mot · FV021487 · 1972-03-02 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 5 med förslag till skadeståndslag, m. m. Enligt den i propositionen föreslagna skadeståndslagen skall arbetsgivare i princip vara skyldig att utge skadestånd om hans arbetstagare vållar skador, s. k. principalansvar. Arbetstagaren som vållat skadan blir ansvarig endast om, som förslagets lagtext anger i 4 kap., synnerliga skäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. Detta innebär enligt vanlig lagtolkning, att arbetstagaren blir ansvarig endast när i hög grad särpräglade undantagsfall föreligger. Lagrådet finner i sitt yttrande över lagförslaget detta vara ett alltför begränsat ansvar, t. ex. då en arbetstagare genom fel eller försummelse skadar en arbetskamrat eller vållar arbetsgivaren förluster vid bristande redovisning av anförtrodda medel eller vårdslöshet i fråga om verktyg o. d. Härjämte framhåller lagrådet önskvärdheten av att lagtexten tydligt framhåller att arbetstagarens ansvar, när sådant föreligger, inte alltid skall avse fullt skadestånd utan kunna jämkas efter skälighetsprövning. Lagrådet föreslår att lagtexten - i huvudsaklig överensstämmelse med skadeståndskommitténs förslag - får innehålla att arbetstagare är ansvarig endast om och i den mån det med hänsyn till de i lagstadgandet angivna omständigheterna är skäligt. I varje fall, fortsätter lagrådet, bör stadgandet ändras på det sätt att synnerliga skäl ersätts med särskilda skäl. Departementschefen avvisar lagrådets förslag men närmar sig i sak lagrådets ståndpunkt så till vida att han uttalar (s. 654) att det är fråga om att omständigheterna i det särskilda fallet - utan att nödvändigtvis vara speciellt särpräglade tillsammans skall innefatta särskilt starka skäl för att ersättningsskyldighet åläggs. Enligt departmentschefens mening åskådliggörs detta bättre genom uttrycket synnerliga skäl än genom någon av de formuleringar lagrådet föreslagit. För övrigt är det inte ovanligt, och i viss mån oundvikligt, fortsätter departementschefen, att uttryck av detta slag ges en något varierande innebörd beroende på i vilket rättsligt sammanhang de används. Jag kan inte helt dela departementschefens mening i detta avseende. I varje fall måste det väl vara en angelägen strävan för lagstiftaren att ge ofta använda uttryck i lagtexten såvitt möjligt enhetlig betydelse i de olika sammanhang vari de förekommer. Ett självklart syfte bland andra med skadeståndsreglerna är också att i görlig mån tjäna som ett avhållande moment mot skadevållande handlingar. 1 den situation som lagrådet anger som ett exempel, nämligen när det gäller skador som en arbetstagare vållar en arbetskamrat, är detta syfte enligt min mening Men denna situation är knappast så särpräglad att uttrycket synnerliga skäl kan anses adekvat. Enligt min bedömning skulle såväl den uppfattning som departementschefen i sak uttrycker som lagrådets understrykande av situationen vid skador, som en arbetstagare vållar en arbetskamrat eller i vissa fall sin arbetsgivare, kunna bäst täckas genom något av de två formuleringar som lagrådet föreslår. För den formulering som lagrådet i huvudsak hämtat från skadeståndskommitténs förslag talar härjämte att den, såsom lagrådet enligt vad som nämnts framhåller, tydligt utsäger att arbetstagaransvaret inte alltid skall avse fullt skadestånd utan skall kunna jämkas efter skälighetsprövning. På grund av vad som ovan anförts hemställer jag att vid behandlingen av propositionen nr 5 för sin del antager 4 kap. 1 § i den föreslagna skadeståndslagen med följande lydelse: För skada, som arbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten, är han ansvarig endast om och i den mån det är skäligt med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter.