mot · FV02422 · 1972-01-20 00:00:00 — av herrar i och om begränsning av rätten till ränteavdrag vid inkomsttaxering. Kommunalskattelagens 39 § innehåller bestämmelser, som ger en i princip obegränsad rätt till avdrag för räntor. Denna bestämmelse är ett typexempel på en skatteregel, som grundar sig på värderingar . Den gynnar dem som har möjlighet att låna och missgynnar sålunda de övriga som är hänvisade t. ex. till avbetalningsköp. Den är inte ens skattetekniskt konsekvent, eftersom den ger rätt till avdrag för utgift, som kan vara hänförlig till privat levnadskostnad för vilken lagen innehåller generellt avdragsförbud. Denna generella avdragsrätt bör enligt vår mening, ersättas av en regel i 39 § KL om rätt till avdrag för endast sådan ränta som belöper på i förvärvskälla inom inkomstslaget kapital nedlagt kapital. Härigenom blir inkomstslaget kapital i fråga om rätt till avdrag för ränta likställt med övriga inkomstslag (jordbruksfastighet, annan fastighet, rörelse, tjänst, tillfällig förvärvsverksamhet). Avdragsrätt kommer t. ex. att föreligga för upplåning, som skett för att köpa t. ex. aktier. Orimligheterna i nuvarande generella avdragsrätt för fastighetsräntor på villor har man försökt mildra genom en progressiv skala för beräkningen av intäkten på villor. På denna väg uppnår man dock inte acceptabla avdragsbestämmelser. Anledningen är främst att intäkten beräknas på taxeringsvärdet. Detta skall motsvara allmänna saluvärdet i orten. Vad en villa kostat innehavaren kan alltså inte utan vidare läggas till grund för taxeringsvärdet. Endast om kostnaden motsvarar allmänna saluvärdet blir det relevant. Allmänna saluvärdet utgör det pris som en förståndig köpare kan antas vilja betala för fastigheten om den tänkes såld inom den kundkrets som kan påräknas för en sådan fastighet och köpt för ett med hänsyn till fastighetens beskaffenhet lämpligt utnyttjande. Värdet är sålunda det som kan anses som ett normalt värde i handel och inte vad som faktiskt betalts i visst fall. (Anvisningarna till 9 § KL.) Härav följer att intäktsberäkningen ej kommer att grundas på anskaffningskostnaden, då denna avviker från taxeringsvärdet. För att uppnå en acceptabel avdragsrätt bör i stället en begränsning ske av rätten till avdrag för ränta på lån i fastigheten. Detta kan lösas på följande sätt. KL 25 § 3 mom. ändras så, att i en- och tvåfamiljsfastighet nedlagt upplånat kapital, som grundar rätt till ränteavdrag, maximeras. Maximeringen kan ske på något av följande sätt: 1.1 lagen anges maximibeloppet. Lämpligt belopp kan vara 200 000 I lagen bemyndigas att efter hörande av bostads styrelsen fastställa maximibelopp med hänsyn till anskaffningskostnaderna för en normal villafastighet. Om taxeringsvärdet överstiger . eller motsvarande belopp enligt alternativ 2, bör maximibeloppet vara lika med taxeringsvärdet. I båda alternativen föreskrives att räntan, då tillämpning av maximibeloppet kommer i fråga, skall beräknas enligt villkoren för de förmånligast placerade lånen i fastigheten. Genom den ändring som föreslagits ovan i 39 § KL skulle avdragsrätt ej föreligga för ränta på lån över maximibeloppet. Med hänvisning till vad som anförts hemställes att hos Kungl. Maj:t begär förslag om ändring av kommunalskattelagens stadganden, dels om gäldränteavdrag (39 §), dels om grunderna för beräkning av sådana avdrag i fråga om villafastigheter (23 §), av den innebörd som redovisas i motionen.