mot · FV02126 · 1972-01-18 00:00:00 — av m. fl. om vidgat stöd för arbete bland socialt utstötta. I första hand i de stora städerna finns tusentals människor, som kan betraktas som utstötta. Det är fråga om människor, som av olika skäl inte kunnat motsvara samhällets krav, som inte kunnat hävda sig i konkurrensen och som inte orkar med dagens hårt uppskruvade arbetstempo. De beter sig på ett sätt som avviker från vad som anses normalt. Många av dem saknar bostad, många är svårt alkoholiserade, andra är läkemedelsmissbrukare. I många fall har ett oregelbundet levnadssätt undergrävt hälsan med sjukvårdsbehov som följd. Det rör sig om en grupp dit samhällets insatser inte nått eller där insatserna varit otillräckliga en grupp, som blivit oförmögen att leva ett normalt liv. Gruppen synes bli större som klyftorna till övriga samhällsmedlemmar ökar. Dessa utstöttas missanpassning kan komma till uttryck på olika sätt, men man kan se vissa gemensamma drag. Deras normer och levnadsregler skiljer sig från vad som i samhället betraktas som vedertaget. De skapar sina egna normsystem. Narkotikamissbrukare utvecklar ofta en särskild levnadsfilosofi. Dessa grupper blir ibland frivilligt men ofta ofrivilligt isolerade från kontakt med människor i allmänhet. Även om de själva kan ha stort kontaktbehov stöts de ofta bort av närståendes attityder eller skräms av konventionellt och vanligt beteende i omgivningen. De hänvisas i hög grad till varandra. Ofta kan man se samma typ av problem upprepas generation efter generation. Även om många av egen kraft eller med samhällets hjälp lyckas förändra sin situation är det alltför många som stannar kvar i misären. De utstötta eller de utslagna finns som ett bevis på brister i den svenska socialpolitiken. Det är givetvis svårt att klargöra anledningarna till att människor så att säga kommer att stå vid sidan av samhället. Den sociala forskningen är inte tillräckligt omfattande för att belysa sambanden. Man kan dock peka på några faktorer som man kan förutsätta ha betydelse i sammanhanget! Med de snabba förändringarna i samhället följer befolkningsomflyttningar, som för den enskilde innebär uppbrott från den gamla miljön, anhöriga och vänner. Man befinner sig därmed i en ny situation utan det tidigare stödet av familj och vänner. Omflyttningen innebär också en hög grad av befolkningskoncentration till tätortsområden, framför allt storstäderna, med dess anonymitet, bostadsbrist och ibland knapphet på lämpliga arbetsuppgifter. Några forskningsresultat tyder på att det är berättigat att tala om nedärvd oförmåga för vissa människor att förändra sin livssituation. Belastningen att vara född i en kulturellt torftig miljö är för många ett oöverstigligt hinder på vägen mot ett oberoende liv. Man kan tala om socialt arv. Slumboende, där omgivningen i hög grad utgörs av problemfamiljer, kan verka nedbrytande och hindrande för den som ursprungligen har vilja att förbättra sin situation. Genom direkta, individuella åtgärder (kriminalvård, socialvård etc.) söker man rehabilitera de människor det här gäller. Socialvården arbetar i stort sett efter denna linje. Denna metod har varit tillräcklig för många vårdbehövande men har ibland misslyckats. De människor som lever i misär är ett bevis på detta. De har varit ur stånd att utnyttja det sociala trygghetssystemet, eller det sociala trygghetssystemet har inte passat för dem. Socialvården har ofta tvingats inskränka sin hjälp till de mest påtagliga, materiella behoven. Bidrag har utgått men behovet av mänsklig kontakt och samvaro har man inte kunnat erbjuda. Svårigheterna ökar genom att vårdpersonal, läkare, kuratorer och socialarbetare inte sällan har svårt att få kontakt med de utstötta. Man talar inte samma språk, man har svårt att förstå varandras värderingar. har socialvården skyldighet att bedriva s. k. uppsökande verksamhet. Denna verksamhet ställer stora krav på kontaktskapande personal och materiella resurser, resurser som i många kommuner är dåligt tillgodosedda. De institutioner där exempelvis hemlösa tas emot har för liten personal för att kunna verka rehabiliterande. Man för samman ett stort antal människor, erbjuder mat och en säng men i stort sett inte mer. Det finns få vägar från dessa institutioner till det etablerade samhället. För att underlätta återanpassningen bör man försöka placera dessa människor i normal boendemiljö och så långt som möjligt undvika placering i kategorihus. Syftet med den sociala vården kan vara av olika slag. Den kan utgöra service, den kan styras av behandlingsbehov eller krav på återanpassning till samhället. De utstöttas vård motiveras officiellt av behandlingskravet och återanpassningskravet. Den genomförs ofta med tvångsåtgärder, varvid de behandlade påtvingas gruppliv med andra utstötta med påföljd att de har små möjligheter att påverka sin egen situation. Det är tvivelaktigt om det över huvud taget är möjligt att kombinera tvångsåtgärder med vård. Den tvångsmässiga vårdsituationen är passiviserande. Bristen på motivation kan motverka behandlingsarbetet. Ytterligare nackdelar är kategoriseringen av vårdtagama och den isolering som blir följden av institutionsvård. Kommunikationerna med yttervärlden inskränks eller brytes helt. Sådana negativa effekter av anstaltsvistelsen kan motverkas genom vård mer byggd på samarbete. Intagna och personal kan gemensamt diskutera fram lämpliga arbetsmetoder. Ansvaret för patientens vård kommer då att ligga även på honom själv och inte enbart på personalen. Institutionerna kan göras mer öppna mot omvärlden. För många människor är dock institutionsvård en olämplig vårdform. Det föreligger ett starkt behov av alternativa vårdformer. Man borde mer medvetet kunna satsa på försök med öppnare, mindre byråkratiska vårdformer, som i många fall skulle kunna göra tvångsingripanden överflödiga. Huvudansvaret för vården av människor med svårigheter måste ligga på samhället. Man bör dock ta till vara de vårdmöjligheter som erbjuds på frivillig väg genom initiativ från ideella organisationer eller enskilda. Den personlighetsförändring som krävs för att bryta med ett tidigare levnadsmönster och acceptera mer allmängiltiga normer sker troligen lättast inom en grupp, där man möter lojalitet och direkt uppmuntran i kombination med vissa bestämda krav. Det har i praktiken visat sig att vissa kristna och andra ideellt arbetande grupper uppvisat goda resultat när det gällt att ge f. d. alkoholoch narkotikamissbrukare inte bara tillfällig lindring och vård utan också en möjlighet till ett verkligt liv. Detta har ofta inte samband med ideologisk påverkan. Snarare beror det goda resultatet på att den missanpassade här möter människor, villiga att satsa sig själva mycket radikalt och att ge inte bara sin betalda arbetstid utan av sin fritid och sitt familjeliv. För den ökade satsning som krävs för att hjälpa svårare fall är det av största vikt att ta till vara de erfarenheter som gjorts av religiösa och ideella organisationer. Eftervården inom olika områden är starkt försummad. Den som lämnar en vårdinstitution saknar inte sällan de elementära förutsättningar som krävs för en återanpassning - arbete, bostad och kontanter. Följden blir alltför ofta snabbt återfall. Kontakterna mellan olika vårdorgan fungerar ofta inte tillfredsställande. Den som återvänder till samhället från ett fängelse, en ungdomsvårdsskola eller nykterhetsvårdsanstalt behöver ett solitt stöd i flera olika avseenden. Mycket viktigt är att bygga upp en behandlingskedja, vari kan ingå hjälp att skaffa bostad och arbete, vidareutbildning, omskolning, läkarvård, psykiatrisk vård och personlig kontakt för uppföljning . Även i detta sammanhang kan ideella organisationer kristna och politiska organisationer, patientföreningar - liksom ideellt arbetande enskilda fylla en mycket viktig funktion. De åtgärder och målsättningar som behövs för att hjälpa samhällets utstötta är alltså främst följande: Olika förebyggande åtgärder för att söka hindra att en social slum över huvud taget uppstår. Snabb hjälp från socialvårdens sida till människor, som kommit i tillfälliga ekonomiska svårigheter. Hjälpen skall syfta till att få dem upp på en normal nivå, inte bara att hålla dem vid liv i slumnivå. En bostadspolitik som gör det möjligt för människor med problem av i motionen diskuterad typ att bo i normal bostadsmiljö. Satsning på intensiv personlig vård av missanpassade i en mänsklig gemenskap som ersättning för slumkamratskapet. Ordentlig upprustning av eftervården med uppbyggande av en behandlingskedja, som ger möjlighet för den hjälpbehövande att ständigt hålla kontakt med kurator, övervakare och andra hjälporgan eller enskilda. Vid sidan av samhällets egna vård- och hjälpinsatser bör ökat samhälleligt stöd utgå till religiösa och andra ideella organisationer, som på frivillig bas söker hjälpa de utstötta. Sådana organisationer har visat på vägar och metoder som gett goda resultat, som lyft människor ur en slumtillvaro och som ofta gett möjlighet till en mänsklig gemenskap. Vi vill i detta sammanhang särskilt ta upp den sista punkten. har i partimotioner begärt vidgade möjligheter till statligt bidrag till ideella organisationers arbete för de socialt utslagna samt ökade anslag för att möjliggöra detta. I motion nr 773 av enskilda folkpartister till fjolårets riksdag hemställdes om nya bestämmelser för statligt stöd till vård av alkohol- och narkotikamissbrukare, så att även verksamhetsformer som tillkommit på initiativ av frivilliga och ideella organisationer och inte har traditionell institutionskaraktär kan erhålla ett generösare statligt stöd. Med anledning av denna motion gjorde socialutskottet i sitt betänkande nr 5 bl. a. följande uttalande: En meningsfull vård av narkotikamissbrukare, liksom av alkoholmissbrukare, är emellerid en kvalificerad uppgift som fordrar noggranna förberedelser och systematisk uppföljning och kontroll. I den mån dessa betingelser kan uppfyllas bör frivilliga insatser kunna komma i fråga för samhällets stöd inte minst då de tar sig uttryck i experiment med nya behandlingsformer. Vad utskottet anfört bör ges Kungl. beslutade i enlighet med detta uttalande. Från socialhuvudtiteln utgår anslag för Bidrag till Länkrörelse m. m. Departementschefen föreslår en ökning av detta anslag med till . har dock i sitt anslagsäskande /73 föreslagit en ökning till . Av detta anslag avses vara bidrag till Länkrörelsen och bidrag till sammanslutningar för hjälp och stöd åt läkemedelsmissbrukare och liknande sammanslutningar samt till viss konvalescentvård för narkotikamissbrukare. Vi anser att detta är mycket värdefullt, men med tanke på att även religiösa och andra ideella organisationer utför ett liknande arbete och med liknande goda resultat under svåra personella och ekonomiska förhållanden bör principerna för fördelningen ändras, så att medel kan utgå även till dessa för den del av deras arbete som består av gemenskapsfrämjande gruppverksamhet för socialt handikappade, främst alkoholoch läkemedelsmissbrukare. För att ge utrymme för sådana bidrag bör anslaget enligt vår mening utgå med . Bedömningen bör vara sådan att även nya metoder för verksamhet bland socialt handikappade uppmuntras. Om man genom frivilliga insatser kan nå positiva resultat i några fall innebär detta att samhället avlastas kostnader som är mångdubbelt större än de aktuella statsbidragen. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att i syfte att stödja de ideella organisationernas arbete bland de socialt utstötta fler sådana organisationer blir berättigade att erhålla bidrag ur det nu befintliga anslaget Bidrag till Länkrörelsen m. m. varvid anslagsrubriken ändras till Länkrörelsen och andra frivilliga ideella organisationer samt att nämnda anslag i detta syfte uppräknas med utöver propositionens förslag.