mot · FV021489 · 1972-03-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 5 med förslag till skadeståndslag m. m. Maj:ts proposition nr 1972 med förslag till skadeståndslag innehåller såväl en kodifiering av utvecklad praxis på skadeståndsrättens område - och i samband därmed viss omredigering av existerande lagtext som införande av vissa nyheter. Dessa senare har dock diskuterats och ligger åtminstone delvis i samhällsutvecklingens riktning. Med avseende på omredigeringen dvs. utbrytningen av den skadeståndsrättsliga lagstiftningen ur strafflagstiftningen finns intet att erinra. I och för sig är det nämligen en märkvärdighet att den utomobligatoriska skadeståndsrätten så länge haft sin grund i en analog tillämpning av strafflagens bestämmelser om skadestånd i samband med brott. En fristående skadeståndsrättslig lagstiftning är ägnad att markera denna lagstiftnings självständighet. Det är att notera att den skadeståndsrättsliga princip, som vunnit hävd i vårt land den s. k. culparegeln kodifieras genom lagförslaget, låt vara med en viss ytterligare begränsning utöver den som gällt med hänsyn till bristande rättskapacitet hos skadevållaren. Vidare föreligger förslag om utvidgning av det s. k. principalansvaret. Rättspolitiskt möter man emellertid i propositionen på viktiga punkter en helt ny skadeståndsrättslig filosofi. I lagförslaget har detta nya tänkande avsatt endast relativt blygsamma spår. I departementschefsuttalandena i propositionen är tankegångarna i stället så mycket mera utvecklade. Med beaktande av att den nu föreslagna lagen angivits utgöra blott en etapp i den skadeståndsrättsliga lagstiftningen finns det så mycket större anledning att redan nu noggrant pröva departementschefens intentioner förden framtida utvecklingen. Innan vi övergår till att diskutera vad departementschefen sålunda anfört vill vi på culparegelns grund och som utgångspunkt för vår rättspolitiska uppfattning med avseende på skadeståndsrätten fastslå följande fundamentala principer. Skadeståndets uppgift är tvåfaldig. Dels skall skadeståndet medföra att den skadelidande ekonomiskt försättes i samma ställning som om skadan inte inträffat. Detta medför bl. a. att skadeståndet skall täcka skadans hela värde. Dels vidare har skadeståndet en allmän samhällsfostrande, moralbildande karaktär. Genom lång traditionsbildning har skapats en kunskap, en medvetenhet hos samhällsmedborgarna om att den som vållar en skada får stå för de ekonomiska följderna av sitt handlande. Skadevållarens förmögenhetsförlust verkar avskräckande på andra och manar därmed till eftertanke och större hänsyn i umgänget mellan människor. Med en reverens för culparegelns s. k. preventiva funktion påstår departementschefen i propositionen att det knappast råder delade meningar om vad som bör vara den rättspolitiska förutsättningen för det skadeståndsrättsliga reformarbetet: att tillskapa ett sådant regelsystem för fördelningen bland medborgarna av de ekonomiska förlusterna i följd av skadefall som tillgodoser allmänt erkända krav på social rättvisa och trygghet och som leder till det mest rationella utnyttjandet av samhällets och enskildas ekonomiska resurser. En av de slutsatser som kan dragas av detta principuttalande är att departementschefen uppfattar den förmögenhetsminskning som uppkommer genom skador som en sorts allmän belastning på samhället, en oundviklig samhällsutgift för vilken kostnaderna skall täckas efter någon sorts fördelningsprincip i den ekonomiska utjämningens tjänst. Denna uppfattning förstärkes genom det upprepade resonemang som i propositionen förekommer om vad som onyanserat och opreciserat omnämnes med det just diskriminerande uttrycket höginkomsttagare, en person på vilken saklöst kan läggas vilka bördor som helst, därför att hans ekonomiska situation förmodas vara mindre dålig än andras. Skadeståndsrätten skall med andra ord inte längre vara ett självständigt rättsområde, där man reglerar skadeståndets grunder, den skadelidandes resp. skadevållandes rättigheter och skyldigheter med hänsyn till skadans beskaffenhet, förhållandet vid skadans uppkomst och annat liknande. I stället skall skadeståndsrätten inrangeras i det socialistiska mönster av skattelagstiftning, sociallagstiftning och annan lagstiftning, som har ekonomiska transfereringar som en av sina huvuduppgifter. I motsats till departementschefen betvivlar vi i hög grad att det skulle råda samstämmiga meningar om en sådan vinkling av skadeståndsrätten eller, för att uttrycka det mera seriöst, att enighet skulle föreligga om detta ingrepp i en subjektiv rätt. Vi menar följaktligen också att fortsatt lagstiftning på skadeståndsrättens område i princip icke får präglas av fördelningspolitiska värderingar, lagstiftningen får inte ge underlag åt bedömningar huruvida den ene samhällsmedborgarens, höginkomsttagarens, ekonomiska situation är sådan att han bör förvägras ersättning för en liden skada medan ersättning däremot skulle utgå till en annan medborgare i ett något sämre ekonomiskt läge men under eljest analoga förhållanden. Vi föreslår att skall giva Kungl. Maj:t till känna vad här anförts. 3 kap. I och 2 §§ Genom att uttrycket vålla i propositionen tillägges en något annan innebörd än vad som avsetts därmed i skadeståndsrättsliga sammanhang har det blivit behövligt att kravet på objektivt åsidosättande av culparegelns handlingsnormer kommer till direkt uttryck i lagen. För detta ändamål har departementschefen valt uttrycken fel eller försummelse i tjänsten resp. vid myndighetsutövning. Denna formulering är nära besläktad med sådana tjänstefelsbeskrivningar i arbetsrätten som föranleder disciplinära åtgärder eller straffansvar. Det torde inte ha varit departementschefens mening att rättslig prövning av frågan om någon viss arbetstagare i offentlig tjänst gjort sig skyldig till tjänstefel skall föregå en skadereglering från myndighets sida vid skadeståndsanspråk framställda med stöd av 3 kap. 2 §. Användningen av uttrycket fel eller försummelse i tjänsten i en ny bemärkelse kan dock till en början befaras leda till vissa missförstånd i skaderegleringsproceduren på så sätt att skaderegleraren som underlag för sin bedömning anser sig behöva en dom som fastställer att tjänstemannen begått tjänstefel i lagteknisk mening. Det framstår som angeläget att Kungl. Maj :t följer utvecklingen på den offentliga skadeståndsregleringens område och vidtar eller föreslår de åtgärder som kan befinnas nödvändiga för en snabb och effektiv skadereglering. 3 kap. 6 § Här framlägges förslag om jämkning av skadestånd. Denna fråga har emellertid varit föremål för utredning av skadeståndskommittén i en senare etapp och remissbehandlingen av utredningsförslaget Skadestånd lil torde nu vara avslutad. Enligt uppgift kommer proposition på grundval av betänkandet att föreläggas . Det strider mot vedertagen praxis i lagstiftningsarbete att utan tillgång till allt utredningsmaterial besluta i ett ärende. Departementschefen har för övrigt inte förebragt någon omständighet av sådan vikt att det är motiverat att inta en annan ståndpunkt. Nedan har föreslagits att behandlingen av förevarande proposition nr 5 skall uppskjutas i avvaktan på blivande kompletteringsförslag. För den händelse detta förslag inte vinner bivall, bör i vart fall 6 § utgå såsom varande ofullständigt beredd. I sak kan om förslaget i 6 § dessutom anföras, att det förefaller mindre väl grundat att föreskriva att skadestånd skall kunna jämkas beroende på den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden även i sådana arbetsgivarfall som avses med 3 kap. 2. Som departementschefen själv framhåller är sådana jämkningsfall tämligen osannolika. Lagstiftningen bör därför inte betungas därmed lika litet som lagtolkaren skall förledas att fundera på om det kan antagas föreligga några motiveringar för att nedsätta det skadestånd som kan komma att åläggas staten eller en samfällighet. Vi föreslår därför att i allt fall hänvisningen till § 2 skall utgå. 4 kap. 1 § Enligt lagförslaget övertar arbetsgivaren arbetstagarens skadeståndsskyldighet i förhållande till tredje man. Kostnaden förutsättes i allmänhet skola stanna på arbetsgivaren, t. o. m. i sådana skadeståndsfall där uppsåt eller grov vårdslöshet kan läggas arbetstagaren till last. Att arbetstagaren i princip skall gå fri från ansvar t. o. m. i situationer som står sabotaget nära, ter sig stötande för den allmänna rättskänslan och är i hög grad ägnat att undergräva arbetsmoral och känslan av ansvar för ett anförtrott arbete. Lagrådet har för sin del icke funnit det påkallat att begränsa arbetstagares ansvar i så hög grad som kravet på synnerliga skäl för utkrävande av ansvar innebär. I varje fall säger lagrådet bör paragrafen ändras på så sätt att synnerliga skäl ersättes med särskilda skäl. I statsrådsprotokollet har chefen för med anledning av lagrådets utlåtande i denna fråga anfört att meningsbrytningen huvudsakligen avser endast en lagteknisk fråga eller närmast frågan vilken innebörd som här skall tilläggas uttrycket synnerliga skäl. Vi kan inte dela justitieministerns uppfattning i frågan utan förordar att formuleringen särskilda skäl kommer till användning för att markera att det i fall av uppsåt eller grov vårdslöshet skall vara normalt att ansvar kan utkrävas av arbetstagaren även om arbetsgivaren i förhållande till tredje man svarar primärt. Vi vill här erinra om tidigare avgivna och ännu inte behandlade motioner på skadeståndsrättens område, nämligen motionerna 1971:657 angående strikt skadeståndsansvar för skada vid läkarbehandling och 1972:435 om nya regler för ersättning till polisman för skada i tjänsten. Vi ansluter oss till förslagen i dessa motioner och förutsätter att de behandlas i förevarande sammanhang. Departementschefen föreslår att skadeståndslagen skall träda i kraft . Det förtjänar här erinras om att lagrådet fört en mycket ingående diskussion om ändamålsenligheten av att över huvud taget besluta om en skadeståndslag. Lagrådet har redovisat en serie av omständigheter, som innefattar vägande skäl till uppskov med förevarande lagstiftning, bl. a. den omständigheten att skadeståndskommittén väntas framlägga förslag om en allmän regel om jämkning av skadestånd redan innan det föreliggande lagförslaget trätt i kraft. Som ovan anförts föreligger detta kommittéförslag , och såvitt man kan bedöma kommer det att föranleda icke obetydliga ändringar i lagförslaget i proposition nr 5. Med hänsyn härtill och då ett förslag på grundval av skadeståndskommitténs betänkande lil innebär principiella ändringar i förhållande till föreliggande lagförslag förordar vi, att behandlingen av proposition nr 5 senarelägges så att en samordnad bedömning av det nu aktuella lagförslaget med ett blivande ändringsförslag kan äga rum. Vinner denna synpunkt ej gehör bör i vart fall ikraftträdandet av skadeståndslagen uppskjutas till . Härför talar framför allt den information som behövs om det utvidgade principalansvaret som är en följd av den nya lagen. Att egentligen arbetsgivare i viss utsträckning kan förmodas känna till de nya lagreglerna och hinner vidtaga de försäkringsmässiga åtgärder som bedömes erforderliga är en sak för sig. Men det kan inte förutsättas som normalt att unga familjer inser att de är arbetsgivare i skadeståndslagens mening och med dess konsekvenser med avseende på skada vållad av t. ex. en barnvakt eller en tillfällig hemhjälp. Inte heller inser äldre människor att de kommer att belastas med samma arbetsgivaransvar för t. ex. en vårdarinna. Med hänsyn till att även dessa enskilda småprincipaler bör få tillfälle att orientera sig om sitt nya ansvar och om möjligheterna att möta detta bör ikraftträdandet anstå till . Under hänvisning till det anförda hemställes A. i första hand att uppskjuter behandlingen av proposition nr 5 så att en samlad bedömning av förslagen enligt propositionen och väntade kompletteringsförslag till skadeståndslagen kan komma till stånd; B. i andra hand därest icke bifaller yrkandet ovan att beslutar att ge Kungl. Maj :t till känna vad i motionen principiellt anförts om grunderna för fortsatt lagstiftningsarbete på skadeståndsrättens område, att hos Kungl. hemställa att statlig och skaderegleringsverksamhet noga följes och att åtgärder vidtages mot onödig tidsutdräkt i skaderegleringssammanhang, att 3 kap. 6 § utgår ur skadeståndslagen, att i 4 kap. 1 § orden synnerliga skäl utbytes mot särskilda skäl, att skadeståndslagen skall träda i kraft . () () () () () ()