mot · FV02294 · 1972-01-21 00:00:00 — av m. fl. i anledning av propositionen 1972:1. I denna partimotion redovisas, utan anspråk på fullständighet, moderata samlingspartiets syn på olika väsentliga frågor. Direkta yrkanden ställs dock endast i anslutning till sådana avsnitt som det ankommer på finansutskott att behandla. Övriga yrkanden framställs i särskilda följdmotioner, i vilka hänvisas till vad som anförts i huvudmotionen. De områden som behandlas är följande: Sid. Människor i samverkan 2 Den ekonomiska politiken och näringspolitiken 11 Ett levande folkstyre 45 Rättstrygghet och kriminalvård 72 Radio och television 86 Vår sociala trygghet 90 Aktuella markpolitiska frågor 106 Människan i arbetslivet 109 bör bli det årtionde i svensk politik då utvecklingen mot ett alltmer byråkratiskt och genom reglerat kollektivistiskt/socialistiskt samhälle bryts och ersätts med strävanden att stärka den enskilda människans och familjens ställning. En ökande och maktsamlande centralisering politiskt, ekonomiskt, organisatoriskt och administrativt måste bytas ut mot en långt driven decentralisering i syfte att främja effektivitet och initiativ samt medinflytande och rörelsefrihet för den enskilde. Ägardemokrati bör komma i stället för socialdemokrati. , alltså mer än ett halvt sekel tillbaka, tillsatte Kungl. med uppgift att själv verkställa samt låta verkställa utredningar angående lämpligheten av och betingelserna för ett överförande i samhällets ägo eller under samhällets kontroll av naturtillgångar och produktionsmedel, som vore för landets ekonomi och befolkningens välstånd av större vikt eller eljest prövades böra omhänderhavas av samhälleliga organ. gav inte några mera påtagliga resultat. Det socialdemokratiska partiet gick i stället in för att successivt vinna kontroll över produktionsresurserna. Socialiseringen kom att ske bakvägen bl. a. via beskattningen, lagstiftningen och den administrativa maktapparaten. Under krävde landets säkerhet och försörjning regleringar, kontroller och dirigeringar i betydande utsträckning. Samhällets makt ökade, och de enskilda människornas frihet begränsades. Efter visade det socialdemokratiska partiet regeringen ringa intresse att slopa de krisregleringar och andra bestämmelser som gav samhället ett stort inflytande över de enskilda människorna. I stället byggdes regleringssamhället ut successivt: den stora skördetiden var inne. Ett uttryck härför var det s. k. efterkrigsprogrammet, som liksom socialiseringsnämndens direktiv syftade till en utvidgad och mera direkt socialisering av produktionsmedlen och en hårdare dirigering av väsentliga samhällsområden. Även om inte socialiseringsparollema kunde förverkligas, inriktades politiken, över hela det politiska fältet, mot en ökning av samhällets den offentliga sektorn makt. Det mest genomgripande instrumentet för att bygga på det s. k. starka samhället har varit beskattningen både den statliga och kommunala. Ett resultat av den skärpta beskattningen är att den offentliga andelen av BNP ständigt har ökat. utgör den offentliga sektorn av BNP. Helt automatiskt, utan nya beslut, ökar andelen till 55,. Skulle 1960-talets reformtakt bibehållas skulle andelen 1980 närma sig . Den kommunala beskattningen har , till väsentlig del som en följd av beslut från centralt håll, nått en sådan höjd att till och med regeringen tvingats inse att den utvecklingen måste bromsas. De negativa effekterna av högskattepolitiken är sålunda helt uppenbara. Den enskilde inkomsttagarens möjligheter att disponera sin inkomst efter egna önskningar och behov har ständigt och planenligt i linje med den socialdemokratiska ideologin begränsats. har de automatiskt ökande skatterna i kombination med prisstegringarna medfört försämrade realinkomster för många. Detta är den slutliga och logiska konsekvensen av en socialdemokratisk politik, som inte tagit och inte tar hänsyn till nödvändigheten att stimulera den enskildes och näringslivets insatser. Det är alltså i hög grad angeläget att ge politiken en ny inriktning. bör bli en vändpunkt i den hittillsvarande politiska utvecklingen. Det är inte enbart inom de ekonomiskt mätbara sektorerna som samhällets expansion har skett och den enskilde medborgarens handlingsfrihet begränsats. Inom lagstiftnings- och rättsområdet, utbildningsväsendet, kulturlivet, organisationerna, arbetsmarknaden, näringslivet osv. har den enskildes frihet också valfrihet inflytande, bestämmanderätt och egna utvecklingsmöjligheter beskurits. Exempel inom rättsväsendet är de marklagar som majoritet genomdrev så sent som vid förra årets höstsession. Inom utbildningsväsendet kan den politiska styrningen och centraliseringen liksom strypningen av privatskolorna nämnas. På näringslivsområdet torde det räcka med en hänvisning till den socialdemokratiska partikongressens beslut och på den politik som därefter förts. Det bostadspolitiska fältet, där detaljregleringen och den politiska styrningen gått så långt att vi nu har både långa bostadsköer, tomma lägenheter och en svart marknad, är kanske det mest utmärkande och mest avskräckande exemplet på följderna av den socialdemokratiska politikens misslyckande. Det är knappast möjligt att på något område visa på en utveckling, där den enskildes beslutsutrymme har vidgats som ett resultat av den socialdemokratiska politiken. Tvärtom har den enskilde medborgaren varit utsatt för en successiv och målmedveten tillvänjning indoktrinering i syfte att anpassas eller avpassas för ett kollektivistiskt/socialistiskt samhälle. Det finns också anledning framhålla att den socialdemokratiska samhällsomvandlingen har syftat och syftar till att dirigera samhället genom lagstiftning, regleringar, avgifter, skatter osv. så hårt att utvecklingen automatiskt måste fortsätta i avsedd riktning. Enligt vår mening bekräftar årets statsverksproposition, som väsentligen är ett uttryck för att regeringen blivit sin egen politiks slav, de uppenbara riskerna för en sådan låst utveckling. Den utgör också både praktiskt och principiellt en inkompetensförklaring av den socialdemokratiska politiken. Den politiska utvecklingen och samhällsutvecklingen måste alltså ges en ny inriktning en ny målsättning. En övervägande majoritet av befolkning hyser den uppfattningen att den enskildes strävan efter trygga - och stigande - inkomster är rimlig och riktig. En sådan strävan är mera påtaglig och verklighetsförankrad än den på motsättningar mellan grupper av enskilda byggda jämlikhetsfilosofi som presenterats. Den enskildes strävanden att för sig och de sina få det bättre står fördenskull icke i konflikt med en reell och påtaglig vilja att åstadkomma en rättvis utjämning över hela linjen mellan människor och grupper i samhället. Goda och säkra inkomster betraktas alltså som något positivt för såväl den enskilde som samhället. Anmärkningsvärt - och föga konsekvent är dock att någon motsvarande samlad, positiv uppfattning inte tycks råda när det gäller egendomsägandet. De initiativ som vårt parti under en lång följd av år tagit för att åstadkomma en jämnare egendoms- och förmögenhetsfördelning ägardemokrati i syfte att öka det ekonomiska oberoendet och stärka den personliga tryggheten och valfriheten har bekämpats av socialdemokraterna. Om invändningarna grundats på insikten om att ett samhälle med ett spritt ägande skulle utgöra ett politiskt hot mot det etablerade socialdemokratiska kan de förstås. Om de däremot inte har denna ideologiska bakgrund utan enbart är ett uttryck för socialdemokratisk maktfullkomlighet finner vi dem anmärkningsvärda. I målsättningen för ägardemokratin ligger nämligen en genomtänkt positiv vilja att skapa bättre möjligheter för den enskilde medborgaren. Därigenom skulle ett i ordets riktiga bemärkelse verkligt starkt samhälle kunna åstadkommas. Principiellt är ägardemokrati ett program för att främja personligt oberoende samt befästa och utveckla demokratin genom att förankra den på den bästa grund som finns, hos självständiga medborgare i fri samverkan. Tyngdpunkten i ordet ägardemokrati ligger i demokrati. Den jämnare fördelning av inkomsterna som följt med vårt lands ekonomiska tillväxt saknar helt motsvarighet då det gäller ägandet av de växande kapitaltillgångarna. En markant koncentration till den offentliga sektorn har ägt rum . visar tillgänglig statistik att den enskilda förmögenhetsfördelningen blivit endast obetydligt jämnare . Mot bakgrund av dagens sneda förmögenhetsfördelning bör ägandespridningspolitiken särskilt inriktas på att skapa gynnsamma villkor för sparandet hos de medborgargrupper som haft små eller obefintliga möjligheter att skaffa sig egendom. Stimulans av det enskilda sparandet torde också böra kompletteras med en successiv begränsning av det offentliga sparandet den kollektiva förmögenhetsbildningen. Förutom generella ekonomiskt/ politiska åtgärder för att skapa ett gynnsamt sparklimat - pä både kort och lång sikt erfordras direkta sparstimulerande åtgärder. I första hand tänker vi oss ett system med skattebefrielse för en del av hushållens årliga sparande. En annan metod är att höja det extra avdraget för kapitalavkastning, så att avkastningen på mindre sparkapital blir helt skattefri. För att stimulera sparandet och ägandespridningen också hos grupper med begränsad sparförmåga kan ett allmänt sparstöd med skattelättnader och särskilda stimulanspremier införas. Reglerna bör innefatta bestämmelser om maximala inkomster och förmögenheter för skilda kategorier och viss tidsbundenhet. S. k. investeringslön kan också vara en väg till ökat sparande, där det gäller för statsmakterna att genom lämpliga åtgärder stimulera parterna på arbetsmarknaden att länka in en del av löneökningarna på sparande. Delägarskap i olika former kan vidare ingå som ett led i en framåtsyftande sparpolitik. Här kan tänkas flera former för statens medverkan. Dylika åtgärder är också ägnade att gendriva det argumentet mot en företagsvänlig allmän politik, att denna leder till ojämn förmögenhetsfördelning i samhället. Behovet av en ny inriktning av politiken åskådliggöres inte minst av de senare årens erfarenheter. Det måste exempelvis vara helt otillfredsställande när den ekonomiska politiken leder till att löneökningarna äts upp av skatter, bidragsbortfall och prisstegringar så att människorna, framför allt familjeförsörjare med barn och hemarbetande hustru, tvingas söka och ta emot socialhjälp för att klara oundgängliga levnadskostnader. En ekonomisk utveckling som får sådana konsekvenser kan enligt vår mening under inga förhållanden accepteras. Strävandena måste med kraft inriktas på att stoppa inflationsspiralen, att successivt öka den enskildes disponibla inkomster samt att möjliggöra och stimulera en förmögenhetsbildning hos personer med vanliga inkomster. Det kräver ett fast penningvärde, rimligare skatter, olika sparstimulerande åtgärder och en minskning av den offentliga konsumtionen. Dessa spörsmål har tidigare berörts. Varje människas rätt till arbete är en grundläggande princip i varje samhälle som känner ansvar för sina medborgare. Rätten till arbete blir emellertid illusorisk, och människorna finner att det inte lönar sig att arbeta. Så långt det är möjligt med hänsyn till solidaritetens krav gentemot andra människor, grupper av människor och samhället bör den enskilde få njuta frukterna av sitt arbete, av sin insats i produktionen. Ersättningen för gjorda prestationer bör stå i rimlig proportion till insatsen. Arbete och duglighet bör premieras. Den enskilde får inte bibringas den uppfattningen att hans prestationer var de än görs i samhällsarbetet inte uppskattas. Vi betonar den enskilda arbetsinsatsens betydelse för samhällets framåtskridande. Vi vill skapa en arbetslivets renässans. Lika viktigt som det är att stärka den enskilde medborgarens ekonomiska ställning är det att föra en näringspolitik som i vid mening är produktionsfrämjande. Svensk företagsamhet är av hög kvalitet. Det är genom näringslivets insatser som grunden lagts för välståndsutveckling. Den har emellertid påtagligt underminerats genom de senare årens politik. Inom den mindre och medelstora företagsamhet, där framför allt de nya initiativen tas och den s. k. innovationstakten är särskilt hög, har förutsättningarna att föra en vinstbringande och framtidsinriktad produktion försummats eller medvetet åsidosatts. En politik som styvmoderligt behandlar näringslivsfrågorna måste över hela fältet ersättas av ett så företagar- och näringsvänligt klimat som över huvud är möjligt. Svensk näringspolitik måste i väsentligt högre grad än nu inriktas på att stimulera forskning och utveckling, produktionstillväxt och nyproduktion samt företagsamhet över huvud. Inte minst angeläget är det att stimulera och underlätta våra handelsförbindelser över gränserna. Människornas önskemål och behov Vi finner det angeläget att den nya målsättningen för samhällsutvecklingen ges ett vidare innehåll än vad den ekonomiska politiken kan ge. Vårt mål är således inte enbart att söka påverka de ekonomiskt mätbara förutsättningarna. Politiken bör sammanfattningsvis - ges ett mänskligare innehåll, dimension och inriktning. Lika litet som människornas välfärd, lycka och standard kan och bör mätas i procent av bruttonationalprodukten kan en ny politisk målsättning begränsas till det ekonomiska området. Politiken har till uppgift att skapa betingelser för en samhällsutveckling som tillgodoser enskilda människors önskemål och behov. Politiken bör bygga på och omfatta den humanistiska grundsyn på människovärde, frihet och samhällsansvar som utbildats inom den västerländska kulturkretsen. Den bör befästa och fördjupa de grundläggande demokratiska friheterna och mänskliga rättigheterna. Den bör ansluta sig till den kultursyn och de etiska normer för mänsklig samlevnad som bygger på kristendomen. Vi anser det angeläget att understryka detta med tanke på den sekularisering som ägt rum inom olika samhällsområden och den bristande generositet från statsmakternas sida mot åsikter och verksamheter som avviker från det socialdemokratiska samhällsmönstret. I en framåtsyftande och uppbyggande politik måste familjens och familjegemenskapens betydelse tillmätas avgörande vikt. Samhällets skyldighet att garantera medborgarna integritet och rättsskydd kräver ökad uppmärksamhet, inte minst med hänsyn till de krav som dataåldern ställer. Rätt till utbildning och arbete samt social trygghet är andra områden där politiken behöver ta ökad hänsyn till människornas behov och önskemål. Utbildningen måste, förutom att vara av kvalitetsmässigt hög klass, ge kunskaper och träning för att medborgarna skall kunna utnyttja möjligheterna till inflytande på sin situation i samhälle och arbetsliv samt genom sin etiska och sociala fostran bidra till att skapa ökad förståelse mellan olika grupper i samhället. Den enskildes trygghet bygger på de ekonomiska förutsättningarna, på samhällets åtgärder, på utbildning och på ett flertal immateriella faktorer. Tryggheten kan endast till en viss del mätas. Även om ekonomisk trygghet för varje människa - i alla åldrar - är en fundamental rättighet är den ändå inte tillräcklig för att skapa mänsklig trygghet i egentlig mening. Enligt vår uppfattning är det önskvärt att trygghetspolitiken byggs ut också i andra sammanhang än de rent ekonomiska. Medborgarnas rätt att själva få forma sin personliga tillvaro måste respekteras. En grundläggande uppgift för samhället är ansvaret för alla medborgares personliga säkerhet. Brister samhället härutinnan, så som skett , är inte den totala trygghetspolitiken tillräcklig. Människorna har rätt att av samhället få garanti för personlig trygghet och rättstrygghet oberoende av ålder, civilstånd, bosättning. Här skisserade synpunkter på den politiska utvecklingen och förutsättningarna för framtiden visar hur nödvändigt det är att uppställa en målsättning för politiken och samhällsarbetet som väsentligt och ideologiskt skiljer sig från den förda socialdemokratiskt/kollektivistiska politiken. I stället för centralisering som leder till byråkratisk och politisk maktkoncentration bör politiken syfta till decentralisering och maktfördelning på alla nivåer och inom alla områden. I stället för att skjuta samhällsnytta och s. k. allmännytta i förgrunden bör hänsyn tas till de enskilda, vanliga människornas önskemål och behov. Välfärd och välstånd är väsentliga resultat av de enskilda människornas insatser och strävanden, även om samhällets medverkan finns med i bilden. Politiken får inte utformas så att människornas rätt att på eget ansvar verka för sitt eget och sina närmastes bästa begränsas. Då motverkas de demokratiska krafterna i samhället. Det ligger en demokratisk risk i när alltför många för alltför stor del av sin försörjning blir beroende av samhällets åtgärder och av politiska beslut. Den enskilda människans oberoende måste sålunda stärkas och ansvarsområdet vidgas. Den viktigaste frågan för 1970-talets politik är den låsta automatik som utvecklats under den socialdemokratiska regeringsmakten; framför allt gäller detta . Inom den offentliga sektorn pågår på både utgifts- och inkomstsidan en process, som, om den inte bryts, kan bli förödande för såväl den enskilde som samhället. Enligt beräkningar som gjorts kan den genomsnittliga marginalskatten komma att stiga från 51,1971 till 76,. Man har då räknat med oförändrad progressivitet i statsskatten och en ökning av den kommunala utdebiteringen - genomsnittligt - från . 1971 till ca . kommer den statliga budgeten att balansera på ca . När automatiken tagit sin andel beräknas det återstå ca 6 miljarder, som skall täcka övriga utgifter, nya reformer etc. Kommuner och landsting beräknas 1980 få inkomster på ca 89 miljarder, vilket skulle betyda ett underskott på ca 10 miljarder eftersom utgifterna antas öka från 43 miljarder till 99 miljarder . Även om sådan beräkningar självfallet är osäkra och utgår från ett statiskt betraktelsesätt, bör de uppmärksammas och leda till nya överväganden. Riskerna för en utebliven standardhöjning är i varje fall påtagliga, om den hittillsvarande ekonomiska utvecklingen tillåts fortsätta. En kraftig minskning i hushållens och näringslivets sparande kan också befaras, med följd att förutsättningarna för en nödvändigt hög investeringstakt raseras. Reformstopp, eller mycket begränsade reforminsatser, tyder för övrigt redan årets statsverksproposition på. Automatiken i den statliga utgiftsökningen orsakas till stor del av att inkomstöverföringarna är inflationssäkrade och att inflationstakten förutses bli hög. Kostnaderna för folkpensionerna stiger genom att antalet folkpensionärer ökar med 25 000 . Löneökningarna inom den offentliga sektorn och de likaså automatiskt växande behoven av nyanställningar är en annan inte obetydlig delpost. På den kommunala sidan domineras utgifterna helt av tre sektorer: utbildning, hälso- och sjukvård samt social omvårdnad. Tillsammans svarar dessa sektorer för av de kommunala utgifterna. Inte inom någon sektor är det realistiskt att räkna med någon gynnsam kostnadsutveckling. Tvärtom är riskerna för fortsatta utgiftsexplosioner stora. Inom den offentliga sektorn är produktiviteten av förklarliga skäl låg. För kommunerna, inklusive landstingen, är det således minst lika angeläget som för staten att den pågående utvecklingen, som tyvärr tar formen av en sorts ekonomisk utarmning, bryts och ersätts med en bättre och produktivare mera resursskapande hushållning. har det varit relativt lätt att kräva ökade skatter av medborgarna. Skattetröttheten har funnits, men den har inte tagit sig mera påtagliga negativa uttryck. Skattens höjd har delvis dolts genom källskattesystemet. Behovet av sparsamhet i den offentliga förvaltningen inom den offentliga sektorn över huvud har därför inte varit tillräckligt klart uttalat. Inte heller har kraven på rationalitet och produktivitet varit nog markerade. Resultatet har blivit att skattefinansiering tillgripits där i stället sparsamhet med personal och pengar borde ha satts in. ökade den offentliga sektorn totalt med i löpande priser. I hur hög grad denna ökning beror på bristande effektivitet och rationalitet och på onödig skattefinansiering går inte att beräkna. Man kan inte heller mäta i hur hög grad utvecklingen varit ideologiskt betingad. Det torde dock inte vara fel att hävda att en begränsning av den offentliga sektorns tillväxt, till fördel för de enskilda människornas dispositions- och valmöjligheter, hade kunnat åstadkommas, utan en lägre offentlig standard, med en bättre hushållning. Om den hittillsvarande utvecklingen får fortsätta innebär automatiken en beräknad årlig ökning av den offentliga sektorn , ett perspektiv som bör stämma till eftertanke. Problem som kan aktualiseras, om inte den här berörda automatiken kan brytas, rör betalningsbalansen, sysselsättningen en av alla accepterad prioritering investeringsutrymmet, produktionstillväxten, den svenska kronans värde osv. När det gäller betalningsbalansen, för den händelse man i ökad takt försöker tillfredsställa de behov som faller inom de offentliga utgifternas ram, finns egentligen endast ett sätt att övervinna svårigheterna, nämligen en tillräcklig kraftig nedskrivning av den svenska kronan (devalvering). Bortsett ifrån att vår internationella handlingsfrihet i det hänseendet är begränsad, skulle vi riskera att hamna i en ännu mer förödande inflation. Enligt vår mening är riskerna uppenbara för att vi vid en fortsatt ekonomisk/politisk utveckling som den nuvarande skall råka i en ännu värre ond cirkel än den vi befinner oss i. En nedskärning av myndigheternas och de politiska organens expansionsplaner en långsammare ökning av den offentliga konsumtionen en mera verklighetsförankrad ambitionsnivå, en bättre hushållning på alla nivåer och en progressivare positivare syn på produktionstillväxten är enligt vår mening ofrånkomlig, om vi inte bildligt till slut skall såga av den gren vi sitter på. Vi befinner oss i vid ett vägskäl. Vi har att välja antingen en väg som leder till radikalisering - ökad centralisering, byråkratisering samt politisk och ekonomisk maktkoncentration och högre grad av socialisering, eller en helt annan och ny färdväg som leder till decentralisering, privatisering avkollektivisering och avsocialisering och därmed ökat inflytande för enskilda människor. Tecken på en mer utpräglad socialistisk utveckling har inte saknats . Vi finner det av flera skäl, av vilka några berörts i det föregående, vara utomordentligt allvarligt om den framtida politiken skulle komma att präglas av en ytterligare accentuering av vad som skett. Det är angeläget att i stället dra upp riktlinjer för en ny politik. Genom att regeringspolitiken medvetet syftat på att omforma samhället efter den socialdemokratiska ideologin och partiprogrammet är det inte möjligt att på alla områden snabbt genomföra konkreta reformer. Av olika orsaker är det nödvändigt att gå successivt men målmedvetet - till väga. En utredning, vars syfte skulle vara att stärka den enskilda medborgarens ställning över hela linjen i förhållande till den politiska och ekonomiska maktkoncentrationen i dagens samhälle synes därför vara den lämpligaste framkomliga vägen. Utredningen, vars sammansättning skulle vara så representativ som möjligt, bör, enligt vår mening, få till uppgift att bl. a. granska den offentliga sektorns expansion och föreslå besparingar och rationalise ringar samt att klarlägga vilka åtgärder som på olika områden behöver vidtagas för att bryta den hittillsvarande automatiken i samhällsutvecklingen. Den bör ha att fastställa hur politiken inom olika sektorer skulle kunna läggas om genom att uppgifter, som tidigare handlagts av myndigheter och betalats av oss alla genom skatter delegeras till enskilda. I den mån sådan delegering icke anses böra ske bör utredas hur en bättre resursanvändning kan åstadkommas genom avgiftsfinansiering av offentliga tjänster.