och gradvis anpassa till detta det västeuropeiska storkapitalets maktinstrument. Godkänns avtalet av har väg in i EEC anträtts. Avtalet brukar betecknas som ett frihandelsavtal. Detta är missvisande. Förvisso innebär avtalet att tullarna på industrivaror slopas mellan och EEC. Men genom att tullar på dessa varor sänks ensidigt gentemot EEC kommer den svenska utrikeshandeln att än mer inriktas på EEC-länderna. De skärpta ursprungsreglerna i avtalet kommer att i än högre grad förstärka denna inriktning och direkt binda delar av den svenska utrikeshandeln till EEC. Ursprungsregler behövs därför att EEC och tillämpar olika yttre tullar EEC:s är i allmänhet högre än och att det inte skall vara möjligt för exportörer i tredje land att via kringgå EEC:s högre tullmur. Dessa regler gäller emellertid framför allt beståndsdelar i varor som produceras i . Dessa beståndsdelar får enligt ursprungsreglerna bara till en viss procentsats, som varierar, komma från tredje land om varorna skall räknas som svenska och få föras in i EEC utan tull. Genom att procenttalen i vissa fall är mycket låga kommer svenska kapitalister att behöva köpa dessa beståndsdelar av företag i EEC-länderna för att kunna exportera tullfritt till EEC. Avtalet kommer att hämma utvecklingen av handel med andra stater. I propositionen upprepas än en gång det slitna påståendet att avtalet med skulle vara ägnat att undvika handelspolitisk isolering. Också om detta påstående gäller att det inte blir mera sanningsenligt därför att det upprepas. har stått utanför EEC utan att ha isolerats handelspolitiskt av EEC-staterna. Den svenska exporten till EEC har nära nog tredubblats, mätt i löpande priser. Ett utvidgat EEC skulle inte tillämpa en mera isolerande politik gentemot . Tullarnas betydelse för handelsströmmarnas riktning får inte övervärderas. Det visar bl. a. det faktum att den svenska exporten av sådana varor som inte varit tullfria inom EFTA ökat snabbare än övrig export. Tullar kan ha betydelse för länder med svagt utvecklad industri, som behöver ett tullskydd . För ett högt industrialiserat land som föreligger bara i undantagsfall motiv för tullar. kommunisterna är anhängare av en fri och ökad handel med alla stater. Inriktningen av den svenska utrikeshandeln måste bli mera jämnt fördelad mellan olika länder. Särskilt måste handeln med stimuleras och bedrivas på villkor som främjar dessa länders utveckling. Handeln med de socialistiska staterna måste också öka. står i direkt motsatsställning till en sådan handelspolitik. Borttagandet av tullar gentemot en region till vilken den svenska utrikeshandeln i alltför hög grad är ensidigt uppknuten kan bara främja en ytterligare snedinriktning. Den uttalade strävan att vilja anpassa tullar till EEC:s yttre tullmur kan bara förstärka den handelspolitiska isoleringen gentemot världen i övrigt, i den mån tullar har betydelse. Vpk:s handelspolitiska linje ökad handel med alla stater och en minimering av tullar kommer också att innebära att handelsförbindelserna med EEC-blocket kommer att behöva regleras i ett handelsavtal. Men ett sådant avtal skall enbart röra sig om handel. Det i propositionen 1972:135 föreslagna avtalet inskränker sig inte till handelsfrågor. Det är dessutom ett första steg in i EEC. Samarbetet har, framhålls i propositionen, givits en utvecklingsbar karaktär så att det successivt kan vidgas och fördjupas. Avtalet gäller inte bara handelsfrågor. Det syftar till att ge likvärdiga konkurrensvillkor och griper därmed in i andra ekonomiska och ekonomiskt-politiska förhållanden. Några särskilda förmåner får t. ex. inte ges för inhemsk produktion. Skatter får inte tas ut så att en exportör skulle kunna bli diskriminerad i förhållande till inhemska producenter. För att inte äventyra likvärdigheten får man heller inte införa några restriktioner vid betalning av varor. Inga restriktioner av adminstrativ art får heller förekomma när det gäller återbetalning och accepterande av korta och medellånga krediter mellan och EEC. Detta innebär att den svenska staten frånhänder sig en möjlighet att påverka penningrörelser över gränserna mellan och EEC. Även om detta som påståtts från regeringen ansluter sig till vad som gäller, så inträder genom denna punkt i avtalet att sakernas tillstånd låses fast. Denna artikel nr 19 i avtalet måste ses som ett första steg mot att inlemma i de fria kapitalrörelser som EEC avser utveckla. Artikel 23 i avtalet är av avgörande betydelse för de likvärdiga konkurrensvillkoren. Där stadgas vad som är oförenligt med avtalets störningsfria tillämpning. Dit räknas överenskommelser mellan företag som förvanskar, inskränker eller hindrar konkurrensen i handel eller produktion. Dit räknas också missbruk från ett eller flera företag av dominerande ställning inom parternas område. Dessa båda satser riktar sig formellt mot karteller och monopol. Men mot bakgrund av den praktiska politik som förs gentemot monopolen i såväl som EEC torde dessa punkter sakna betydelse gentemot storkapitalets monopol. Detta bestyrks också av propositionen där det heter att vissa typer av kartellsamarbete, sorn är till fördel för näringslivets utveckling och för konsumenterna kommer att godtas. Dessa satser kan komma att användas mot statliga företag och förstatliganden. En tredje punkt i artikel 23 förbjuder offentliga stödåtgärder om dessa förvanskar eller hotar att förvanska konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion. Den praxis som skall tillämpas är § 92. Enligt denna paragraf skall det vara allvarliga svårigheter för att offentliga stödåtgärder skall kunna tillåtas. Handelsministern hävdar att betydelsen av denna punkt är ringa då han inte kan finna att målen och medlen för den svenska regionalpolitiken står i strid med vad som gäller inom gemenskapen. Det har han rätt i. Den svenska utvecklingen liksom den inom EEC styrs av kapitalismens utvecklingslagar. Koncentration av kapital och regional snedfördelning av produktionen hör till dessa. Den svenska staten står lika handfallen då det gäller att ändra denna tendens som EEC. De regionalpolitiska åtgärderna inom och EEC har på intet sätt ändrat den regionala snedlokaliseringen inom respektive område. Såväl som sackar efter i utvecklingen. Denna paragraf kommer att försvåra genomförandet av en annan regionalpolitik som inte anpassas till storfinansens krav utan svarar mot folkets intressen och tillförsäkrar varje län full och effektiv sysselsättning. Det enda som skulle ske vid en tvist om avtalets tillämpning skulle vara handelspolitiska åtgärder, påpekas det i propositionen. Detta är nog sant men icke desto mindre finns där en press mot en förändring av regionalpolitiken. Framgång för krav som kan resas på staten för en politik som motverkar monopolens snedlokalisering kommer att försvåras. Den blandade kommitté som skall administrera avtalet står utanför folkligt inflytande och kontroll. Den liknar därvid EEC-organen. Denna kommitté skall tillsätta arbetsgrupper och ge dem direktiv. Den skall fatta beslut i frågor om avtalet. Dessa beslut måste vara enhälliga. Emellertid finns inget stadgat om överklaganden av kommitténs beslut. Av regeringen utsedda kommittéledamöter skulle kunna komma överens om något med EEC, som t. ex. en majoritet av riksdag skulle anse strida mot svenska intressen och en riktig tolkning av avtalet. Den Europeiska () kom till för att stimulera handel och produktion av dessa varor, för att främja den västeuropeiska rustningsindustrin och stärka uppbyggnaden av NATO. Det föreslagna avtalet med följer i sina huvuddrag avtalet med . Dock kommer att medföra direkta förändringar i svensk lagstiftning. a. kommer att överföras till . Detta innebär att exempelvis undantag från det s. k. bruttoprisförbudet kommer att medges. Monopolistisk prissättning kommer härigenom att underlättas. Det kan inte vara ett svenskt intresse att anknytas till en organisation som har syftet att stärka NATO. Det är inte förenligt med neutralitetspolitik. Det har påståtts att avtalet mellan och EEC skulle innebära säkrare sysselsättning. Detta är en myt. Det finns inget som tyder på att avtalet skulle öka den svenska exporten totalt dess betydelse torde i stället framför allt bli ett ökat handelspolitiskt beroende av EEC-staterna. EEC-staterna är liksom kapitalistiska. Också EEC följer kapitalismens utvecklingslagar.