mot · FV021818 · 1972-11-17 00:00:00 — En fast planering utifrån klart angivna mål för varje region och för varje kommun inom regionen är enligt vår mening ett av de mest verksamma sätten att öka tryggheten för människorna. En strävan bör vara att alla människor skall kunna erbjudas likvärdiga villkor när det gäller arbete, utbildning, social omvårdnad och annan samhällsservice inom sin egen region. Varje region bör därför ha en rikt differentierad ortsstruktur. I denna bör ingå ett länscentrum som i så stor utsträckning som möjligt kan utgöra ett gentemot storstadsområdena konkurrenskraftigt alternativ i dessa avseenden. Många större kommuncentra lämpar sig också väl för en utbyggd arbetsmarknad och rikt differentierad service. Vi har i dessa delar inget att invända mot den regionala struktur som propositionen utifrån länsprogrammens prioriteringar lägger till grund för de regionalpolitiska satsningarna. Vi finner det också angeläget att varje kommun tilldelas en självständig roll i den statliga regionalpolitiken. Vi anser det emellertid vara en allvarlig brist att de många mindre orter som inte är centralorter i en kommun nästan helt förbigås i propositionen. Även om resursernas fördelning inom respektive kommun är en primärkommunal uppgift, måste statsmakterna se som sin uppgift att stödja och stimulera kommunernas ansträngningar att rädda t. ex. skolor och butiker i de minsta orterna och på den rena landsbygden. För många kommuner är det en så betungande uppgift att det inte kan ske utan särskilda statliga insatser. Servicegaranti för kommuncentra och mindre orter För att alla inom rimligt avstånd skall få tillgång till elementär social, kommersiell och kulturell service måste kommunerna i många fall få hjälp med att upprätthålla eller bygga ut servicen i kommunens tätort. Den kommunindelningsreform som genomförts och som inte sällan inneburit att vissa serviceinrättningar fjärmats från många människor har syftat till att föra samman områden som kunnat bli en näringsgeografisk enhet. Det regionalpolitiska stödet måste stärka den kommunstruktur vi sålunda uppnått. Det är därför tillfredsställande att det hot mot en ytterligare kommunsammanslagning som en felaktigt genomförd klassificering av orter hade kunnat innebära tillbakavisas i propositionen. Det innebär emellertid inte att statsmakterna kan vika från ansvaret att också stödja den service som framför allt människorna i de till ytan större kommunernas ytterområden har rätt att kräva. Det hot om fortsatt avfolkning eller en framtid i allmän osäkerhet som varit verkligheten för många orter i vårt land måste undanröjas. Vad folket i och kring dessa orter behöver är en garanti för att viss miniminivå i fråga om service kommer att finnas kvar även om avfolkningen skulle fortgå . Om pågående eller väntad avfolkning skall kunna motverkas och vända i framtidstro, måste en försäkran om att viss service skall upprätthållas ges av statsmakterna. Det är framför allt stödjepunkter i avfolkningsbygder och mindre kommuncentra som måste förses med en garanti som ger dem möjlighet att fungera som erfordras för att skapa mera varaktig sysselsättning. Enligt vår mening måste statsmakternas ansvar på denna punkt klarare än vad som sker i propositionen komma till uttryck i ställningstagande. Innehållet i den servicegaranti vi förordar för kommuncentra och mindre orter måste närmare preciseras. Den inventering och förteckning av olika sorters serviceutbud som vissa länsstyrelser redovisar i länsprogrammen är ett steg i den riktningen. har genom att definiera innehållet i en lokal och en regional servicenivå närmare anvisat tekniken för en bestämning av innehållet i en servicegaranti. I garantin för närservicen även i de mindre orterna bör bl. a. ingå tillgång till dagligvarubutik, låg- och mellanstadieskola och eventuellt filial till kommunalkontoret. Servicen i kommuncentra bör omfatta bl. a. högstadium och gymnasieskola, läkarmottagning och tandläkare och i den kommersiella servicen bokhandel och apotek. Förslag till en preciserad garanti av det slag vi här förordat bör föreläggas med propositioner om regionalpolitiska medel. En dämpning av storstadstillväxten har varit ett huvudinslag i regionalpolitiken. Det senaste årets uteblivna inflyttningsnetto till storstäderna har sannolikt mera samband med den rådande lågkonjunkturen än en bestående ändring i storstädernas dragningskraft. Det är i första hand invandringen från andra länder som upphört och i stället vänts i en viss återflyttning. Om invandringen ökar i samband med en uppgång av konjunkturerna, kan utvecklingen snart komma att återgå till vad som varit normalt . För den regionalpolitik som nu skall fatta beslut om måste ett mål vara att en ny inflyttningsvåg till storstäderna skall undvikas. Detta är angeläget för att stärka möjligheten till expansion på andra håll men också för att förbättra villkoren för människorna i storstäderna. Även storstadsområdena brottas med obalansproblem. Det hänger i viss mån samman med koncentrationen av arbetstillfällen till storstädernas kärnor, vilket medfört en bristande balans mellan bostäder och arbetsplatser inom varje större del av regionen. Huvudanledningen är emellertid att näringslivets sammansättning tenderar att bli ensidigt även i dessa områden. I har sålunda arbetstillfällena inom tillverkningsindustrin nästan halverats . Regionen håller därför på att bli ett renodlat service- och förvaltningsområde. I har den tunga verkstadsindustrin koncentrerats på ett sätt som medfört en strukturell obalans för näringsliv och arbetsmarknad. Detta har bl. a. inneburit en förhållandevis stor brist på arbetstillfällen för den kvinnliga arbetskraften. I ansträngningarna att dämpa storstadsregionernas tillväxt bör dessa förhållanden beaktas så att inte de nuvarande trenderna förstärks. Det är dessutom angeläget att framhålla att strävandena mot bättre balans mellan storstäderna och landet i övrigt inte får ske i former som innebär försämrad samhällsservice för människorna i dessa områden. En av orsakerna bakom den expansion av storstäderna som kännetecknat efterkrigstiden har utan tvivel varit att fullgoda alternativa lokaliseringsorter saknats för företag och organisationer. Om en mera balanserad utveckling i landet skall kunna ske utan tillgripande av tvingande inslag i regionalpolitiken och utan att äventyra effektivitet och rationalitet i förvaltning och företagsamhet, krävs en medveten satsning på länens centralorter för att där skapa en differentierad arbetsmarknad och ett kvalificerat serviceutbud. Det är därför tillfredsställande att propositionen i huvudsak följer länsprogrammens förslag och utgår från att ett konkurrenskraftigt alternativ till storstäderna skall kunna anvisas i varje län. Utan en sådan satsning på alternativ till storstäder skulle den spontana tillväxten av storstadsområdena inte kunna hejdas och ett av de grundläggande målen med regionalpolitiken därmed motverkas. Detta har också samtliga lekmannastyrelser i länen givit uttryck åt. Vi har tidigare framhållit att sysselsättningsproblemen och obalansproblemen i övrigt är störst inom skogslänen och på och . Det gör det enligt vår mening angeläget att även i fortsättningen avgränsa det geografiska område dit insatserna i första hand bör koncentreras. Det kan emellertid inte få utesluta att även andra områden med sysselsättningssvårigheter kan komma i fråga för speciella insatser. Allteftersom sysselsättningsbalansen förändras i olika regioner bör dessutom en översyn av gränsdragningen för det allmänna stödområdet ses över. Gränserna mellan områden i obalans i olika avseenden och expansiva områden är naturligtvis inte knivskarp. Det kan därför vara ändamålsenligt att, som föreslås i propositionen, låta en zon bilda övergång mellan stödområdet och övriga landet. På en punkt anser vi emellertid liksom tidigare att en ändring av gränsdragningen för stödområdet fortfarande i hög grad är motiverad. Det gäller och planeringsregioner som ligger utanför stödområdet medan övriga delar av ligger innanför. Nedgången i industrisysselsättningen och den därav föranledda befolkningsminskningen liksom det ensidigt sammansatta näringslivet ger starka belägg för att denna region inte i något avseende avviker från förhållandena inom stödområdet i övrigt. Det torde tvärtom vara så att den i fråga om sysselsättningstillfällen är sämre lottad än vissa delar inom stödområdet. Vi föreslår därför att hela innefattas i allmänna stödområdet. Generella eller selektiva medel Den lokaliseringspolitik som fattade beslut om 1964 kännetecknades i hög grad av selektiva metoder. 1 och med den utbyggda regionalpolitiken har betydande inslag av generellt stöd kompletterat de selektiva medlen. Sålunda har transportstöd, sysselsättningsstöd och utbildningsstöd i viss utsträckning generellt förbättrat näringslivets villkor inom stödområdet. Den planmässiga utbyggnad av strukturen inom regionerna som till följd av länsprogrammen nu kan komma till stånd är ytterligare ett väsentligt steg i den riktningen. Investeringar i t. ex. bostäder, kommunikationer, utbildning, sjukvård m. m. är inte endast av stor betydelse som sysselsättningsskapande faktorer. Om det är brister i en orts utrustning i detta avseende som ligger bakom en vikande befolkningsutveckling, är det osannolikt att ens mycket kraftigt tilltagna kapitalsubventioner till ett enskilt företag långsiktigt kan förändra situationen. Även stödjande insatser som syftar till att minska företagens kostnader vid lokalisering inom undersysselsatta regioner kan dock utformas så, att de generellt står till förfogande för alla intresserade företag. Det redan omnämnda transportstödet är ett exempel på en sådan politik. I områden med överskott på arbetskraft bör enligt vår mening företagen i första hand stimuleras att öka antalet sysselsatta. Huvudparten av de statliga medlen till regionalpolitiken har använts till att subventionera kapitalinsatserna. Det bör nu enligt vår mening kompletteras med subvention av arbetskraften i större omfattning än . Det kan bl. a. ske genom ett lägre uttag av den allmänna arbetsgivaravgiften inom stödområdet. Vårt förord för ett större mått av generellt verkande medel inom regionalpolitiken innebär inte att andra regionalpolitiska medel kan avvaras eller minskas. Den ytterligare satsning som vi förutsätter måste ske bör emellertid inriktas på mera generellt verkande medel. Som vi tidigare framhållit är det här inte fråga om en tärande politik utan om en resursskapande. En förbättring av näringslivets villkor inom sysselsättningssvaga regioner ökar våra möjligheter att rationellt tillvarata landets resurser och öka välfärden för den enskilda människan. Ett mycket väsentligt medel att generellt utjämna skillnader i olika kommuners förutsättningar att erbjuda likvärdiga villkor är skatteutjämningsbidragen. Därmed kan skillnaderna i skattekraft i olika delar av landet effektivt utjämnas och kommunernas möjligheter att tillhandahålla likartad service förbättras. Det förslag från skatteutjämningsrevisionen som föreligger stärker ytterligare möjligheterna för kommunerna inom stödområdet att kompensera bortfallet av skattekraft på grund av befolkningsuttunningen eller ändringar i befolkningssammansättningen. Samordning mellan statliga verk och myndigheter En bidragande orsak till försämringen i utflyttningsområden är den koncentration av den statliga servicen som skett under det senaste årtiondet. Det gäller postverket, polis- och rättsväsendet, trafikförsörjningen, utbildningsväsendet och mycket mera. Inte sällan har indragningen av service och arbetstillfällen inom ett verk bidragit till nedläggning eller indragning av annan verksamhet. En bättre samordning mellan de olika myndigheternas verksamhet hade sannolikt kunnat bespara staten kostnader inom regionalpolitiken och arbetsmarknadsplitiken. Ett viktigt inslag i de regionalpolitiska rutinerna måste därför vara att bättre samordna den statliga service som tillhandahålls genom olika verks försorg. Det som från ett visst verks utgångspunkt och bedömningsomräde kan te sig rationellt och ekonomiskt kan från andra synpunkter som statsmakterna måste anlägga vara tveksamt eller direkt felaktigt. Alla större förändringar i ett verks organisation eller serviceutbud måste därför noggrant bedömas från regionalpolitiska utgångspunkter. Vi anser det alldeles uppenbart att åtskilliga av de indragningar och sammanslagningar av enheter i den statliga servicen och myndighetsutövningen som försiggått inte hade bort komma till stånd med hänsyn till de regionalpolitiska verkningarna. I kommande överväganden av det slaget bör bl. a. möjligheterna att upprätthålla eller åstadkomma en differentierad arbetsmarknad även i mindre tätorter beaktas. Den proposition som förelagts behandlar inte frågan om vilka medel som skall användas för att ge innehåll åt den planering och den regionstruktur som eftersträvas. Där aviseras emellertid ett antal regeringsförslag, som kommer att föreläggas under det närmaste året. Det blir då aktuellt att återkomma med närmare preciseringar och ytterligare kompletteringar av medlen. har emellertid i motioner till väckt en serie förslag som syftat till att bygga ut och effektivisera I ett tal har folkpartiordföranden sammanfattat de viktigaste inslagen i vår politik. Det första kravet var en precisering av regionalpolitikens mål och innehåll, inkluderande jämväl en garanti för den lägsta servicenivån, som vi i det föregående har uttalat oss för. Vi vill i det följande punkt för punkt återigen föra fram våra krav på åtgärder i övriga delar. Kontinuerlig spridning av arbetsuppgifter och beslut i den statliga förvaltningen Expansionen i hänger i första hand samman med den offentliga sektorns expansion och tillväxten inom servicesektorn. Det borde länge ha stått klart att en mera balanserad utveckling i hade kunnat uppnås, om den statliga förvaltningen i första hand hade fått expandera utanför detta område. Om detta varit regel , hade effekten därav sannolikt varit större än effekten av den utlokalisering av statliga verk som fattade beslut om . En sådan politik sammanfaller också med kravet på delegering av rätten att fatta beslut. Många av de beslut som fattas i departement och centrala verk skulle kunna flyttas ner till regional och lokal nivå. Det skulle dessutom innebära att man bättre tog vara på den kunskap om lokala förhållanden som är nödvändig för att besluten för dem som berörs skall uppfattas som riktiga och ändamålsenliga. Vi upprepar därför de krav som vi tidigare i separat motion till årets riksdag ställt om en omfattande kartläggning av möjlig decentralisering av arbetsuppgifter och beslut inom den statliga förvaltningen. Den expansion som inom denna sektor kan bli nödvändig måste i huvudsak ske utanför storstadsområdena. Avskaffa löneskatten inom stödområdet Vi har tidigare fört fram som vår principiella uppfattning att arbetskraften inte onödigtvis får fördyras inom områden som utmärks av överskott av arbetskraft. Löneskatten är en sådan för företagen kostnadshöjande faktor som motverkar statens ansträngningar att genom regionalpolitiken nå balans mellan tillgång och efterfrågan på arbetskraft. När riksdagsmajoriteten beslutade att fördubbla löneskatten från skedde det med motiveringen att dämpa sådan överefterfrågan på arbetskraft som kan verka löneglidande. Vi hävdade då och hävdar fortfarande att en sådan överefterfrågan på arbetskraft totalt sett inte existerar inom stödområdet. Vore det fallet, skulle självklart en särskild politik för att stimulera tillkomsten av arbetstillfällen inom stödområdet vara obehövlig. innebär den tvåprocentiga löneskatten att arbetsgivare inom stödområdet levererar in ca 300 milj. kr. I en långsiktig expansiv näringspolitik är det vår övertygelse att det utrymme som näringslivet inom stödområdet skulle få genom en sänkning eller befrielse från löneskatten skulle komma att innebära en tillväxt inom näringslivet som för landet som helhet vore av långt större värde. När vi tidigare fört fram detta förslag i har dess majoritet tillbakavisat kravet med hänvisning till bl. a. administrativa svårigheter att rätt avgränsa det eller de områden inom vilka lägre löneskatt skulle utgå. Det ligger utan tvivel ett visst värde ur administrativ synvinkel i systemet med samma löneskatt över hela landet. Något administrativt merarbete kan emellertid inte få förhindra en reform som av sysselsättningsskäl är starkt motiverad. Vi återkommer därför med kravet på att löneskatten inom inre stödområdet bör avskaffas och inom yttre stödområdet utgå med lägre procentsats än i övriga landet. Uppdraget att närmare pröva formerna och den tekniska konstruktionen bör ges åt företagsbeskattningsutredningen. Den stimulans till sysselsättningsökning i företagen som ett slopande av löneskatten skulle innebära bör kompletteras med en utökning av det sysselsättningsstöd som utgått till företag inom inre stödområdet. De nuvarande investeringsfonderna har kommit till viss nytta i lokaliseringspolitiken och har visat sig vara av stort värde. Jämfört med de belopp som används i andra områden har de inom stödområdet investerade medlen ur investeringsfonden varit tämligen blygsamma. Av de frisläpp av medel ur investeringsfonden som beviljats för investeringar både i och utanför området har gått till stödområdet. Metoden att låta företagen använda egna obeskattade vinstmedel för investeringar inom områden med långvarig undersysselsättning bör emellertid tas till vara och ytterligare byggas ut. Vi föreslår därför att företagen ges rätt att avsätta vinstmedel till en särskild lokaliseringsfond enligt samma skattebestämmelser som gäller för investeringsfonden. Högre avskrivningsprocent inom stödområdet Lån till förmånlig ränta och lokaliseringsbidrag kan motiveras med det större risktagande som är förenat med investeringar i områden som kännetecknas av stagnation eller tillbakagång. 1 samma syfte borde en kortare återbetalningstid av investeringar genom högre avskrivningsprocent vara motiverad. Det skulle på ett ändamålsenligt sätt komplettera förslaget om en särskild lokaliseringsfond. Rätten till större avskrivning är nämligen av betydelse även för företag som saknar möjlighet att avsätta vinstmedel till särskild fond. Förmånligare avskrivningsregler för anläggningar inom stödområdet bör därför prövas närmare. Transporternas betydelse för en lyckad regionalpolitik kan inte överskattas. Trots att sambandet mellan trafikpolitik och regionalpolitik ofta betonats och trots att en hel del gjorts på det området är både försörjningen och priserna ännu en allvarlig hämsko för en gynnsam utveckling av näringslivet inom stödområdet. Regeringen syntes länge acceptera en fortgående försämring av transportförsörjningen genom nedläggning av järnvägar, indragning av tåg och stationer, obefintlig samordning mellan väginvesteringar och lokaliseringsinsatser och ständigt stigande priser och taxor. Det är tillfredsställande att en omsvängning i trafikpolitiken från regeringens sida numera tycks vara ett faktum. Vi tillmäter den pågående regionala trafikplaneringen liksom den nytillsatta trafikpolitiska utredningens arbete stor betydelse i detta avseende. Erfarenheterna av det särskilda transportstödet för gods från stödområdet är utomordentligt goda. En utökning av denna generella förbättring för näringslivet inom området måste vara en självklar del i en utbyggd regionalpolitik. När den försöksverksamhet med transportstöd som pågått skall ges mera permanenta former måste bl. a. den viktgräns som kvalificerar för transportstöd sänkas. Även reglerna för hur långt godset måste transporteras måste arbetas om. Sträckan bör reduceras och omfatta även den del som ligger inom något av grannländerna och . Det skulle föra in en mängd mindre företag under kvalifikationsgränserna och därmed betyda mycket för näringslivet totalt. Dessutom är det angeläget att material för bearbetning som transporteras till och inom stödområdet och där ger sysselsättning också får del av transportstödet. Förbättringen av transportstödet bör också gälla Gotlandstrafiken. F. n. utgår transportstöd i viss utsträckning för varor från . Det är angeläget att stärka villkoren för näringslivet på genom stöd även för transporter till av material för bearbetning. Kostnaderna för transporter till och från bör emellertid i princip inte vara högre än för motsvarande sträcka på fastlandet. Staten bör därför bära den merkostnad som påläggs gods, fordon och passagerare för transport mellan och fastlandet. En särskild utredning bör få i uppgift att utforma ett system som jämställer transportkostnaderna på här antytt sätt. De konkurrensnackdelar som de långa transportavstånden för gods innebär gäller i lika hög grad för persontransporter. Det är därför lika angeläget att utarbeta någon form av transportstöd även för persontransporter. Det sker sannolikt bäst genom en generell reduktion av taxorna för persontransporter på de långa avstånden både för järnväg och för flyg inom landet. Det bör ingå som en del i de förslag som föreläggs . Det är emellertid inte endast kostnaderna för persontransporterna som kan vara avskräckande för företag, organisationer och myndigheter som överväger lokalisering inom stödområdet. Det är i lika hög grad den tid som går åt att förflytta sig mellan olika regioncentra i landet som är en hämmande faktor. Det problemet har accentuerats genom beslutet om utlokalisering av vissa statliga verk. Förbättringen av snabbtransporterna kan ske på två vägar: dels genom ett utbyggt inrikesflyg som också kombineras med matarflyg från mindre platser framför allt i inlandet, dels genom en kraftig satsning på att få fram snabbgående persontåg. Det särskilda organ med staten och större kommuner och industrier som intressenter som vi föreslagit i motioner till skulle enligt vår mening kunna kraftigt påskynda denna utveckling. Till de åtgärder som också är ägnade att motverka nackdelarna med de långa avstånden hör också reducering av teletaxorna. Om ett företag i södra delarna av landet överväger att lokalisera en filial till norra är extra kostnader på grund av t. ex. kraftigt ökade teleräkningar betydelsefulla. Vi får i det sammanhanget inte heller glömma bort alla de människor som flyttat söder ut men som har anhöriga och vänner kvar i norra . För den enskilda människan kan en sänkning av kostnaden för telefonsamtal upplevas som en reell förkortning av avstånden. En kraftig reducering av avgiftsgränserna som i det avseendet förverkligar vårt begrepp om ett rundare bör därför ingå i de förslag som föreläggs . Det är emellertid inte endast kommunikationerna inom landet eller en förkortning av transportvägarna i nord-sydlig riktning som är angelägna i en utbyggd regionalpolitik. För befolkningen och företagen på många håll i är tvärkontakterna med grannländerna och ofta lika viktiga. Det finns därför stor anledning att se vissa delar av norra som delar av regioner sammanhängande med och . Det är i dessa fall starkt motiverat att också satsa på väl fungerande tvärförbindelser. Vi har i motioner till föreslagit en särskild utredning för uppbyggnad av s. k. industricentra. Staten tillhandahåller i dessa i samarbete med en eller flera kommuner industri- och hantverkslokaler inklusive viss service, som varje företag för sig är för litet för att självt stå för. förslag om en satsning på industricentra i och är därför mycket väkommet. Vi förutsätter att denna första etapp snabbt följs av ett flertal satsningar framför allt i de inre delarna av stödområdet. För många bygder inom stödområdet framstår en utbyggnad av turismen som nära nog den enda utvecklingsbara näringsgrenen. Det är också angeläget att de rika förutsättningar för en växande turism som finns framför allt i norra inlandet och på och planmässigt och med beaktande av all tillbörlig varsamhet med landskapet utvecklas för att ge människor sysselsättning. För det behövs generösare villkor för servicesektorn och turistnäringen.