mot · FV021696 · 1972-05-08 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 95 med förslag till förordning om ändring i förordningen (1947:576) om statlig inkomstskatt, m. m. Den i propositionen föreslagna sänkningen av statsskatten kommer för det stora flertalet skattebetalare inte att väga upp de fördyringar som följer med höjningen av mervärdeskatten och de olika punktskatterna. Problemet med de höga marginalskatterna och särskilt den s. k. marginalskattepuckeln löses inte med regeringens förslag. Ingenting görs heller för att mildra de samlade, mycket allvarliga marginaleffekterna. Omläggningen ger därför inget väsentligt bidrag vare sig för att trygga en bättre standard för de sämst ställda i samhället eller för att åstadkomma ett rättvisare skattesystem för de förvärvsarbetande i vanliga inkomstlägen. Mot den bakgrunden avvisar vi förslagen om justeringar av statsskatten och en höjning av mervärdeskatten. Inte heller förslaget till höjning av drivmedelsskatten kan godtas. En så kraftig höjning av skatten på både bensin och motorbrännolja skulle leda till kostnadsfördyringar för både företag och enskilda. De föreslagna höjningarna av vin- och spritskatten, skatten på maltdrycker och skatten på tobak kan däremot accepteras av bl. a. sociala skäl. Ett visst utrymme skapas därigenom också för en höjning av barnbidrag m. m. Den föreslagna tidpunkten för dessa skattehöjningar finner vi dock mindre väl vald, inte minst från nykterhetssynpunkt. Det bör därför övervägas att göra en tidigareläggning. Det skattepolitiska reformarbetet bör i övrigt inriktas på att inom skatteutredningen så fort som möjligt utarbeta förslag till en revision av skattesystemet efter de riktlinjer som anges i denna motion och i den av oss tidigare väckta motionen 1972:839. De lägsta inkomsttagarnas förhållanden måste i detta sammanhang särskilt beaktas. I mellaninkomstlägena måste särskilt de starka marginaleffekterna uppmärksammas, såväl när det gäller själva skattesystemet som avtrappningen av olika sociala förmåner. Avtrappningsreglerna i vad gäller bostadsbidragen till barnfamiljer bör ses över i syfte att möjliggöra för alla berörda att höja sin ekonomiska standard. Även de särskilda problem som hänger samman med att inflationsutvecklingen automatiskt höjer skatten också på inkomster, som inte medför ökad köpkraft, måste analyseras noggrant. Målet bör vara att uppnå en ordning med ett i själva systemet inbyggt inflationsskydd. bör självfallet ha möjligheter att göra förändringar inom och mellan olika delar av skattesystemet. Det innebär att bl. a. frågan om en differentierad mervärdeskatt och en motsvarande avlyftning av mervärdeskatt på livsmedel bör prövas. Vidare gäller det att utforma skattesystemet så att det verkar resursskapande. Vi finner det självfallet värdefullt att kommunerna begränsar sina skattehöjningar, men lika viktigt är det att samma restriktiva tänkande slår igenom i den statliga sektorn. Ett långsiktigt planerat handlande är en nödvändig förutsättning för att skapa de resurser som krävs för en genomgripande skattereform. Det finns frågor där en genomgripande analys av de berörda problemen torde kräva avsevärd tid för skatteutredningen. Andra frågor däremot, där snabba justeringar är angelägna och som berör bl. a. skilda låg- och mellaninkomstgrupper, torde emellertid utredningen utan svårighet kunna behandla med förtur. Det gäller förbättring av barnfamiljernas situation, avskaffande av den faktiska sambeskattningen, införande av hemmamakebidrag, införande av inflationsskydd i skattesystemet samt justering av marginaleffekterna i skatte- och bidragssystemet. Utvecklingen på det skattepolitiska området efter 1970 har i många avseenden varit mycket ogynnsam. De målsättningar, som sattes upp för den skattereform som då genomfördes, har inte uppnåtts. Omläggningen, som i första hand tog sikte på att införa individuell beskattning och omfördela inkomstbördan till de lägre inkomsttagarnas förmån, förutsattes sålunda ge alla inkomsttagare i låga inkomstlägen och i medelinkomstlägen lägre direkt skatt. Så har emellertid inte blivit fallet. Ett mycket stort antal skattebetalare har i stället fått vidkännas högre direkt skatt . Huvudorsaken till detta får sökas i den starka pris- och kostnadsutvecklingen och den svaga tillväxten i ekonomin som helhet. Statsskatten har ökat snabbare än den ekonomiska tillväxten och inkomstökningarna. har kommuner och landsting tvingats höja sina skattesatser kraftigt. Detta har lett till att ökningen av det totala utrymmet för den privata konsumtionen nästan helt har uteblivit eller t. o. m. minskat. Fördelningen av skattebördan har dessutom på nytt tenderat att förskjutas så att låginkomsttagarna och mellaninkomsttagarna fått bära en allt större del av den samlade skattebördan. Som vi redan tidigare framhållit i motioner till förra årets och årets riksdag framstår därför en ny revision av skattesystemet som mycket angelägen. Medvetandet härom ledde också till att begärde att skattefrågorna skulle tas upp till förutsättningslös och allsidig utredning inom en parlamentariskt sammansatt utredningskommitté. Regeringen har tillsatt en särskild utredning. Utredningsuppdraget har dock starkt begränsats i förhållande till vad som förutsattes i riksdagsbeslutet. har regeringen i proposition 1972:95 lagt fram förslag till en provisorisk omläggning av skattesystemet. Regeringens förslag innebär att vissa justeringar vidtas i den statliga skatteskalan. Detta kan dock bara ske under förutsättning att en kraftig höjning vidtas i fråga om mervärdeskatten, drivmedelsskatten samt punktskatterna på vin och sprit, tobak m. m. Till propositionen har också fogats en överenskommelse mellan regeringen och representanter för och i vilken förutsätts att de båda förbunden rekommenderar kommuner och landsting att avstå från utdebiteringshöjningar eller att begränsa dessa till sammanlagt . för båda åren. Överenskommelsen har också lett till att de båda förbunden beslutat utfärda sådana rekommendationer. Det ligger i sakens natur att en översyn av skattesystemet måste föregås av noggranna utredningar och överväganden. Det system som infördes har åtskilliga tekniska brister, som vållat problem i taxeringsarbetet. Detta kan bl. a. ses som en följd av att förslaget aldrig remissbehandlades på sedvanligt sätt. Den nu föreliggande propositionen har uppenbarligen utarbetats på . Även riksdagsbehandlingen måste av tidsskäl bli knapphändig. Löntagarorganisationerna har inte heller givits tillfälle att framföra sina synpunkter. Detta förhållande är otillfredsställande. Vi finner det också olyckligt att genom ett ogenomtänkt skattebeslut nu i viktiga avseenden begränsa den just tillsatta utredningens handlingsutrymme. Tillsammans med de negativa skattepolitiska och samhällsekonomiska verkningar som ett genomförande av det föreliggande förslaget kommer att få, talar detta enligt vår uppfattning för att omläggningen inte genomförs på det sätt som regeringen har föreslagit. Det skattepolitiska reformarbetet bör i stället inriktas på att inom den tillsatta utredningens ram så fort som möjligt utarbeta förslag till en revision av skattesystemet i enlighet med de riktlinjer som vi har angivit i denna motion och i den av oss tidigare vid årets riksdag väckta motionen 1972:839. De kommunala utgiftsökningarna och därmed också utdebiteringshöjningarna hänger i hög grad samman med att kommunerna fått bära en mycket stor del av det ekonomiska ansvaret för de senaste årens reformverksamhet. Kommuner och landsting har sålunda fortlöpande fått påta sig nya och kostnadskrävande uppgifter inom t. ex. utbildningsväsendet, samhällsbyggandet och vårdområdet utan att erhålla motsvarande ekonomisk kompensation. I många fall har också de statsbidrag som utgår till verksamhet som kommunerna traditionellt upprätthåller relativt sett minskat. Det har ytterligare bidragit till att förskjuta kostnadsfördelningen mellan stat och kommun i en för kommunerna ogynnsam riktning. Till detta kommer att kostnadsläget inom den kommunala verksam heten snabbt har skjutit i höjden. En väsentlig orsak härtill är de ökade utgifter som kommunerna fått vidkännas i samband med höjningarna av mervärdeskatten och den allmänna arbetsgivaravgiften. Kommunernas ekonomi har givetvis också påverkats av de höjda lönekostnaderna. De kommuner som slagits samman till större enheter har inte sällan fått vidkännas kraftiga kostnadsstegringar för bl. a. den ökade administrationen. Kommunernas trängda ekonomiska läge ledde till att 1969 begärde att en utredning skulle tillsättas om den kommunala ekonomin, särskilt kostnadsfördelningen mellan stat och kommun. Sedan efter beslutet ånyo gjort samma beställning har utredningen sent omsider tillsatts. Kommittén har ålagts att överväga olika möjligheter för att nedbringa den kommunala utgiftsökningen till en nivå, som står i bättre överensstämmelse med tillväxten i landets totala inkomster och produktionskapacitet än . Finansministern har däremot i direktiven inte i någon större utsträckning beaktat önskemål om en prövning av frågan om kostnadsfördelningen mellan stat och kommun. I avvaktan på bl. a. förslag från den pågående kommunalekonomiska utredningen är det givetvis värdefullt om de båda kommunförbunden genom sina rekommendationer till kommuner och landsting ytterligare förstärker viljan att så långt möjligt söka undvika utdebiteringshöjningar. Sådana rekommendationer har dock i realiteten föga betydelse om staten fortsätter att som övervältra eller på annat sätt lägga ytterligare ekonomiska bördor på kommunerna. Det måste därför betraktas som helt oacceptabelt att i samband med en överenskommelse av det slag som har träffats mellan regeringen och vissa representanter för kommunförbunden lägga ytterligare ekonomiska bördor på kommunerna. Enbart den kostnadsökning, som kommuner och landsting skulle få vidkännas vid en höjning av mervärdeskatten i enlighet med förslaget i propositionen, kan uppskattas motsvara ett ökat utdebiteringsbehov av ca . Den nu utgående mervärdeskatten beräknas i genomsnitt belasta kommunerna med 1:50 per skattekrona. Statsmakterna har dessutom tidigare fattat beslut som kommer att medföra ökade kostnader för kommunerna . Besparingar i offentliga sektorn Att överenskommelsen med kommunerna kombinerats med nya utgiftsålägganden måste också minska trovärdigheten, när det gäller statens förmåga att styra sin egen utgiftsutveckling. Vi vill i detta sammanhang starkt understryka att en förutsättning för att en reform av skattesystemet verkligen skall kunna förverkligas är att kommunernas och statens planering inriktas på att skapa realekonomiskt utrymme för detta. Om det inte finns något sådant utrymme kommer varje förslag till skattereform att enbart innebära tekniska omläggningar mellan olika skatteformer. Dessutom framtvingas en höjd avgiftsfinansiering beträffan de t. ex. den kommunala servicen eller direkta inskränkningar i det sociala välfärdssystemet och den samhälleliga servicen i övrigt. Vi finner det sålunda nödvändigt att både stat och kommun visar stark återhållsamhet med nya utgifter. Om större ansträngningar gjorts att öka tillväxten i ekonomin och om man genomfört den långsiktiga ekonomiska planering, som vi förordat, hade förutsättningar redan nu varit för handen för att genomföra en mera meningsfull revision av skattesystemet än den av regeringen föreslagna. Det ligger i sakens natur att man inte heller på en gång kan skära ner utgifter utan att noggrant överväga konsekvenserna. Genom en medveten långsiktig planering kan däremot utrymme skapas inom den ekonomiska tillväxten för en mildring av skatteskalorna utan att den verksamhet som redan är beslutad behöver drabbas. Med det nuvarande skattetrycket måste det också betraktas som en rimlig social målsättning att skapa förutsättningar för en skattereform som bl. a. gör det mer lönande att arbeta. En hård sparsamhet med skattebetalarnas medel är sålunda nödvändig. Vi har i tidigare motioner till årets riksdag (1972:295 av m. fl. och 1972:401 av m. anvisat vägar både för att uppnå omedelbara besparingar och för att uppnå en på ökad effektivitet i den statliga förvaltningen. Vi anser det vara ett oeftergivligt krav att dessa åtgärder vidtas i ett läge, där staten ställer motsvarande krav på kommuner och landsting. En skatteomläggning av det slag som föreslås i propositionen skulle leda till en kraftig förhöjning av levnadskostnaderna för de enskilda hushållen och till kännbara kostnadsökningar för företagen. Detta måste betraktas som särskilt allvarligt i en situation, där arbetslösheten redan tidigare är hög och den ekonomiska utvecklingen svag. Också det förhållandet att en konjunkturuppgång snart kan göra sig gällande måste enligt vår uppfattning nu inbjuda till försiktighet, när det gäller att genomföra åtgärder som kan påverka priser och kostnader i en ofördelaktig riktning. Målsättningen bör i stället vara att inrikta den ekonomiska politiken och skattepolitiken så att höjningarna av företagens kostnader och av konsumentpriserna begränsas. Inte minst gäller detta i fråga om för konsumenterna grundläggande förnödenheter, som t. ex. livsmedel och bostäder. Därmed skapar man inte bara ökat utrymme för en större privat konsumtion utan ger också möjligheter att åstadkomma en tryggad sysselsättning och att upprätthålla företagens konkurrenskraft gentemot utlandet. Vi vill i detta sammanhang klart poängtera vår uppfattning att en ökad ekonomisk tillväxt ger de ekonomiska resurser, som är en grundförutsättning för en genomgripande skattereform. R ege ringens förslag Det är lätt att konstatera, att den föreslagna sänkningen av statsskatten inte för det stora flertalet skattebetalare väger upp de fördyringar, som kommer att följa med en motsvarande höjning av mervärdeskatten och av olika punktskatter. Marginalskattefrågan blir ingalunda löst genom regeringsförslaget. Än mindre görs någonting åt de samlade marginaleffekterna. Ett flertal andra angelägna problem lämnas också helt obeaktade. Den omläggning som föreslås i propositionen kommer sålunda inte att kunna ge något väsentligt bidrag vare sig när det gäller att trygga en bättre standard för de sämst ställda i samhället eller att åstadkomma ett rättvisare skattesystem för de förvärvsarbetande i vanliga inkomstlägen. Mot den bakgrunden avvisar vi förslaget om justeringar av statsskatten och en höjning av mervärdeskatten från av varans värde. Inte heller förslaget till höjning av drivmedelsskatten bör godtas. En så kraftig höjning av skatten på både bensin och motorbrännolja skulle leda till kostnadsfördyringar för både företagen och enskilda. Det bör också framhållas att drivmedelsskatten har särskild betydelse för de delar av landet där man har långa res- och transportavstånd. En höjning skulle därför i viss mån motverka de regionalpolitiska strävandena. De föreslagna höjningarna av vin- och spritskatten, skatten på maltdrycker och skatten på tobak bör däremot godtas av bl. a. sociala skäl. Höjningarna innebär i vissa fall endast att tidigare prisrelationer återställs. Ett visst utrymme skapas därigenom också för en välmotiverad förstärkning av stödet till barnfamiljerna. Tidpunkten för dessa skattehöjningar finner vi dock mindre väl vald. Det finns anledning att befara en koncentration av inköpen före jul- och nyårshelgerna, vilket inte minst från nykterhetspolitisk synpunkt vore olyckligt. En tidigareläggning av höjningarna bör därför övervägas i samband med utskottsbehandlingen av förslagen. Riktlinjer för en skattereform I motion 1972:839 har vi tidigare angett vissa viktiga målsättningar för en skattereform. De riktlinjer, som vi där har dragit upp, anser vi alltjämt bör gälla för den utredning som skall bölja sitt arbete. Den skatteomläggning, som började tillämpas , innebar för stora grupper inkomsttagare en dramatisk skärpning av de s. k. marginalskatterna, dvs. de ökningar av den direkta skatten, som inträffar vid en inkomstökning. Som tydligt framgår av vidstående tabell inträffade den kraftigaste skatteskärpningen vid inkomster i 30 00040 000-kronorsskiktet. (Statlig inkomstskatt,inkomstskatt/utdeb. ; 1972: /folkpensionsavgift och sjukförsäkringsavgift.) Årsinkomst Ensamstående Gift man, hustrun 1970 1971 1972 1970 1971 1972 1 Gäller ej inom hela skiktet. och kritiserade dessa besvärande marginalskatteeffekter i en gemensam partimotion 1970:1:1049. Från regeringens sida visades ej ens så mycket intresse för marginalskatteproblematiken att man redovisade några beräkningar i propositionen 1970. Marginalskatten i inkomstskiktet . har ökat med jämfört med vad som gällde . Dessutom har genom inflationen progressionen skärpts, och den statliga skatten har därigenom automatiskt blivit högre. Redan vid inkomster på . är marginalskatten hög. Den skärps sedan kraftigt vid inkomster kring . Det är vid just dessa inkomstlägen, som den s. k. marginalskattepuckeln finns. Marginalskatterna fortsätter sedan i en hög men förhållandevis svag skärpningstakt relativt långt upp i inkomstklasserna. De grupper som vid skattereformen 1970 fick de kraftigaste marginalskattehöjningarna är samma grupper som drabbats hårdast av de hårda avtrappningsregler som gäller bostadsbidrag och andra förmåner. Kritiken från löntagarna och deras olika organisationer har särskilt koncentrerats till de negativa effekterna på de förhandlingsvägen tillämpade kontantlöneökningar som mer eller mindre helt ätits upp. Som exempel på sådana löntagarreaktioner kan här nämnas TCO:s skatteprogram: Skatter och standardutveckling. Det brukar sägas från bl. a. socialdemokratiskt håll att marginalskatteproblemet enbart berör de högre inkomsttagarna. Det rätta förhållandet är emellertid, att de höga marginalskatterna även drabbar inkomster som måste betecknas som vanliga. Vi tolkar det framlagda förslaget som ett uttryck för att regeringen nu äntligen erkänner marginalskatten som ett problem. Den lättnad i marginalbeskattningen, som regeringen nu föreslår, är dock väsentligt mindre än den skärpning som skedde 1970 (resp. i mellanlägena). De nämnda problemen är bl. a. en konsekvens av att vi i det svenska skattesystemet har en kraftig progressivitet. De direkta skatteeffekterna är ofta olyckligt kombinerade med avtrappningsreglerna i det socialpolitiska trygghetssystemet. Sålunda har det gång på gång siffermässigt kunnat visas att automatiskt skärpt statsskatt, höjda kommunalskatter, höjda priser, ökade daghemsavgifter och avtrappade bostadstillägg tillsammans ger en total marginaleffekt, som t. o. m. leder till sänkt familjestandard vid en löneökning. Detta har inneburit att stora grupper inkomsttagare bl. a. barnfamiljer kan anses bli beskattade efter bärkraft. Möjligheten att med extra arbetsinsatser eller på annat sätt förbättra sin egen och familjens materiella standard har starkt försämrats. Detta gäller även inom åtskilliga låglöneyrken. I dessa grupper har besvikelsen blivit särskilt stor över att de nominellt stora löneökningarna så snabbt reducerats i vad gäller deras reala innehåll. Skatte- och bidragssystemet påverkar i större grad än tidigare de enskilda människomas beslut bl. a. när det gäller att ta ett extraarbete eller ej, att avgöra om det är lönt att hustrun i en familj återupptar sin yrkesverksamhet igen och att bestämma sig för en vidareutbildning eller omskolning. Tyvärr har det också framkommit exempel på kyligt kalkylerande över hur vissa bidragssystem kan utnyttjas som alternativ till en sedvanlig arbetsinsats. Regeringen och socialdemokraterna har varit helt ointresserade av problemet som sådant. Detta har betraktats som en sifferexercis utan förankring hos de vanliga människorna. För att komma till rätta med de samlade marginaleffekterna är det otillräckligt att vidta förändringar i skatteskalan. Regeringens förslag löser ingalunda problemen med de samlade marginaleffekterna. Den i avtalen bestämda löneökningen skulle praktiskt taget helt ätas upp av ökade indirekta skatter och av den allmänna prisstegringen om regeringens förslag genomförs, trots den föreslagna sänkningen av inkomstskatten och i vad gäller barnfamiljerna den föreslagna höjningen av barnbidraget. För betydande löntagargrupper kommer nettoresultatet 1973, trots inkomstökningar, att vara lägre än nettoresultatet 1972. För en relativt begränsad kostnad bör man kunna åstadkomma en märkbar förändring till det bättre genom en mildare avtrappning av bostadstilläggen. Samhällets familjepolitik bör väsentligen syfta till en utjämning mellan dem som har barn och dem som inte har barn. Det ställer krav på familjepolitikens utformning. Inkomstberoende bidrag och avgifter, som i förening med en hög marginalskatt ger helt orimliga effekter för familjer i vanliga inkomstlägen, måste undvikas. Den ekonomiska situation som många barnfamiljer befinner sig i måste särskilt uppmärksammas och förslag framläggas om sådana förändringar i reglerna för inkomstprövning av familjebostadstilläggen att den samlade marginalbelastningen på barnfamiljernas inkomstökningar avsevärt mildras. Ändringarna bör träda i kraft från . Vi vill sålunda understryka att problemen med marginalskatterna och den s. k. skattepuckeln inte löses i regeringens skatteförslag. Frågan om de samlade marginaleffekterna blir över huvud taget inte berörd. Ej heller innebär regeringens förslag till skatteminskning genom reduceringar i den statliga skatteskalan några påtagliga effekter på skattebördan. Regeringsförslaget försvårar därmed en framtida genomarbetad skattereform. Det hastigt hopkomna förslaget tvingas utnyttja en betydande inkomstförstärkning genom ökade indirekta skatter trots att flertalet problem kvarstår olösta. På dessa grunder avvisar vi regeringsförslaget om ändringar i skatteskalan. I stället bör skatteutredningen få till uppgift att med förtur utarbeta nya förslag till lösning av problemet med de samlade marginaleffekterna i enlighet med de riktlinjer som vi anvisat i våra motioner. En väsentlig svaghet i det nuvarande skattesystemet är, som vi framhållit vid upprepade tillfällen, att förändringar i penningvärde automatiskt påverkar skattetrycket. Det sammanlagda skattetrycket har i verkligheten ökat betydligt mer än de skattehöjningar som beslutats av stat och kommun och mer än vad som betingats av reella inkomstökningar. Detta har i sin tur haft till följd att inkomstökningarna för många inkomsttagare i lägre inkomstlägen och i mellaninkomstlägen helt och hållet gått åt till att täcka de höjda priserna och de automatiska skatteökningarna. Det nuvarande skattesystemet har på detta sätt i stor utsträckning fått helt andra verkningar än vad som var avsikten då det infördes . Det understryker vårt gamla krav på ett inflationsskydd. Enligt vår uppfattning är det angeäget att hindra en fortsatt utveckling i samma riktning genom att någon form av inflationsskydd byggs in i skattesystemet. Utan ett inflationsskydd finns också risk för en bristfällig ekonomisk planering från statsmakternas sida. När skattetrycket automatiskt ökar även med hjälp av skatt på icke-reella inkomster, skyddas även en dålig ekonomisk planering av automatiskt ökade skatteinkomster. Ett sådant system äventyrar nödvändig sparsamhet och ekonomisk planering i hela sam häl lse konom in. Ett inflationsskydd i skattesystemet innebär således att endast den reella delen av en inkomstökning beskattas. Den del av en löneökning, som kan konstateras svara mot en inträffad prisökning, beskattas inte. Denna beräkning kan göras på olika sätt och med hjälp av indexserier. Man kan härvid tillgripa olika tekniska lösningar. Olika sådana lösningar har förekommit i den allmänna debatten och har prövats i andra länder, t. ex. i och i . Det är beklagligt att finansministern helt förbigått verkningarna av inflationen i sitt eget skatteprovisorium och till och med avvisat tanken på en sådan värdesäkring i direktiven till den nya skatteutredningen.