mot · FV021101 · 1972-01-26 00:00:00 — av i m. fl. om ändrad utbildning av sjukgymnaster. Den svenska sjukvården har en mycket hög standard, och det kan ifrågasättas om det finns något annat land som i detta avseende ligger före . Socialpolitiska reformer såsom sjukförsäkringen och en kraftfull satsning på utveckling, forskning och medicinsk teknik gör det sannolikt att medborgarna i vårt land är bättre försörjda med sjukvård än invånarna i de flesta andra länder. Sjukvårdens roll bland samhällets centrala servicefunktioner gör det emellertid önskvärt att utbyggnaden och standardhöjningen fortsätter inom ramen för de resurser som finns tillgängliga, ekonomiskt och personellt. Det råder brist på läkare, det råder brist på sjuksköterskor och det råder brist på sjukgymnaster. är det verkligen svårt för vissa patientgrupper att få den sjukgymnastiska behandling de behöver. Det borde enligt vår uppfattning finnas möjligheter att råda bot på denna brist. I dagens situation med stor arbetslöshet bland ungdomen är det märkligt att det inte är flera som söker sig till sjukgymnastens yrke; det måste bero på att det är något i utbildningen som tar emot, att det är fel någonstans. Sjukgymnastyrket är ett praktiskt yrke med teoretisk bakgrund. Intagningsnormerna är , och undervisningen måste anpassa sig efter dessa elevers kunskapsnivå. Som det nu är ligger undervisningen i vissa avsnitt på en alltför hög nivå och eleverna pressas därför mycket hårt. I detta sammanhang kan man fråga sig om det verkligen erfordras professorskompetens för undervisningen. Viktigare vore att eleven bibringades en sådan undervisning som bättre står i relation till det kommande praktiska arbetet; undervisningen måste alltså vara mera jordnära. Som det nu är kan vederbörande mycket teori men vet inte hur kunskaperna skall kunna omvandlas till praktiskt behandlingsarbete. Det borde räcka med teoretisk grundutbildning av lärare som verkligen behärskar yrket, och dessutom borde utbildningen kompletteras med klinisk praktik. Därmed avser vi icke en sänkning av den teoretiska kunskapsnivån, utan vi avser att de teoretiska kunskaperna skall få en bättre anknytning till det praktiska behandlingsarbetet. Vissa patientgrupper behöver en alldeles speciell behandling, såsom MS-sjuka, CP-barn, psykiskt utvecklingsstörda och andra. Därför kunde det efter grundutbildningen anordnas kortare påbyggnadskurser för dessa speciella arbetsuppgifter. För de sjukgymnaster som vill skaffa sig en högre examen bör denna möjlighet finnas, vilket kan ske genom fortbildningskurser som kan löpa parallellt med att sjukgymnasten arbetar ute på fältet. En annan sida av den nuvarande utbildningen som måste uppmärksammas är att den praktiska utbildningen sker inom akutsjukvården där behandlingen i hög grad skiljer sig ifrån den behandling som de patienter behöver som vårdas på rehabiliteringsklinik, långvårdsklinik, mentalsjukhus och i öppen vård. Till följd av att den praktiska utbildningen sker inom akutsjukvården får vi således en sned utbildning som inte tillgodoser kunskapsbehoven, som finns beträffande den sjukgymnastiska behandlingen av dessa mycket stora och viktiga patientgrupper. Sjukgymnastutbildningen borde sålunda ha större anknytning till vårdyrkesskola än till universitetsklinik. Med stöd av det anförda hemställes att beslutar att hos Kungl. Maj:t anhålla om sådan ändring i utbildningen av sjukgymnaster som i motionen åsyftas. () i SV.