mot · FV02673 · 1972-01-01 00:00:00 — av m. fl. om statliga normer för aktivitetslokaler i bostadsområden, m. m. Det kapitalistiska systemet har förvandlat också konst och kultur till varor. Mäktiga kapitalintressen och monopol behärskar viktiga delar av kulturlivet. De stöper stora delar av det kulturella utbudet till kultursurrogat som översvämmar folket och formar synsätt och livsstil. Man försöker ge människorna rollen av passiva köpare och åskådare, kultursurrogaten inriktas medvetet på passivisering och likriktning. Massornas skapande aktivitet hålls tillbaka. Kommunikationen mellan människorna utarmas, och man försöker göra deras verklighetssyn förflackad och förfalskad. Kapitalisternas profitintressen har brutit ned delar av den folkliga kulturen genom att i kommersiella syften utsätta den för förvanskningar och plundring. Man säger att man öser ut de kommersialiserade kultursurrogaten för att det är vad folket vill ha. Detta är falskt. Kulturell passivitet skapas av dessa surrogat. Kapitalismen har intresse av att majoriteten av folket invaggas i verklighetsflykt i stället för att folket självt med skapande aktivitet uttrycker och kommer till insikt om den situation kapitalismen försätter dem i. Den ökade hetsen och förslitningen av människor på arbetsplatserna, det främlingskap de lönarbetande upplever i sin dagliga verksamhet och miljö samt den brist på trygghet och jämställdhet som ligger i det kapitalistiska systemet utnyttjas för att skapa kulturell utarmning. Den statliga kulturpolitiken har gått ut på försök att skapa en viss motvikt mot den kommersialiserade antikulturen. Detta har skett i huvudsak på två sätt. Dels har man försökt att förbättra distributionen av etablerade kulturformer och genom en, om än knapphändig, upplysande verksamhet sökt öka mottagningsförmågan. Detta har skett genom subventionering av biljettpriser vid teatrar och konsertlokaler, via televisering, via stöd till frivilliga bildningsorganisationer och genom organiserande av vissa byråkratiska distributionsapparater. Dels har man genomfört vissa förbättringar i kulturskaparnas villkor, förbättrade understöd och stipendier osv. För de förbättringar som härvid nåtts har dock kulturarbetarnas egen fackliga kamp spelat en avgörande roll. Men myndigheternas kultursyn är det framför allt etablerade och institutionaliserade konstformer och konstskapare som får stöd. Vaga försök att skapa motvikt förslår ringa mot de starka kapitalintressen som ligger bakom de kommersialiserade kultursurrogaten. Det kan också starkt ifrågasättas om det är etablerad kvalitativ kultur i de former som avpassats för överklassen som utgör alternativet för de lönarbetande. Kulturella alster återspeglande den ekonomiska eller intellektuella elitens problem och verklighetsbild är, även om de är skapade eller framförda med yttersta djup och skicklighet, ofta likgiltiga för breda befolkningsskikt. Viss självverksamhet och amatörism inom konstarterna understöds, om än halvhjärtat, av myndigheterna. Man erkänner ett legitimt uttrycksbehov, vill befrämja ett meningsfullt uttnyttjande av fritiden osv. Men människans behov att uttrycka sig begränsas till en fråga om en mer eller mindre terapeutisk fritidsverksamhet och som en avledning av överloppsenergi. Så långt amatörismen har denna inriktning får den stöd. Åtskilligt har inträffat inom kulturlivet som rubbat cirklarna för den förda kulturpolitiken. En rad blandformer inom konstarterna har uppstått och blivit svåra att rubricera som föremål för kulturpolitiskt stöd. De kulturellt arbetande har i ökad omfattning börjat reagera mot sin sociala otrygghet med stor arbetslöshet och undersysselsättning. Många av dem lever under svåra ekonomiska omständigheter därför att mycket av deras nödvändiga produktion ställs till förfogande för ringa eller ingen ersättning. Detta har lett över i att allt fler kulturarbetare inte längre vill betrakta sina verk som handelsvaror, som föremål för förläggares och andra kapitalintressens spekulation. Allt fler kulturarbetare lever under villkor som förenar dem med arbetarklassen. Många kulturyttringar har därför fått ett öppet politiskt innehåll med kritik av det rådande samhället. Fria grupper har uppstått inom olika konstområden. De bedriver en omfattande s. k. uppsökande verksamhet och försöker stimulera människor, som annars avskärmats från konstnärlig kommunikation, till kulturell och politisk aktivitet och tänkande. a. detta har också lett över till att gränserna mellan amatört och professionellt kultur- och konstskapande, mellan producerande och konsumerande, börjat att upplösas. För att förbättra sin sociala situation och förmedla ett kvalitativt icke-kommersiellt utbud har kulturarbetarna skapat sina egna distributionsorgan, de s. k. centrumsbildningarna: Konstnärscen trum, Filmcentrum, Författarcentrum, Teatercentrum osv. Myndigheterna har mer eller mindre motvilligt nödgats ta hänsyn till dessa nya tendenser. De har givit ett knapphändigt ekonomiskt stöd till delar av dessa nya yttringar. Men en kylig och medvetet avog inställning gör sig gällande. På grund av att dessa kulturyttringar - som måste ses som en fortsättning av den folkliga upplysande arbetarkulturen ofta är samhällskritiska, har inte bara reaktionära grupper utan även representanter från statsmakterna och ledningarna för stora etablerade organisationer bekämpat dem. Detta har skett genom avslag på anslagsyrkanden, förhandsgranskningar och flera fall av censur. Samhällets maktcentra vill bara tillåta det i den klassiska borgerliga kultursynen som säger att kultur och konst skall kunna ifrågasätta och kritisera det bestående till en gräns, som görs snävare då motsättningarna i samhället tilltar. Det är därför viktigt att värna yttrandefriheten, att bekämpa censuringripanden i kulturen och resa krav att samhällskritiska kulturarbetare får ersättning för sitt arbete. Stora delar av kulturen kommer under kapitalismen alltid att hämmas och styras av profitjakten. Det är inte bara så, att den kommersialiserade antikulturen tränger tillbaka kulturen och att denna bl. a. därigenom förbehålls ett fåtal. Också själva kulturbegreppet snöps under kapitalismen. Det görs till en fråga om fritidsysselsättning. För en avgörande majoritet av folket existerar ingen kultur under deras arbetstid. Främlingskapet från vad man i sitt arbete sysslar med blir allt större till följd av ökad specialisering och arbetsdelning, ökad hets och stress, ökad mekanisering och sterilitet i miljön. Härigenom skiljs också alltmer kulturen från övrig produktion. Kulturen måste återerövras. Den skall inte bara vara fritidsterapi och passivt åskådande. Kultur är människornas inbördes kommunikation, deras möjlighet att uttrycka sig och sin samhälleliga situation och inte minst deras aktiva deltagande i att forma sin tillvaro och miljö. Människornas möjlighet till självförverkligande, till att utveckla alla sina anlag måste vara den långsiktiga målsättningen. Detta förutsätter att kulturell och annan produktion återförenas, vilket inte kan bli verklighet om inte människornas ställning i arbetsprocessen totalt förändras. Detta i sin tur förutsätter att de materiella grundvalar som förvrider ett kulturellt liv det kapitalistiska produktionssättet ersätts med ett socialistiskt samhällssystem där folkflertalet erövrat makten på samhällslivets alla områden. Denna principiella inställning innebär inte att vi skulle anse det meningslöst att ställa kulturpolitiska krav under det rådande samhällssystemet. Kulturens underläge mot den kommersialiserade antikulturen kan motverkas. På kulturens områden möts i kamp de olika klassernas grundåskådningar, livsideal och -normer. Det bästa i den etablerade kulturen, det som strävar efter att i en eller annan form återspegla allmängiltiga situationer och problem, kan göras bättre tillgängligt för folkflertalet. Folkflertalet kan och måste erövra ett större inflytande och en större del av de kulturella värden som skapas och som sin bas har det arbetande folkets insatser. Åtgärder kan vidtagas för att möjliggöra för och stimulera de breda skikten att deltaga i kulturellt skapande och kan de kulturellt yrkesverksamma ges en social och ekonomisk trygghet och tillförsäkras rimlig ersättning för sina verk. 1 särskilda motioner för vi fram krav för förbättrande av kulturarbetarnas ekonomiska och sociala villkor som kan karakteriseras som minimikrav inom respektive område. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att hos regeringen hemställer om förslag till statliga normer för aktivitetslokaler i varje bostadsområde, där utövande av musik, konst, teater osv. skall vara möjligt och om att en organisation av pedagoger inom olika konstområden skall vara knutna till dessa lokaler; 2. att höjer anslagen till de olika centrumbildningarna, så att i prop. 10 under punkt B 15 ändamål 1.6 Svenska teaterförbundets verksamhet för centrumbildning på teaterns område, 2.8 Svenska musikerförbundets verksamhet vid centrumbildning på musikens område, 3.5 KROs verksamhet för centrumbildning på bildkonstens område och 5.6 Föreningen samtliga höjes till ; 3. att beslutar om slopandet av inträdesavgifter vid statliga muséer och kulturminnen; samt 4. att i övrigt såsom sin mening ger till känna vad i motionen anföres om kultur och kulturpolitik under de nuvarande samhällsförhållandena. (vpk) i (vpk) i