mot · FV02735 · 1972-01-25 00:00:00 — av m. fl. om tillkallande av fiskesakkunnig vid utredning om tillstånd till företag enligt miljöskyddslagen. gäller en ny, samlad lagstiftning om miljöskydd. I en gemensam lag, miljöskyddslagen, har sammanförts reglerna om vattenföroreningar, luftföroreningar, buller och andra störningar från fast egendom. har en särskild lagstiftning på detta område endast funnits beträffande skydd mot vattenförorening. Bestämmelser till skydd för den yttre miljön i övrigt har varit intagna i ett flertal författningar på olika lagstiftningsområden. Ur fiskets synpunkt har frågorna beträffande vattenföroreningar och luftföroreningar störst intresse. Före tillkomsten av den nya lagstiftningen fanns de huvudsakliga bestämmelserna till skydd mot vattenförorening i 8 kap. vattenlagen. Enligt vattenlagen hade vattendomstolarna att i vattenföroreningsmål handlägga såväl tillståndsfrågor som ersättningsfrågor. En skadelidande kunde sålunda i mål om tillstånd att utsläppa avloppsvatten utan att behöva väcka särskild process få sina skadeståndsanspråk prövade i , och sökanden var oavsett målets utgång skyldig gottgöra motpart sådana kostnader i målet som prövats vara nödiga för tillvaratagande av hans rätt. I den genomförda miljöskyddslagstiftningen har man däremot skilt på handläggningen av frågan om en verksamhets tillåtlighet och frågan om sakägares rätt till ersättning. Tillståndsprövningen ankommer på den nyinrättade , dock kan efter prövning ge dispens från koncessionsplikten. Prövningen av ersättningsanspråk ankommer däremot på de ävenledes nyinrättande fastighetsdomstolarna. Den skadelidande måste sålunda vid dylik domstol ansöka om stämning på svaranden, och bevisbördan torde därmed åvila den förre. I sitt yttrande över lagförslaget påtalade lagrådet (prop. 1969:28, s. 370) den försämring och försvagning av sakägarens ställning som frångåendet av vattenlagens bestämmelser om rätt för sakägare att av sökande få ersättning för sina kostnader innebar. Gentemot lagrådets påpekanden anför departementschefen (prop. 1969:28, s. 394) bl. I förhållande till vad som f. n. gäller om sakägares rätt till kostnadsersättning enligt 10 kap. 79 § vattenlagen och särskilt till den för sakägarna generösa tolkning som lagrummet fått i rättstillämpningen kan förslaget onekligen synas medföra en försämrad ställning för sakägarna på vattenföroreningsområdet. Emellertid är att märka att den nya miljövårdsorganisationen innebär en väsentlig förstärkning även på vattenvårdens område, vilket kommer sakägarna till godo. nämnden skall vidare på ett helt annat sätt än som är möjligt för en domstol vara aktivt verksam för att uttömmande och allsidigt utreda ärenden som kommer under dess prövning. Departementschefen uttalar vidare beträffande koncessionsnämnden att denna skall fatta sitt avgörande med beaktande av både allmänna och enskilda intressen. Det ankommer i sista hand på nämnden att föranstalta om den utredning som anses behövlig. Den bör därvid vara lyhörd för enskilda sakägares krav på ytterligare utredning. Bestämmelserna i vattenlagen innebar ingen ovillkorlig skyldighet för att i mål angående vattenförorening införskaffa yttrande angående företagets inverkan på fisket. Domstolen begärde dock ofta sådant yttrande, och vanligt var att, i mål där skada av betydenhet kunde antagas komma att uppstå på enskilt fiskeintresse, domstolen med stöd av bestämmelserna i 11 kap. 45 § vattenlagen uppdrog åt fiskesakkunnig att utreda företagets inverkan på fisket och föreslå ersättningar åt skadelidande. Icke heller i ärenden som handläggs enligt miljöskyddslagen finns skyldighet föreskriven att höra fiskesakkunnig. Enligt utbildad praxis bereder dock koncessionsnämnden och tillfälle att avge yttrande i sådana ärenden där enligt nyssnämnda myndigheters bedömning inverkan av företaget kan ske på fiske. På grund av brist på personella och materiella resurser och därjämte ofta till följd av kort remisstid måste yttrande oftast inskränkas till en på vederbörande fiskeriintendents lokalkännedom grundad allmän beskrivning av fiskeförhållandena i den tillämnade recipienten samt en översiktig bedömning av företagets inverkan. I en del fall har föreslagit att koncessionsnämnden med stöd av 14 § miljöskyddslagen skulle förordna fiskesakkunnig att innan miljöfarlig verksamhet påbörjades fastlägga rådande förhållanden inom inverkningsområdet och att sedan följa utvecklingen. Sådant förordnande har dock inte lämnats. Däremot föreskriver koncessionsnämnden ofta att sökanden skall uppgöra ett kontrollprogram, som skall godkännas av vederbörande länsstyrelse. har också beretts tillfälle delta i utarbetandet av dylikt kontrollprogram. Ur sakägarsynpunkt har ett kontrollprogram begränsad betydelse. Målsättningen för ett dylikt program är nämligen i normalfallet att fastställa halter av vissa förorenande ämnen i luft, avloppsvatten eller recipient. Luftföroreningarnas genom vattendragens försurning och vattenföroreningarnas inverkan på fiskbeståndet och fiskets utövande är oftast en långsamt försiggående process. Först efter åratals förstörelse av lekbottnar och successiv förändring av miljöförhållandena kanske en påtaglig kvalitativ och/eller kvantitativ förändring av fiskfaunan sker. En långsamt ökande fiberbeläggning eller algpåväxt på fiskeredskap kan resultera i stora svårigheter för fiskets utövande. För den vanlige sakägaren torde det ställa sig ytterst svårt att vid prövning av ett ärende angående utövande av miljöfarlig verksamhet bilda sig en uppfattning om vilken skada företaget kan komma att tillfoga honom och vilket bevismaterial han bör förebringa för att kunna tillvarata sin rätt. Därtill kommer att de omfattande och komplicerade undersökningar som kanske kan komma att behövas härför är kostsamma. Kostnaderna måste förskotteras, och det är ovisst om han får dem ersatta. När efter åtskilliga års miljöfarlig verksamhet fiskeskadorna blir verkligt besvärande och den skadelidande söker sin rätt, har han att själv inför fastighetsdomstol styrka kanske inte bara sitt eget fiskes omfattning och avkastning utan förekomsten av fiske i övrigt i det aktuella vattenområdet innan den miljöfarliga verksamheten påbörjades. Han skall vidare visa den förändring i fiskeavkastning som skett eller det försvårande av fisket som uppkommit, bevisa förändringen av miljöförhållandena försämrade lekplatser, ändrade näringsförhållanden, igenväxning etc. och betydelsen härav för sakägarens fiske. Slutligen skall han göra troligt att skadan helt eller till viss del orsakats av ett visst företag. Eftersom det i efterhand är praktiskt taget omöjligt att bevisa omfattningen av miljöfarlig verksamhets inverkan på en sakägares fiske måste om rättssäkerheten skall tillgodoses i åtskilliga ärenden som handläggs enligt miljöskyddslagen fiskesakkunnig förordnas att på sökandens bekostnad utföra basundersökning rörande fiskeförhållandena och kontrollera företagets inverkan på fisket. Vi anser det vara angeläget att framför allt yrkesfiskets företrädare lämnas bättre möjligheter än nu att tillgodose sina intressen i här berört sammanhang. De kan utan egen förskyllan vållas avsevärt avbräck i sin yrkesutövning och kanske i vissa fall helt berövas sina utkomstmöjligheter av fiske. Det bör därför inom miljöskyddslagens ram skapas praktiska möjligheter för att fiskesakkunnig förordnas för angiven basundersökning och kontroll. Sådant förfarande bör kunna påkallas av och av sakägare, såsom enskild fiskare, fiskevattenägare eller fiskareorganisation. bör i förekommande fall höra . Om koncessionsnämnden skulle underlåta att tillkalla fiskesakkunnig bör vederbörande inklusive ha möjlighet att hänskjuta frågan till Kungl. Med stöd av vad vi här anfört hemställes att i anledning av vad i motionen anförts hos Kungl. Maj:t anhåller om sådana anvisningar för tillämpningen av miljöskyddslagen att fiskesakkunnig i förekommande fall förordnas att på sökandens bekostnad utföra basundersökning rörande fiskeförhållandena och kontrollera företagets inverkan på fisket. N. () i Trobro () i Bäckmora