mot · FV02754 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om återvinning av avfallsprodukter. Problemen med de ökade mängderna avfall från våra tätorter har ställt diskussionerna om återvinning på sin spets. Denna problematik rymmer åtminstone två grundläggande aspekter. Dels har vi varken råd eller rätt att driva produktion och livsmönster efter principen att våra naturtillgångar endast skall användas en gång. Dels skapar de stora mängderna avfall föroreningsproblem av betydande omfattning som det gäller att komma till rätta med. Jordens råvarutillgångar är begränsade. Användandet av tillgångarna på det sätt vi gör kommer förr eller senare när är ur principiell synvinkel mindre intressant att leda till en situation där en avsevärd sänkning av levnadsstandarden blir nödvändig. Råvaror kommer helt enkelt inte att finnas tillgängliga för nödvändiga mänskliga aktiviteter. Självfallet är detta ingenting nytt i sig. Det välstånd vi lyckats uppnå är emellertid, vad de rika länderna beträffar, av en sådan höjd att den åtminstone övergångsvisa uppoffring som ett ökat hänsynstagande till knappheten på råvaror medför, borde kunna accepteras av det stora flertalet av människorna. En ökad inriktning mot återvinning är oundgängligen nödvändig för att klara de långsiktiga försörjningsproblemen. De former för avfallsdestruktion som är de mest allmänt förekommande medför en lång rad miljöproblem i vidaste bemärkelse. Soptippar leder ofta till förändringar i grundvattnets tillstånd, förändringar som kan få ytterligt allvarliga konsekvenser. Förbränningsstationer för det vanligaste hushållsavfallet omvandlar i många fall avfallsproblemet till ett luftföroreningsproblem. Genom upplagring av sopor förändras hela landskapsbilden, i nästan samtliga fall till det sämre. Allt talar alltså för att avfalls- och återvinningsproblemen ägnas betydande intresse. Också föredragande i anför i årets statsverksproposition att de kraftigt ökade avfallsmängderna utgör ett allt större miljövårdsproblem. Några av de vanligaste destruktionsmetoderna för vårt samhällsavfall är följande: Avfallet bränns direkt i naturen. Avfallet bränns direkt på en soptipp (förbud finns i flera län). Avfallet bränns i särskilda ugnar. Avfallet bränns i särskilda ugnar och värmen tillvaratas (sker i vissa större samhällen). Avfallet sorteras och slås sönder alternativt mals ner och används sedan som landskapsutfyllning (sker i vissa delar av och ,). Avfallet slås sönder alternativt mals ner och används sedan till byggnadsmaterial (metoden ännu på försöksstadiet). Avfallet sorteras och mals ner och komposteras sedan i helt vanliga komposter för nedbrytning, ibland med inblandning av rötslam. Avfallet sorteras och mals ner och utsätts sedan för snabbnedbrytning inblandning av rötslam. De flesta av dessa metoder medför icke önskade biverkningar i form av andra typer av miljöskador. Hänsyn tas inte heller till önskvärdheten av att avfallet bör tillvaratas för förnyad användning. Strävan måste vara att så långt är möjligt återinföra avfallsprodukterna i det naturliga kretsloppet. Ur denna synvinkel tilldrar sig metoderna 7 och 8 och, på grund av sin snabbhet, i synnerhet metod 8 särskilt intresse, med beaktande också av att man på orten kan lösa rötslamsproblemet. Det är troligt att försöksverksamheten med destruktionsanläggningar kommit vida längre utomlands än i vårt land. Ett intressant exempel kan hämtas från : Destruktionsanläggningen omhändertar avfallet från en stad i storleksordningen 40 000 innevånare. Avfallet töms direkt från sopbilar ner i behållare nedsänkta i marken. En magnet tar bort järnskrotet, som direkt överförs till ett järnverk för att ånyo ingå i produktionen. Det resterande avfallet förs vidare till en separator, där de hårda soporna såsom glas, plaster etc. sorteras ut. Efter att ha passerat ännu en magnet mals de så kvarvarande soporna ner till en fin massa. Denna massa utgör av det ursprungliga avfallet. Massan överförs i en speciell siloanläggning för snabbnedbrytning. Efter ungefär har temperaturen med endast tillförsel av luft stigit till och en intensiv biologisk aktivitet har påbörjats. Allteftersom processen pågår flyttas materialet vidare till andra silos. är processen avslutad. Slutprodukten, efter en automatisk sållning, utgörs av färdig kompostjord, direkt användbar i jordbruket. På tiondelen av den tid som åtgår i ett konventionellt kompostsystem frambringades på detta sätt en produkt av mycket hög kvalitet. Intressant är att den tyska metoden är fullständigt oberoende av yttertemperaturen. Vanliga kompostsystem är i vårt land förenade med betydande svårigheter just på grund av de stora temperaturväxlingarna. Vid en granskning av slutprodukten visar det sig att vanliga hushållsplaster inte kan spåras i materialet. Glaset, som i processen angrips såväl kemiskt som mekaniskt men också troligen organiskt, har i slutprodukten blivit till mycket små korn, helt ofarliga för djurens organismer. Huvuddelen av de i avfallet ingående gifterna nedbryts under processen, men kvar står behovet att undersöka bl. a. tungmetallernas påverkan på omgivningen, ett förhållande som forskningen dock tror sig kunna lösa. Normalt sett har det tyska försöksverket inga problem med avsättningen av slutprodukterna. Driftkostnaderna för verket täcks till den alldeles övervägande delen av inkomster från försäljningen. Det är utomordentligt angeläget att statsmakterna stimulerar till en destruktion som syftar till återvinning av de i avfallet i vidaste mening ingående ämnena. Det är också angeläget att stimulans sätts in på sådana typer av produkter som kan användas innan destruktion blir aktuell. Därigenom minskas den avfallsmängd som måste destrueras. Avgiftsinstrumentet torde här vara utomordentligt användbart. Genom avgifter på sådana engångsprodukter, till vilka fullgoda ersättningsprodukter för flergångsanvändning finns, kan produktionen styras i önskvärd riktning. För att ett fullgott beslutsunderlag skall kunna erhållas är det väsentligt att forskningen när det gäller återvinningen prioriteras högt. I årets statsverksproposition förutskickas proposition på detta område. Den forskning som det är mest angeläget att stödja måste vara den som syftar till att få fram metoder genom vilka avfallsprodukterna återigen kan tas till vara inom produktionen. Forskning i syfte att finna billiga vägar för att kort och gott bli kvitt avfallet är mindre angelägen. Självfallet innebär inte detta någon underskattning av de problem av akut karaktär som många tätorter upplever när det gäller avfallet. Det väsentliga är emellertid att det långsiktiga utvecklingsarbetet inriktas på ett sådant sätt att avfallet ånyo kan nyttiggöras. Inom ramen för forskningsverksamheten bör ett antal försöksanläggningar för avfallsdestruktion anläggas. Dessa bör avse olika typer av destruktionsmetoder för att ett tillfredsställande jämförelsematerial skall kunna erhållas för den fortsatta planeringen. Kostnaderna för dessa försöksverk är små i förhållande till de förluster som riskeras, om framför allt kommunerna inriktar sin planering på metoder som kanske visar sig vara mindre ändamålsenliga. Med tanke på återvinningsproblemens vikt framstår det som märkligt att anslaget till för utökad verksamhet på detta område beräknas till ett så lågt belopp som . Denna uppräkning avser dessutom inte endast avfalls- och destruktionsfrågor utan även landskapsvården. En väsentligt kraftigare prioritering måste ske för att en lång rad felinvesteringar i otidsenliga anläggningar skall kunna undvikas. borde, med det goda anseende vi med rätt eller orätt har i andra länder när det gäller miljövården, sträva efter att vara ett föredöme. Våra tekniska och vetenskapliga förutsättningar för detta borde vara sällsynt goda. Hushållningen med naturresurserna är i hög grad en fråga för alla länder. För att få ökad stadga i samhällets åtgärder bör ett program upprättas, i vilket skall anges hur återvinningen på alla områden skall kunna ökas. Ett sådant program måste med nödvändighet skära igenom alla sektorer av samhällslivet. Klarhet måste råda på vilka områden en ökad återvinning är möjlig och hur samhället kan förbättra möjligheterna till avsättning för de återvunna produkterna. En prioritering måste säkerligen göras när det gäller vilka produkter som det är mest angeläget att återvinna, såväl från resurssynpunkt som från allmän miljösynpunkt. På många områden är det troligt att det redan efter en tämligen begränsad övergångstid, där samhälleligt stöd är nödvändigt, visar sig vara i allra högsta grad lönsamt att tillämpa återvinningstekniken t. o. m. betraktat i ett rent strikt företagsekonomiskt perspektiv. Kommuner och enskilda företag har i allra högsta grad intresse av att deltaga i denna försöksverksamhet. En rad av våra stora kommuner befinner sig just i situationen att de måste taga ställning till den destruktionsmetod som de skall tillämpa. Det är därför ekonomiskt riktigt att förena en försöksverksamhet med ett under en övergångstid mera konventionellt system. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos Kungl. kräver att försöksanläggningar för avfallsdestruktion anläggs i enlighet med återvinningsprincipen, 2. att från Styrelsens för teknisk utveckling reservationsanslag anvisar ett belopp av för detta ändamål, 3. att som sin mening ger Kungl. till känna vad i motionen i övrigt anförts angående avfalls- och återvinningsproblemen. N. () i Trobro () () () () () () ()