mot · FV0224 · 1972-01-11 00:00:00 — angående individens okränkbarhet. Vi håller nu på att ställas inför uppgiften att göra en ny abortlag. Den kommer att handla om de ofödda människomas rätt när den kommer i konflikt med de redan föddas. Dessa konflikter är högst reella, ofta svårlösliga, ett utomordentligt besvärligt arbetsområde för jurister och politiker. Ändå är det nödvändigt att jurister och politiker tar ställning - man kan inte lämna över hela problemet åt den medicinska vetenskapen. Konflikterna är inte av den arten att de kan lösas på naturvetenskaplig väg. Vad abortutredningen bör få oss att vidare betänka är emellertid detta: Forskningens och teknikens utveckling kommer att ställa oss inför mycket bredare och ännu svårare problem än det om en havande kvinna skall ha rätt att bestämma över sitt liv. Nya och raffinerade metoder att påverka föddas och oföddas liv, personlighet och utvecklingsmöjligheter är redan uppfunna eller blir det . Det är hög tid att samhällets lagstiftande och styrande organ bereder sig på att fastslå hur och om dessa metoder får användas, av vem, när och på vilka. Även dessa frågor är nämligen omöjliga att lösa med naturvetenskapliga metoder. De ingreppsmöjligheter jag här skall tala om berör tre olika områden: A. rättigheterna hos ofödda människor till liv över huvud taget resp. till vissa former av liv, B. rättigheterna hos födda, medvetna människor att inte utsättas för kemiska (eller andra) ingrepp i sin personlighet, C. rättigheten för hela grupper av människor att själva bestämma sina livsvillkor. Dessa rättigheter (utom den första) verkar säkert för de flesta alldeles självklara. Men den medicinska forskningens resultat, och ännu mera , gör att helt nya frågor uppkommer som rör samtliga dessa rättigheter. Inför de fakta jag framlägger i denna motion kommer många säkert att säga sig: Det bästa vore att över huvud taget förbjuda sådana här experiment, sådan här forskning! Den frågan tänker jag inte diskutera, endast ställa. Jag kommer att tala om de juridiska och sociala förhållanden som det närmast ligger i den svenske lagstiftarens makt att göra något åt och peka på några punkter där vi i detta hänseende är tvungna att betänka vårt ansvar. Det är redan möjligt att konstatera vissa typer av svåra ärftliga sjukdomar på ett tidigt fosterstadium, så tidigt att en abort kan göras med relativt små risker för modern. Det är alltså inte fråga om att ta en chans, som man gör när en kvinna kan få abort därför att hon misstänker att hennes barn skadats av röda hund eller något kemiskt ämne. Det är fråga om en absolut visshet: detta barn kommer att födas som mongoloid eller med något annat obotligt ärftligt fel. Utan tvivel kommer dessa metoder att förfinas och gälla allt fler ärftliga sjukdomar. Än så länge har dessa metoder inte använts annat än i undantagsfall, men det tillståndet kan inte vara . måste man ställa frågan så här: Bör varje havande kvinna garanteras samhällets rätt att få sitt ev. ärftliga sjukdom klarlagd, och bör denna rättighet i så fall åtföljas av en skyldighet att låta abortera det? När man ställer problemet i så otvetydiga termer, låter det fruktansvärt hårt och drastiskt. Men det lär nog kunna hittas argument för både den ena och den andra sidan. När det gäller aborter på sociala indikationer, anses det ju att samhället har ett visst ansvar och bör ingripa för att hjälpa kvinnan med de sociala följderna av hennes havandeskap. Om en kvinna (en familj) väljer att ta risken av ett ärftligt skadat barn i stället för att göra abort, kommer ju i varje fall en del, kanske större delen, av bördan att falla på samhället. I varje fall kan samhället knappast vägra ta emot ett från födelsen missbildat barn med det argumentet att modern borde ha aborterat det i stället. Kan man då tänka sig att, när samhället får möjlighet att med säkerhet förutsäga att vissa barn blir ohjälpligt skadade hela livet, samhället då sätter ett hårdare tryck på mödrama att inte lasta denna börda på sig och andra? Om man å andra sidan säger, att modem ensam bör bestämma om abort eller inte, har man då, eller har man inte, tillvaratagit det ofödda barnets anspråk på liv? Skall samhället uppträda som barnets advokat och säga: du har rätt att leva; eller: du har rätt att slippa leva? Den sortens problem blir allt fler och allt värre ju mera kunskap vi får. Mitt argument är endast att vi måste bearbeta problemen ur samhällets, rättens och moralens synpunkt minst lika grundligt som ur den medicinska vetenskapens. Annars kommer vi i praktiken att vänta oss av läkarna ett ansvar, som de inte är i stånd att bära upp och som de inte heller borde behöva vara ensamma om. Vad som kan göras med ofödda är emellertid mycket mer än det som redan sagts. Man kan snart bestämma barnets kön. Den sociala effekten av detta blir emellertid märkbar först i stor skala, om hela samhälls grupper utnyttjar sin möjlighet, och jag skall därför ta upp den under avdelning C. Men det som verkligen angår de ofödda är dels reglerna om deras rättigheter, sedan de inplanterats i en annan kvinnas livmoder, dels reglerna för den rättsliga behandlingen av in vitro. Båda dessa metoder är ännu bortom gränsen av det utförbara, fast inplanteringen i en främmande kvinnas livmoder antagligen bara har eller så kvar till att bli en realitet. Laboratorieskapande och livsdugliga har vi ännu inga otvetydiga bevis för, ens på de allra tidigaste embryonala stadierna, men det finns ingen anledning tro att de inte kommer om bara forskningen får pengar. Som bekant är det redan mycket vanligt att man fraktar dyra avelsdjur - kor eller hästar - över oceanerna på det enkla sättet att man tar ett embryo av detta avelsdjur på ett mycket tidigt stadium, syr in det i livmodern på ett mindre djur (en kaninhona lär vara det vanliga), fraktar denna fostermoder per flyg till bestämmelseorten, skär upp kaninhonan, tar ut embryot och inplanterar det i en moder av dess egen ras. Det lär fungera alldeles utmärkt. Engelska forskare i har gjort ganska långtgående experiment med att tillämpa detta på människor, och vid en rundfråga bland studentskor i var det en hel del som ansåg det vara en utmärkt idé att bli en sådan »biologisk fostermoder» åt ett mänskligt , vars egen mor av någon anledning inte ville eller kunde bära fram det. De juridiska komplikationer som kan bli följden av sådana ingrepp är givetvis oöverskådliga. Jag skall här bara nämna en av dem. Vi föreställer oss att ett embryo, befruktat på naturlig väg eller i provrör av ägg och spermie från ett gift pär, inplanteras på en fostermoder. Vi kan tänka oss att den biologiska modern är sjuk, så att hon inte kan bära fram barnet själv, och vi kan vidare tänka oss att hon under havandeskapets gång själv dör. Kvar är då bland de levande dels ett embryo, dels dess fostermoder och dels dess biologiska fader. tänker vi oss vidare att fostermodern av någon anledning tröttnar på havandeskapet och vill ha abort. Man kan tänka sig både goda och dåliga skäl till detta, men det kan vi lämna därhän. Frågan som uppkommer är emellertid denna: Vems kropp är fostret en del av? Argumentet för abort är ju ofta att fostret »är en del av modems kropp» och att hon därför har alla rättigheter över det. Men i detta tänkta fall - som kan bli verklighet innan vi vet ordet av - är ju barnet definitivt inte en del av fostermoderns kropp. Snarare är det en del av faderns, och det borde i så fall vara han som hade rätt att bestämma över det. Om man i stället tänker sig att den biologiska modem fortfarande lever, så skulle det vara hon och fadern som tillsammans hade rätt att bestämma över fostret som en del av deras egna kroppar, men däremot inte den kvinna som faktiskt går och bär på det. Tankeexperimentet visar att begreppet »en del av moderns kropp» inte är så enkelt som det låter (alldeles frånsett att varje har en helt annan uppsättning gener och har andra äggviteämnen än sin biologiska moder och alltså inte i någon absolut mening kan sägas vara en del av hennes kropp) och att man även vid vanliga aborter har anledning tänka igenom faderns rättigheter något mer än vad som sker . Det visar också - enligt min mening - att vissa typer av vetenskapliga experiment på ett mycket tidigt stadium bör åtföljas av en juridisk och social debatt, så att inte ett visst samhälle plötsligt ställs inför ett fait accompli som ingen kan bemästra. in vitro - vad som brukar kallas provrörsbarn - har vi som sagt ännu inte sett. Men det är ingen garanti för att vi inte får det. sade den tyske professorn i neurologi, , i ett föredrag för Vereinigung Deutscher Wissenschaftler, att det håller på att bli tekniskt möjligt att utveckla människofoster i laboratoriet kanske ända till vuxet tillstånd. Det kan då bli tänkbart att låta enskilda organ av ett sådant hållas i beredskap att sättas in som ersättning hos svårt sjuka människor. (Manusförfattarna till den engelska TV-serien (Doom Watch) tycks ha läst samma föredrag, ty de använde denna idé på ett högst dramatiskt sätt i ett av avsnitten. Det gör saken tyvärr inte mindre sannolik.) Professor drar - liksom så många andra forskare den slutsatsen att samhället, eller kanske forskarna själva, måste komma fram till en överenskommelse om hur pass tillåtliga sådana experiment bör vara. Ännu längre fram skymtar ännu sällsammare möjligheter: bastarder mellan människor och djur är inte otänkbara. Man har åstadkommit levande vävnader, som innehåller gener från både människor och möss. Man har gjort experiment med att få ägg och spermier från människa resp. apa att befrukta varann i provröret - än så länge med oviss framgång. Dessa och andra försök att odla människor eller människoliknande varelser utanför en mänsklig livmoder kommer förr eller senare att leda till det resultatet att forskaren står där med en misslyckad halvmänniska, som andas, lever, äter, känner, kanske t. o. m. tänker - men som inte motsvarar experimentatoms avsikter, eller kanske blir för dyr i maskindrift, och därför slängs i sopnedkastet som andra aborterade . Eller skärs sönder för att läggas till grund för nya vävnadsförsök. Borde vi inte, innan forskarna hunnit dit (och jag för min del vet inte säkert att de inte redan är där), åtminstone påbörja en diskussion om de andra människomas ansvar för varelser som inte kan tala för sig själva? Eller vet vi med absolut och metafysisk visshet var gränsen går mellan okränkbar mänsklig person och ickemänskliga tillverkningar som vi kan göra vad som helst med? Vanliga synliga människor, som inte lever i provrör, kan också med vetenskapens nuvarande medel utsättas för behandlingar som inte faller under begreppet medicinsk vård men som ingriper mycket djupt i deras personliga integritet. Här behöver också lagstiftarna tänka igenom en del nya frågor. Den som redan diskuterats mest är organtransplantationen. När är en människa så död att man får ta ut något av hennes (ännu icke fullt döda) organ och ge det åt en annan människa för att rädda hennes liv? Somliga medicinare vill behålla denna fråga helt och hållet i sina egna händer, andra vill ha samhällets hjälp att bära det ohyggliga ansvaret. Här har debatten redan kommit i gång, men den har ännu inte kommit över den döda punkten: Är det läkarna, eller domstolarna resp. lagstiftarna, som har ansvaret i sista hand för att avgöra vad som menas med »död»? Inte heller har man på något sätt tagit itu med frågan: Vem bestämmer över en icke-medveten människas kropp? Vid hjärt- och njurtransplantationer har läkarna i många länder tydligen ansett att den sjukes (eller döendes) närmaste anhöriga har någon sorts rätt att avgöra om man får använda hans organ eller inte. Det är oklart var denna rätt har sina rötter och om den är juridiskt fixerad. Utan tvivel kunde man få fram goda argument för att en sjuk människas närstående på intet sätt har mer rätt än någon annan att avgöra en sådan sak. Det tycks dessutom stämma illa med tendenserna i nuvarande och kommande svensk familjelagstiftning, där äkta makar anses som i alla väsentliga avseenden helt fristående och oberoende personer och där föräldrar inte har rätt att aga sina barn. Att de skall ha rätt att bestämma över dessa fristående och oberoende personers kroppar just i samband med en transplantation synes vara en oväntad inkonsekvens. Å andra sidan har modern enligt nuvarande och kommande svensk lag en långtgående rätt att bestämma över sitt rätt till liv, och där kanske man kan hitta en analogi till rätten att bestämma över andra familjemedlemmars kroppar i en viss situation. Dessa frågor är emellertid dåligt penetrerade och behöver mycken ytterligare bearbetning. Medicinsk behandling av människor, som inte i egentlig mening är sjuka, är också i stora delar ett område som lämnats utanför lagen. Det är dels fråga om behandling med olika medvetandeförändrande droger, dels behandling med elektroder i hjärnan. Den moraliska principen är densamma i båda fallen, men de praktiska förhållandena är så olika att de lämpligen bör hållas isär. Droger som förändrar medvetandet används i mycket stor utsträckning frivilligt, legalt eller illegalt. Det är inte den saken det gäller här. Det gäller människor som av en eller annan anledning tillförs sådana av personer i överordnad ställning, utan att de själva tillfrågas. Det finns åtminstone tre områden där sådant förfarande är känt: ålderdomshemmen, armén och klassrummen. På ålderdomshem i - liksom på andra håll - ersätter man i viss utsträckning den felande personalen med lugnande piller, som gör att de gamla håller sig lugna, sover en stor del av dagen och kräver mindre passning och vård. Något motsvarande sker på alla mentalsjukhus, men där är det svårare att skilja på vad som sker som en del av den verkliga medicinska vården och vad som sker av administrativa skäl, för personalens skull. Denna typ av medicinering kan inte anses vara obetingat förenlig med människors rätt till integritet och bör inte fortsättas utan att samhället som sådant tar på sig sitt ansvar och antingen godkänner ett sådant förfarande eller ser till att det inte behövs. I arméer i många länder experimenterar man med droger som påverkar soldaternas beteende. Forskningen är givetvis svåråtkomlig. Det bör dock inte hindra att sådana experiment och sådan ev. användning i verkligheten av sinnespåverkande droger i varje fall i vårt land läggs under laglig kontroll. Detsamma gäller den i sorgligt utbredda vanan att droga skolbarn för att få lugn i klasserna. Detta är såvitt känt ännu inte allmänt förekommande i , men det måste anses väsentligt att de regler enligt vilka omyndiga personer mer eller mindre mot sitt vetande tillförs mediciner, som inte har med något medicinskt ändamål att göra, blir till fullo belysta och genomdiskuterade. Det är möjligt att samtliga här nämnda fall av läkarkåren anses falla under deras eget ansvar, inte under lagstiftningens. Detta är emellertid ingalunda självklart, och goda argument bör i så fall framläggas. Skillnaden mellan att använda mediciner för att bota en människa från sjukdom och att använda samma eller liknande ämnen för att tillgodose andra människors krav på hennes uppförande är i varje fall för lekmannen tillräckligt stor för att behöva noga definieras. Slutligen hör till detta område alla de experiment som i forskningsavsikt utförs på patienter som ligger på sjukhus för någon egen sjukdom. Här finns ytterst ringa kontroll och inga som helst skadeståndsregler, som kan skydda patienter från att ofrivilligt och omedvetet underkastas experiment med ibland mycket svåra och ingripande effekter. Även detta är ett område där det kan diskuteras om den s. k. läkaretiken verkligen är ett tillräckligt skydd för människans integritet eller om inte nya lagregler är nödvändiga. Samma juridiska och moraliska problem uppkommer vid de nya metoderna att påverka eller bota själsliga defekter genom direkt elektrisk stimulans av hjärnan. I har man redan gjort många lyckade - och, får man anta, ännu fler misslyckade - försök med att bota eller lindra epilepsi, depression, homosexualitet osv. genom att antingen läkaren eller i vissa fall den sjuke själv åstadkommer elektriska förändringar i hjärnan via insatta elektroder. Man hoppas på detta sätt bl. a. kunna hjälpa hjärnskadade patienter att återfå kontrollen över sina muskler och bota mano-depressiva psykoser. Ett experiment med en apa, utfört vid Yale, visar emellertid på ännu mer långtgående möjligheter. Man satte in en särskild sändarapparat i eller på apans huvud, som skickade rapporter om aphjärnans elektriska aktivitet till en datamaskin. Datamaskinen hade också möjligheter att själv skicka elektriska impulser till vissa delar av apans hjärna. När nu datom fick rapport om vissa hjärnvågor, som betydde att apan höll på att bli aggressiv, skickade den en impuls till apans hjärna som framkallade en obehaglig sensation. sjönk aggressionsvågorna tillbaka, och djuret blev åter lugnt. Denna typ av påverkan behöver inte ske via trådar, det kan gå genom radiovågor, bara man väl har planterat in sändare och mottagare i vederbörandes hjärna. Något hinder för att förminska apparaterna så att de blir nästan omärkliga torde inte föreligga med nutidens eller den omedelbara framtidens teknik. Tanken kan alltså komma att ligga mycket nära, att exempelvis vissa typer av våldsförbrytare skulle kunna skötas på det här sättet i stället för att interneras. Det finns också möjlighet att via elektroder stimulera hjämcentra som ger utomordentligt behagliga känslor och därmed belöna sådana uppföranden som läkaren (socialarbetaren? Vad som gör att dessa experiment inte tillämpas i någon stor skala är att de är för dyra och besvärliga. Kan man få ner priset, kan helt nya moraliska problem uppkomma - alldeles som frågan om vem som skall få njurdialys eller inte blev akut, när njurdialysen blev tillgänglig vid flera ställen än några få universitetssjukhus. Å andra sidan lär denna teknik aldrig kunna bli sä billig och enkel att den kan tilllämpas utan hänsyn till kostnaden. Det kommer alltid att bli en avvägningsfråga, vilka brottslingar resp. patienter som skall få den här sortens behandling och vilka som på gammaldags sätt skall låsas in resp. drogas ner. Dessa möjligheter och dessa nya tvång till val av åtgärder kommer snart att ge en alldeles ny udd åt vår debatt om olika straffpåföljder, innehållet i vårdbegreppet, avvägningen mellan samhällsskydd och individens frihet osv. Är det mera kränkande för individen att vara inlåst i en cell än att vara övervakad av en dator, som skickar smärtfömimmelser på honom så snart han blir arg? Är det humant eller inhumant att göra, som några psykiatrer i har gjort: bota en ung homosexuell man genom att upprepade gånger stimulera hans hjärna till att ge lustimpulser i samband med upplevelser av det andra könet? Forskarna berättar med förtjusning hur de kontrollerade ynglingens elektroencephalogram under hans första lyckade samlag med en kvinna och noterade mycket höga toppar. Är detta en historia med lyckligt slut, en berättelse om vetenskapens sagolika möjligheter - eller en skräckhistoria om en människa som gjorts till ett ting? Frågan kan inte undvikas, och den har vida samhälleliga konsekvenser. De möjligheter till ingrepp i människans natur som vi kommer till nu ligger något längre fram i det ofullbordade än de experiment vi nämnt. Men de ligger tillräckligt nära för att man bör vara medveten om att de kommer. Manipulation av korsbefruktning mellan människa och djur är redan på gång i vissa laboratorier. I har vissa jurister redan börjat bekymra sig för dessa varelsers juridiska ställning. Det diskuteras vidare på fullt allvar, hur man skall ställa sig till en människa vars hela kropp amputerats bort, så att bara huvudet är kvar, och som sedan satts ihop med en annan kropp eller ev. med någon sorts maskineri. Den ovan citerade professor anser att man i så fall måste anse att det är den människan som huvudet tillhör som får anses utgöra den nya individen. Om däremot, säger han, en sådan varelses kropp skulle bli havande resp. avla barn (vilket han inte anser otänkbart), så skulle barnet anses vara ättling till den som ursprungligen innehaft kroppen (och som alltså nu får anses vara i samhällelig mening död). Detta är givetvis bara en enda forskares egna funderingar. Men de visar att problem av denna nya art inte kan viftas bort som fantasifoster. De kastar dessutom ett nytt ljus över våra nuvarande begrepp om individens gränser och människans okränkbarhet och tvingar oss att fundera över: Vad är en individ egentligen? Mera närliggande är emellertid med vilken rätt och med vilka följder man kan låta människor välja könet på sitt blivande barn. Det är svårt att finna argument, varför inte ett enskilt människopar skulle få denna rätt, om det nu gör dem lyckligare. Men det är lika svårt att försvara att en stor grupp människor skulle få rätten och möjligheten. Man kan ju knappast inskränka en sådan rätt till vissa socialgrupper utan måste ge den åt alla, och därmed är en hel generations lycka på det intimaste området av alla satt i fara. Om det nämligen hos en viss civilisation finns en stark förkärlek för att få barn av ett visst kön, skulle den sexuella balansen i en viss generation kunna bli totalt störd. Det betyder att antingen skall en majoritet människor bli neurotiska av att leva i celibat eller liknande förhållanden, eller också måste man plötsligt göra om alla normer för familjeoch sexualliv. Det senare görs inte i en handvändning, det tar flera generationer - och vid det laget har kanske pendeln slagit över och könsbalansen är normal igen, eller är tokig åt andra hållet. Svårigheterna torde vara oöverkomliga även för det mest medvetna och bäst organiserade samhälle, och de problem vi har med vårt sexualliv förbleknar till trivialiteter inför dem vi skulle få om vetenskapen satte denna valmöjlighet i våra händer. Vilken slutsats skall man dra? Förbjuda forskningen på detta område? Göra den till ett statligt privilegium och underkasta dess användande politikernas avgöranden? Förbehålla användandet åt en liten, redan förut privilegierad grupp? Använda den som ett medel att utrota vissa folkgrupper på lång sikt? - Det vore utan tvivel bra om vi hade skaffat oss åtminstone några insikter och synpunkter på dessa frågor innan de har lösts vår bön förutan och på ett sätt som kanske inte längre går att neutralisera. De nya utlovade metoderna att påverka den mänskliga intelligensen är likaså ett högst explosivt ämne. Man kan som bekant öka intelligensen (hos försöksdjur) dels genom kemisk påverkan, dels genom att åstadkomma en stimulerande miljö, dels () genom genetisk manipulation. Det är ingalunda otänkbart att genomföra motsvarande metoder på mänskliga populationer. Men på vilka och med vilka resultat? Det går i varje fall inte att höja intelligensen och lika mycket för hela världens befolkning. Det troligaste är att de redan privilegierade folken skaffar sig detta ytterligare privilegium, att deras barn och barnbarn höjer sin IQ över den övriga världens. Det är nästan lika troligt att denna höjning genomförs olika intensivt i olika samhällsgrupper, så att även där klasskillnaderna i viss mån bibehålls. En mera olycklig skärpning av den nuvarande ojämlikheten i samhället kan knappast tänkas. Hur skall man undvika den? Måste föräldrar visa upp intyg på en viss, låg IQ för att deras barn (eller ) skall få rätt till den intelligenshöjande behandlingen - så som man i östländerna måste bevisa att ens föräldrar inte hörde till den forna överklassen för att få tillgång till universitetsutbildning? Om vi å andra sidan tänker oss - vilket är ganska sannolikt - att de nya intelligenshöjande metoderna fungerar bäst på dem som har mycket att höja, dvs. dem med den lägsta IQ:n, medan de som redan har något så när goda anlag inte får någon större förändring i dem, då kommer en annan situation. Då får vi ett samhälle med mindre skillnad i intelligens mellan de dummaste och de klokaste än vi har .