mot · FV02590 · 1972-01-25 00:00:00 — av m. fl. om ett handlingsprogram för jämlikhetspolitik. Jämlikhetspolitiken har blivit av allt större betydelse och intresse. Den ökade uppmärksamheten på detta problemkomplex är att hälsa med stor tillfredsställelse. Vårt samhälle har inte nått fram till godtagbara jämlikhetsförhållanden. En livlig jämlikhetsdebatt måste rimligtvis främja en praktisk jämlikhetspolitik. måste man naturligtvis beklaga att jämlikhetsdebatten brustit väsentligt i fråga om preciserat innehåll och klara konturer. Delvis har detta dock sin förklaring i att det obestridligen är en svår uppgift att konkretisera en praktisk jämlikhetspolitisk målsättning. Det är i förevarande sammanhang knappast fruktbart att fastna i teoretiska ställningar kring jämlikhetsbegreppets innehåll. Vi vill i all korthet framhålla att vi med jämlikhet avser likvärdiga förhållanden för människorna, dvs. likhet i möjlighet att ta del av det som vi alla sätter värde på. Människornas allmänna levnadsförhållanden och livsvillkor skall vara så likvärdiga som möjligt. Det gäller fördelningen av ekonomiska och kulturella resurser, makt och inflytande i samhälle och näringsliv samt att samhället skall behandla alla lika och människorna inbördes skall värdera varandra lika. Utgångspunkten för detta är vår uppfattning om alla människors lika värde. Slutsatsen är i enkelhet och korthet att de politiska strävandena måste inriktas på att komma jämlikhetsmålet så nära som möjligt. Målet är då, kan man säga, största möjliga jämlikhet. Denna jämlikhetspolitiska målsättning måste prägla alla politiska avgöranden. Såsom framhållits är vårt samhälle inte det jämlikhetssamhälle som det enligt vår mening borde vara. Jämlikhetsmålsättningen är ju ingalunda någon ny politisk företeelse. Den har århundradens eller kanske riktigare årtusendens historiska bakgrund. Men om vi för vår aktuella diskussion begränsar oss till vår s. k. efterkrigstid, så har denna obestridligen präglats av en misslyckad jämlikhetspolitik. Vi skall belysa detta med några exempel. I blickcentrum måste man då först ställa inkomst- och lönebildningen, även om denna i vår samhällsekonomi i huvudsak ligger utanför de direkt politiska åtgärderna. Det har t.ex. genom låginkomstutredningen påvisats att de totala inkomst- och löneskillnaderna är lika stora nu som . Klyftan mellan hög- och låginkomstgrupper na har sålunda inte minskats. Det torde t. o. m. kunna hävdas att den i någon mån vidgats . Det är en situation som inte kan accepteras från jämlikhetspolitiska utgångspunkter. Anmärkningsvärt är att låginkomsterna i mycket hög grad gäller kvinnor, trots att principen om jämlikhet för kvinnorna på arbetsmarknaden är antagen. I praktiken förekommer sålunda alltjämt könsdiskriminering på arbetsmarknaden. Låginkomsterna förekommer särskilt mycket inom vissa delar av näringslivet, t.ex. textilindustrin, träindustrin, vårdyrken, vissa kontorsarbeten, detaljhandel, lantbruks- och skogsarbeten. Jordbruksbefolkningen har, såsom låginkomstutredningen och långtidsutredningen visat, lägre inkomster än övriga inkomsttagare. Småföretagargrupperna har generellt sett låga inkomster. Ett anmärkningsvärt drag är också de stora regionala variationerna i inkomstbildningen. Såsom låginkomstutredningen påvisat finns det stor inkomstskillnad mellan och övriga regioner. I glesbygdsområdena är lönerna särskilt låga. Det är vidare att uppmärksamma att en forcerad strukturomvandling i många fall lett till att särskilt äldre arbetskraft kommit i ett svagt inkomstläge. Den situation som här redovisats tyder på brister i samhällets politik i fråga om t. ex. regional-, arbetsmarknads-, närings- och jordbrukspolitiken. är det uppenbart att samhällets åtgärder även på andra områden varit otillräckliga och otillfredsställande för jämlikhetsmålsättningen. Skattepolitiken bör vara ett huvudmedel för jämlikhetssträvan. Det kan konstareras att de statliga inkomstskatterna fått ökad utjämningseffekt. skattereform har en sådan verkan, ehuru de sämst ställda inkomsttagarna dock inte fick den lättnad som varit önskvärd och möjlig efter de grunder som vid fjolårets riksdag förordades från vårt håll. Höjda kommunalskatter har i stort sett raderat bort den jämlikhetspolitiska effekt som skattereformen skulle ge. Särskilt under det senaste årtiondet har kommunalskatterna stigit kraftigt. Detta har drabbat låginkomstgrupperna hårdast och sålunda motverkat jämlikhetssträvan. Socialpolitiken har naturligtvis haft ökad effekt för utjämning. Det gäller t. ex. folkpensioner, barnbidrag och familjebostadstillägg, sjukvård och åldringsvård, socialhjälp. Stora delar av socialpolitiken är emellertid konstanta i de olika inkomstlägena eller relaterade till storleken av löneinkomsten, vilket reducerar utjämningseffekten. Utbildningspolitiken, särskilt , har utjämnat olika gruppers utbildningsmöjligheter och främjat en rättvisare inkomstfördelning bland de yngre. Men den har medfört ökad ojämlikhet mellan generationerna, dvs. mellan ungdom med god utbildning och äldre som inte haft sådana utbildningsmöjligheter. Slutligen torde man få konstatera att det blivit sämre med jämlikheten i fråga om makt och inflytande. Avståndet från människan till styrelsen har ökats , särskilt . Det gäller samhällsstyrelsen men också förhållandena i näringslivet. I årets finansplan framhålls att reformarbetet skall syfta till bl. a. inkomst- och standardutjämning. I olika huvudtitlar finns motsvarande uttalanden av vikt för en jämlikhetsmålsättning. Vi hälsar givetvis detta med tillfredsställelse. Men såsom vi påvisat har jämlikhetspolitiken varit i en helhetsbedömning misslyckad. Resultatet är inte tillfredsställande. En aktiv jämlikhetspolitik måste innebära att man strängt taget i alla politiska avgöranden är beredd att främja jämlikhetsmålet. Det betyder att samhället måste ha ett handlingsprogram för jämlikhetspolitik som kan ge en helhetlig samordning av strävandena till jämlikhet. Brister på ett sådant program torde vara en väsentlig orsak till att jämlikhetspolitiken inte haft tillfredsställande effekt. Någon sådan målplanering diskuteras emellertid inte i finansplanen och statsverkspropositionen. I den aktuella politiska reformdebatten finns åtskilliga aspekter som enligt vår mening måste direkt anknytas till en jämlikhetsmålsättning. Några punkter vill vi ange som exemplifiering. Det är angeläget att inkomst- och lönebildningen utformas så, att klyftorna minskas väsentligt. Staten och kommunerna måste beakta detta gentemot sina egna anställda. Ortsgrupperingen av lönerna måste helt avvecklas. Kvinnorna på arbetsmarknaden måste ges samma praktiska möjligheter och villkor som männen. Strukturpolitiken kan effektivisera näringslivet till förmån för jämlikhet men måste utformas så, att inte enskilda människor får försämrade villkor. Det är nödvändigt med ökad hänsyn till äldre och handikappad arbetskraft. Ett huvudmål i näringspolitiken måste vara att ge de mindre företagen gynnsammare utvecklingsmöjligheter. Nuvarande näringspolitik missgynnar småföretagen, t. ex. genom att de inte fått någon motsvarighet till storföretagens investeringsfonder. Jordbrukspolitiken måste ges en jämlikhetspolitisk inriktning. En mera målmedveten kamp mot inflation och prisstegringar är angelägen, inte minst för låginkomstgrupperna, som har små möjligheter att kompensera sig. Arbetsmarknadspolitiken måste särskilt inriktas på att ge ökade sysselsättningsmöjligheter åt äldre och handikappade. Företagen bör åläggas ökat ansvar för sådan arbetskraft. Det är en viktig uppgift för arbetsmarknadspolitiken att skapa ökad tillgång till deltidsarbeten, som framför allt ger kvinnor med småbarn ökade förvärvsmöjligheter. Det är viktigt med en mer aktiv regionalpolitik, som i områden med arbetslöshet förbättrar förutsättningarna för näringslivet och skapar nya sysselsättningstillfällen, så att de regionala inkomstskillnaderna kan utjämnas. En angelägen uppgift för arbetsmarknadspolitiken är att främja arbetstillfällen för s. k. dolt arbetslösa, som främst utgörs av kvinnor i områden med sysselsättningssvårigheter. En särskild glesbygdspolitik måste inriktas på att i glesbygdsområdena ge sysselsättningsmöjligheter och tillgång till en tillfredsställande service. En allmän arbetslöshetsförsäkring måste införas. En aktiv konsumentpolitik måste utformas särskilt med sikte på att ge stöd åt de ekonomiskt svaga konsumenterna. Utbildningspolitiken måste i ökad utsträckning inriktas på att ge ungdomarna från olika sociala miljöer likvärdiga utbildningsmöjligheter. Elever som är missgynnade socialt eller utbildningsmässigt måste ägnas särskild omsorg i undervisningen. Vuxenutbildningen kräver väsentligt ökade insatser, som främst måste inriktas på de sämst utbildade grupperna. Kulturpolitiken måste i ökad utsträckning användas som instrument för jämlikhet. Det betyder ökade insatser för kulturpolitiskt missgynnade grupper, särskilt i glesbygdsområdena. En aktiv miljöpolitik, inriktad på såväl yttre som inre samhällsmiljöer, är av stor jämlikhetspolitisk betydelse. Arbetsmiljöerna måste utformas så, att hälsorisker undviks och olika arbetstagargrupper får goda och likvärdiga miljöförhållanden. En företags- eller arbetsdemokrati måste förverkligas, som ger alla arbetande goda möjligheter att forma sin egen arbetssituation och att påverka produktionsbesluten. Skattepolitiken måste i ökad utsträckning användas i jämlikhetspolitiskt syfte. De höga kommunalskatternas inverkan för de lägre inkomstgrupperna måste särskilt beaktas. Samhället måste i ökad utsträckning medverka till möjligheter till barntillsyn, så att föräldrar med småbarn får ökade förvärvsmöjligheter. Stödet till barnfamiljerna måste ökas och utformas så. att det bättre främjar en jämlikhetspolitisk målsättning. Sänkt pensionsålder är en viktig jämlikhetsfråga. Den allmänna pensionsåldern bör sänkas till , i syfte att alla grupper skall få likvärdiga villkor. Socialpolitiken måste över huvud taget utnyttjas i ökad utsträckning för en jämlikhetspolitisk målsättning. Det är angeläget att få fram ett system för garanterad minimiinkomst för trygghet åt låginkomstgrupper som är förbisedda eller otillräckligt beaktade. Bostadspolitiken måste få en sådan inriktning att även de som har mindre inkomster kan erhålla bostad med god standard. Förstärkt demokrati och länsdemokrati är väsentliga mål för jämlikhet i medborgarnas inflytande över egna samhällsangelägenheter. Regeringen tillsatte , efter initiativ främst från vårt håll, låginkomstutredningen. I direktiven för utredningen förutsattes att utredningens arbete skulle kunna läggas till grund för konkreta åtgärder för att förbättra låginkomstgruppernas villkor. Vi har vid olika tillfällen förordat att utredningen skulle få parlamentariskt inslag. Innan utredningen hunnit avsluta sitt arbete beslutade regeringen att arbetet inte skulle få slutföras. Utredningen har ersatts av en särskild intern arbetsgrupp inom regeringens kansli. Det är angeläget att undersökningar av det slag låginkomstutredningen utfört, liksom mera begränsade utredningar, fortlöpande kommer till stånd, så att underlag skapas för bedömning av vilka åtgärder som bör vidtas för förbättrade jämlikhetsförhållanden på olika nivåer. Situationen synes oss nu mot bakgrunden av vad vi ovan anfört vara sådan att en särskild parlamentarisk kommitté bör tillsättas med uppdrag att utarbeta förslag till handlingsprogram för jämlikhetspolitik. De exemplifierade punkter som vi anfört bör härvid kunna tjäna som underlag för utredningsarbetet. En framgångsrik jämlikhetspolitik förutsätter att man i politiska avgöranden på olika områden ständigt är inriktad på att främja en jämlikhetspolitisk målsättning. På olika områden försiggår nu i kommittéer eller på annat sätt beredning av frågor som är av betydelse för jämlikhetspolitiken. Den parlamentariska jämlikhetskommittén måste givetvis i hög grad inrikta sig på att hålla kontakt med olika beredningsinstanser. Den nu nedlagda låginkomstutredningen har utarbetat material som är av stor betydelse för det fortsatta arbetet för en ökad jämlikhet. Självklart måste i särskilt hög grad kontakt hållas med den arbetsgrupp inom regeringens kansli som tillsattes då låginkomstutredningen nedlades. Sedan ett jämlikhetspolitiskt handlingsprogram utarbetats och antagits av samhället kommer det givetvis att tjäna som grund och vägledning för utrednings- och beredningsarbeten på olika politiska områden. Det har i tidigare sammanhang ibland hävdats att övergripande och långsiktiga handlingsprogram inte skulle vara en uppgift för samhället. Sådant programarbete skulle ankomma endast på de politiska partierna. Motiveringen skulle vara dels att uppgifterna är svåra och omfattande, dels att frågorna är kontroversiella. Detta är enligt vår bedömning en icke acceptabel ståndpunkt, vilket också framgår av att sam Mot 1972: 590 hållet tidigare antagit övergripande och långsiktiga handlingsprogram för t. ex. regioinalpolitiken, arbetsmarknadspolitiken, jordbrukspolitiken och bostadspolitiken. Det gäller här problemkomplex som måste betecknas som såväl svåra och omfattande som i väsentliga avseenden kontroversiella. Om en fråga är särskilt omfattande och svårbemästrad, är det enligt vår bedömning desto angelägnare att samhället har ett övergripande handlingsprogram för dess lösning. Svårigheterna kan härvidlag inte vara större för samhället än för partierna. Det förhållandet att en fråga är kontroversiell måste också bedömas som ett argument för att samhället bör utforma ett handlingsprogram som fäster uppmärksamheten på såväl åsiktsgemenskap som skiljelinjer mellan partiernas program och därmed ökar förutsättningarna för konkreta lösningar. Med stöd av vad vi ovan anfört hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om skyndsamt tillsättande av en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utarbeta förslag till handlingsprogram för jämlikhetspolitik enligt de grunder som ovan angivits. () () . () i Skegrie () i () i Bäckmora () i (c) i () i Glömminge () () i Luttra K L BeckmansTryckorlerAB*