mot · FV021319 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om allmänna riktlinjer för de anställdas deltagande i företagens sparande. En ledande tanke i den senaste långtidsutredningen var att näringslivet, särskilt industrin, snabbt och kraftigt måste bygga ut sin produktionskapacitet. På så sätt skulle vår konkurrensutsatta industri bättre kunna hävda sig och de strukturella balansrubbningarna i våra utrikestransaktioner kunna hävas. LU:s tankegångar har i denna del i princip mötts av gillande från fyra stora partier. För att förverkliga ambitionerna för industriinvesteringarna räcker det inte att friställa reala resurser och se till att det totala sparandet hålls på en hög nivå. Det gäller också att se till att företagen är villiga att utnyttja de friställda resurserna och att sparandet sker i ändamålsenliga former. Utan rimlig lönsamhet och utan tillgång till riskvilligt kapital kan det vara svårt att få någon fart på industriinvesteringarna hur hög den totala kapitalbildningen i samhället än är och hur mycket reala resurser som än finns att tillgå. Mot denna bakgrund är det illavarslande att lönsamheten liksom självfinansieringsgraden gått ner så kraftigt . Därmed vill vi självklart inte säga, att de åter bör föras upp till den mycket höga nivå som de befann sig på under stora delar av . Något sådant vore av flera skäl fördelningspolitiska och allokeringsmässiga inte lämpligt. Som klargjort i sin bok fakta skulle emellertid även mycket måttliga förbättringar i förräntningen av det i företag placerade egna kapitalet betyda mycket. finner att den räntabilitetsförbättring i jämförelse med som är nödvändig för att nå upp till en vanlig nivå efter skatt på bolagen och ägarna - bara rör sig om ett eller annat hundratal . Siffran är naturligtvis en relativt vag uppskattning, men den torde ange storleksordningen av beloppet vad bolagens verksamhet beträffar. Det får anses vara en obetydlighet ty det är en engångssak att räntabiliteten når en vanlig nivå. nettovinstförbättringar därutöver räknas i några få tiotal . Att så blygsamma nettovinstökningar efter skatt kan få så stor betydelse förklarar med att bolagens vinster före skatt som är sju å åtta gånger så stora som vinsterna efter skatt på bolag och ägare till mycket stor del stannar obeskattade i företagen en avsevärd tid. De hjälper till att finansiera investeringarna och minskar lånebehovet i jämförelse med vad det eljest skulle ha varit. På så sätt främjas investeringslusten och investeringarna. En genomsnittligt något gynnsammare lönsamhet för företagen skulle ur investeringssynvinkel ha dubbla fördelar. Företagets egetsparande kunde stärkas. skulle möjligheterna för företaget att bredda sitt ägarkapital öka genom att nyemissioner blev mer attraktiva. För löntagarna skulle, som bland annat finansminister framhållit, företagens ökade stabilitet skapa tryggare sysselsättning och bättre lönebetalningsförmåga. Som betonat i motioner till tidigare riksdagar vore det emellertid felaktigt att ensidigt satsa på metoder, som skulle öka företagssparandet och bortse från betydelsen av en rättvis fördelning av detta. Även om en förbättring av företagsamhetens lönsamhet är angelägen, måste tyngdpunkten i ett program för ökat företagssparande därför ligga på åtgärder, som å ena sidan ökar lönsamheten och å den andra ser till att inte förmögenhetstillväxten och dess avkastning förbehålles en begränsad krets kapitalägare och givetvis stat och kommun via skattesystemet. Vi redogör nedan för några tänkbara metoder att göra löntagarna delaktiga i företagens förmögenhetstillväxt på att sådant sätt att företagens behov av riskvilligt kapital kan tillgodoses. Först skall dock bara återges två citat som visar att tankar av det slaget vunnit ökad förståelse . Vid världskongress för de privatanställda tjänstemännens fackliga international framlade det tyska tjänstemannaförbundet ett resolutionsförslag med bland annat följande passus: Organisationer anslutna till FIET är inställda på att, under villkor fastställda vid kollektiva avtalsförhandlingar, ge de anställda en andel i det produktiva kapitalet inom samhällsekonomin genom tilläggsersättningar, som gör det möjligt för dem att själva bli delaktiga i kapitalbildningen. Kongressen beslöt enhälligt att låta utreda denna fråga. Statsminister förklarade vid : Jag tror att det skulle underlätta om man kunde finna något vettigt system för löntagarna att få del av den förmögenhetsackumulation, som en hög självfinansieringsgrad inom företagsamheten utgör. Vår generella inställning till vinsten är ju den, att vinsten är ett otillräckligt mått på ett företag, men den är ett mått. Vi har alltid haft den linjen, att om vinsten används till att plöja tillbaka, bygga ut, förbättra företaget, då har den också en social funktion. Och det är naturligtvis bättre att jobba i ett vinstgivande företag än i ett icke vinstgivande företag, det har löntagarna också förståelse för. Men då måste man också på lösa fördelningsaspekterna på detta på ett ur löntagarnas synvinkel mer acceptabelt sätt än . Andel i företagens sparande En möjlighet att ge de anställda del i företagets långsiktiga sparande har från vårt håll framförts åtskilliga gånger tidigare i . Vi återger med utgångspunkt i fjolårets motion nr 1096 av m. fl. de viktigaste principerna för ett sådant andel i sparande-system. a) De anställda bör genom andelar i företagssparandet få en personligt ägd tillgång, som de kan disponera avkastningen av men som de inte de skulle önska kan ta ut ur företaget. Det skall röra sig om en för avsevärd tid uppskjuten andel i vinst. (Frågan om kontant och utbetald andel i vinst är ett annat problem, som inte faller inom sparandesektorns ram. Det står i mer omedelbar relation till frågan om olika företags och företagsgruppers lönebetalningsförmåga liksom till den solidariska lönepolitikens problem över huvud taget. Vi tar inte i detta sammanhang upp denna fråga.) Det måste dock finnas omständigheter, t. ex. dödsfall eller personlig investering för bostadsändamål, då den anställdes efterlevande eller han själv helt eller delvis skall kunna tillgodogöra sig själva kapitalbeloppet. b) Särskilda grunder måste finnas att bland de anställda fördela ett inom företaget bundet sparande. c) Andelen i sparandet inom ett visst företag och av dess avkastning måste den anställde kunna föra med sig vid flyttning till annat företag eller till annan verksamhet över huvud taget. Förbehåll bör inte finnas i detta avseende. Detta torde inte möta några oöverkomliga svårigheter med tillämpning av modern datateknik. d) Beträffande formerna för de tillgångsbevis i företagen, som skall lämnas de anställda är det förmodligen lämpligt att undersöka val mellan olika möjligheter. De kan ges typen av reverser, som löper med en viss ränta, obligationer av särskilt slag dier aktier i företaget. e) Risken för de anställda av förlust av tidigare erhållna andelar genom konkurser, företagsnedläggelser etc. bör täckas genom ett särskilt försäkringssystem. I sådana fall då de anställda själva, såsom bestämmande delägare i eller delägare av ett företag, avgjort dess väsentliga beslut bör de dock bära ansvar som andra ägare i företag. f) För framgången av en ordning av det här skisserade slaget skulle det antagligen ha avsevärd betydelse om avkastningen av de andelar de anställda erhåller i företagssparandet i vaije fall av icke obetydlig längd, behandlades förmånligt i beskattningshänseende. g) Det är nödvändigt att en ordning av den här skisserade typen från början får en vid anslutning inom företagslivet. Eljest skulle olika slag av svårbemästrade obalansproblem uppträda. Därför bör det utredningsarbete vi förordar och de beslut av statsmakterna, som därav kan följa, dra upp allmänna ramar för de insatser det allmänna vill göra och de regler i övrigt som bör gälla. Utformningen i övrigt och beträffande väsentliga detaljer, icke minst punkten b) ovan, bör diskuteras och utformas genom avtal mellan arbetsmarknadens parter. Mot olika andel i sparandeförslag har den invändningen rests att endast anställda i vinstdrivande verksamhet kan få del av sparandet och att värdet av att tillhöra systemet kan vara stort för dem som arbetar i företag med goda vinster men skäligen ointressant för dem som jobbar i företag med dålig lönsamhet. En orättvisa skulle med andra ord kunna uppstå mellan olika typer av löntagare. Invändningen kan inte helt frånkännas tyngd, men enligt vår mening måste det dock ur strikt fördelningspolitisk synvinkel vara lättare att acceptera att stora löntagargrupper får del i det ökade företagssparande som under alla omständigheter är nödvändigt än att detta enbart förbehålles de traditionella kapitalägarna. En annan modell som kan vara förtjänt av ett närmare studium är det västtyska systemet. Modellen går i korthet ut på att arbetsmarknadens parter både på den offentliga och privata sidan träffar kollektivavtal om att arbetsgivarna skall betala ut ett visst belopp per anställd till ett individuellt sparkonto för löntagaren. Denne måste skatta för beloppet men får i stället en statlig sparpremie på av det avsatta beloppet vilket f. n. uppgår till högst 624 mark . Enligt huvudregeln får löntagaren ta sparkapitalet i anspråk först . Detta tyska system ger ett sparande i individuell och decentraliserad form som arbetsmarknadens parter beslutar om och som statsmakterna kraftigt subventionerar. Systemet är visserligen ganska färskt, men det är redan uppenbart, att det inte är fråga om något harmlöst ytverk, utan om en genomgripande förändring av hela förmögenhetsstrukturen. Under uppbyggnadsskedet berörs över åtta miljoner arbetstagare och i färdigt skick beräknar man, att det skall omfatta cirka en tredjedel av allt sparande som sker i . De tre stora partierna sluter upp bakom förmögenhetsspridningen och den inledande misstänksamheten från arbetsmarknadens parter har i stort sett skingrats. Enligt bedömningar av , generalsekreterare i Workers Unions har fackföreningarna i de flesta fall haft framgång med att förmå arbetsgivarna att medge att förmögenhetsbildningen måste beviljas helt vid sidan av och ovanpå vanliga löneökningar och att den inte skall förekomma i nästa omgång av de sedvanliga löneförhandlingarna. (Capital, inflation and the multinationals s. 224). Det förtjänar att understrykas att en förutsättning för att ett system av detta slag skall kunna tänkas i vårt land är att detta sparande sker vid sidan av och ovanpå de absoluta löneökningarna. För att ett system av den västtyska modellen skall fylla syftet att öka företagens investeringsvilja måste dock sparandet riktas särskilt mot näringslivets behov av riskvilligt kapital. En möjlighet vore därvid att ge särskilt stora sparpremier för sparmedel, som binds i företagande. För löntagarna kan intresset för att placera sin förmögenhetsandel i företagsamhet öka, om företagen får rätt att utge värdepapper av något lägre risknivå än vanliga aktier t. ex. participating debentures och konvertibla obligationer. De förslag som aktiebolagslagsutredningen lagt fram är ett steg i den riktningen. Den franska modellen för participation kan trots en del uppenbara svagheter också vara värd att något studera. beskrev i sitt betänkande 1971:38 tämligen fylligt detta system varför vi här bara helt kort anger dess huvuddrag. Enligt lagen om vinstdelning har arbetstagarna rätt till hälften av den del av nettovinsten som överstiger av företagets eget kapital. Företaget får i efterhand göra avdrag vid beskattningen för utbetalade vinstandelar, vilka dessutom är skattefria också i mottagarnas händer. Den anställde får i princip inte röra sparandet som kan placeras både inom och utom företaget. Också i har intresse skymtat för någon ordning som skulle ge de anställda del i företagens tillväxt. a. har de holländska fackföreningarna enligt lagt fram förslag med modeller för hur tillgångar skall byggas upp för löntagarna vid sidan av löneökningarna. En tanke går ut på att de anställda skall få del i kapitaltillväxten genom viss andel i den vinst som blir kvar sedan alla kostnader och utgifter inklusive avskrivningar och utdelningar räknats bort. Därvid har nämnts att vinsten så beräknad skulle fördelas mellan arbete och kapital i samma proportioner som lönekostnaderna står till det samlade förädlingsvärdet (total value added) i företaget eller industrin i fråga. Också i andra länder än de här nämnda bl. a. i har diskussioner förts om hur de anställda skall kunna göras delaktiga i företagens långsiktiga sparande. 1 de flesta fall ligger i botten de önskemål, som inledningsvis framförts i denna motion behovet av ett ökat tillskott av riskvilligt kapital för industrins investeringar och önskvärdheten att kunna skapa detta ökade företagssparande utan att värdetillväxten kommer bara de traditionella kapitalägarna till godo. Därutöver finns kompletterande men icke oviktiga motiv som t. ex. det värde ett eget sparkapital har för individerna, inte minst från trygghetssynpunkt. Som ett motiv har nämnts att i de fall där företagssparandet tar sig formen av aktieägande, detta kan medföra en breddning av inflytandet i näringslivet. För oss är det dock angeläget att slå fast, att de anställda kan, bör och skall beredas medbestämmande i de företag där de arbetar utan att behöva stödja sig på något aktieinnehav. Vi vill också här betona att de problem som behandlats i motionen inte kan lösas på ett lyckligt sätt genom en ständigt fortgående absolut och relativ ökning av det offentliga sparandet - även om kollektivt sparande alltid kommer att vara nödvändigt - så att detta till slut får en helt dominerande ställning på kapitalmarknaden. Såväl enskild som statlig maktkoncentration över kapitaltillgångarna och deras användning bör enligt vår mening motverkas både av effektivitetsskäl och med hänsyn till det decentraliserade beslutsfattandets betydelse för en väl fungerande demokrati. Vi betvivlar dessutom möjligheterna att inom ramen för ett i verklig mening demokratiskt samhälle åstadkomma ett tillräckligt sparande om motiven för enskilt sparande och företagssparande blir för svaga. De huvudfrågor vi behandlat i denna motion är komplicerade och har beröringspunkter på skilda håll. En uppenbar länk finns till det förslag att ge AP-fonden rätt att inom vissa gränser förvärva aktier, som väckts av LO, och som kapitalmarknadsutredningen fått i uppdrag att behandla. De olika former för decentraliserat riskvilligt sparande som här berörts kan i väsentliga delar ses som alternativ eller komplement till LO:s uppslag. Det vore därför i och för sig värdefullt, om frågan om ett decentraliserat företagssparande kunde belysas parallellt med frågan om aktieköpsrätt. Trots detta vill vi emellertid föreslå att en särskild utredning tillsätts med uppdrag att överväga olika modeller för hur löntagarna på individuell basis bäst kan göras delaktiga i företagens långsiktiga sparande. Utredningsarbetet bör emellertid bedrivas i nära kontakt med kapitalmarknadsutredningen. Med hänvisning till vad vi ovan anfört hemställer vi att hos Kungl. begär att en parlamentarisk utredning tillsättes under medverkan av arbetsmarknadens parter och erforderlig expertis med uppgift att avge förslag om hur allmänna riktlinjer bör uppdragas för att ge löntagarna andel i långsiktigt företagssparande och hur metoder att från statsmakternas sida gynna en sådan utveckling bör utformas.