mot · FV02622 · 1972-01-26 00:00:00 — om vidgade möjligheter för riksdagsman till vidareutbildning. Det svenska samhällets omdaning under några gångna decennier har kännetecknats och kännetecknas alltfort bl. a. av medicinska, tekniska och industriella framsteg, betydande befolkningsomflyttningar, genomgripande arbetslivsförändringar, avsevärt höjd levnadsstandard och ökad demokratisering. Utöver detta kommer säkerligen framtida historiker att rubricera vår tid som främst utbildningssamhällets epok och detta med all rätt. Den oerhörda satsning på ökad grund- och vidareutbildning och icke minst på principen om s. k. återkommande, livslång utbildning för alla måste utgöra en av det svenska samhällets mest avgörande utvecklingsresurser. I stort råder politisk enighet härom som stora förhoppningar ställs om fruktbringande resultat till fromma för 1980och 1990-talets individ och samhälle. Trots denna synnerligen positiva och framsynta utbildningspolitik är möjligheterna till vidareutbildning för de svenska rikspolitikerna själva jämförelsevis små. begränsas utbildningsmöjligheterna till internutbildningen i partierna, till språkutbildning och studieresor i regi samt till vad den enskilde ledamoten tar initiativ till. Internutbildningen i respektive partier har på grund av de begränsade resurserna ringa omfattning. Den utgörs huvudsakligen av några endagskonferenser och är oftast utpräglat partipolitiskt och ideologiskt betonad. togs ett uppskattat initiativ till språkutbildning för riksdagsledamötena. Det ökande antalet studieresor utanför vårt lands gränser, kontakterna med andra parlament och medverkan i allt fler internationella organ och konferenser skärper kraven på goda språkkunskaper. I övrigt utgör självfallet utskottsresorna jämte möjligheter till visst resebidrag till studieresa i egen regi en betydelsefull utbildningsfaktor. Här bör emellertid nämnas att de unga ledamöterna med få riksdagsår inte kommer i åtnjutande av utvecklande resemöjligheter i samma grad som de äldre med många riksdagsår. AU politik rör ytterst människans villkor. Denna bok är avsedd att vara ett inlägg i den allmänna politiska debatten. Den är avsedd att vädra de politiker som ännu sover . Så inleddes förordet till vUlkor som utkom och som enligt förordet var en bok av vetenskapsmän för politiker. Sedan den boken har i många ytterligare böcker, artiklar och debattinlägg framstäUts krav på att politiken skall tränga djupare i det ena politiska ämnesområdet efter det andra. Behovet av ökade specialkunskaper ökar och då kunskaperna i ett föränderligt samhälle snabbt bUr för gamla måste kontinuerliga studier upptaga stor del av det politiska arbetet. Att i respektive partigrupp vara talesman för exempelvis den genomreglerade bostadspolitiken, det ytterst krångliga socialförsäkringsområdet eller det i grunden reformerade skolväsendet förutsätter gedigna detaljkunskaper. krävs förmåga att prioritera, att väga projekt och anslagskrav mot varandra. Skall Strömstads- eller Lysekilsområdet få nedsmutsande men sysselsättningsbefrämjande industrier? Största satsningen på förskola, ungdomsutbildning eller vuxenutbildning? Pengar till svenska handikappade minoriteter eller ? Satsning på biltransporter eller tågtransporter? Landförsvar eller luftförsvar? En annan dimension har frågorna om exempelvis filmcensur, samvetsäktenskap, abort och relationerna mellan stat och kyrka. Visst är det enklast och bekvämast och minst anslagskrävande att förbjuda mellanölet på kort sikt. På lång sikt sett och med beaktande av alkoholskadornas samhällsekonomiska konsekvenser borde några utbildningskronor per riksdagsledamot vara i hög grad välmotiverade. Till allt detta kommer förhållandet att tiden företrädesvis måste ägnas de aktuella politiska problemen. Att skaffa handlingsberedskap för vad som kan ske och i övermorgon räcker inte tiden till. Visst har tekniken med långtidsbedömningar, rullande budget och framtidsplanering fått ökat utrymme. Visst berörs behovet av framtidsstudier i tal och skrift, men därifrån till verklig handling och konkreta utbildningsåtgärder för beslutsfattarna tycks ännu så länge vara ett långt steg. Utöver kunskaperna krävs också en mängd färdigheter. har språkfärdigheter nämnts. Här skall enbart beröras ytterligare en färdighet nämligen konsten att tala. Självfallet behärskar flertalet rikspolitiker denna konst. Många har säkerligen deltagit i sådan utbildning. Emellertid vågar jag påstå att inget är i detta avseende så bra att det inte kan bli bättre. Om exempelvis en utbildningsinsats på detta område enbart medverkade till kortare inlägg i riksdagsdebatterna vore mycket vunnet. Att tala kort och koncentrerat är en svår konst, vilken man emellertid kan tillägna sig genom organiserad och lärarledd talarträning. Utöver allt övrigt som en sådan utbildning skulle ge, kan man vidare peka på det värde som ligger i att alltmera sällan få lyssna till det ena långa anförandet efter det andra som inleds med Herr talman! tänkt deltaga i den här debatten men eller Herr talman! skall bara be att få säga några få ord . I det inledande avsnittet pekades på förhållandet att rikspolitikerna så framsynt och generöst satsat på ökad utbildning i samhället men i så ringa grad på den egna vidareutbildningen. Till detta skall bara nämnas att de primärkommunala förtroendemännen erbjudits helt andra möjligheter. har ca 2 500 kommunala förtroendemän deltagit i kurser på Kommunskolan i och andra kursinternat. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att måtte besluta att uppdraga åt förvaltningsstyrelsen att utreda frågan om vidgade möjligheter för riksdagsmännen att vidareutbilda sig.