mot · FV02919 · 1972-01-26 00:00:00 — angående frigivningen från fängvårdsanstalt. De i upptagna frihetsberövande påföljderna utgörs av fängelse, skyddstillsyn förenad med anstaltsbehandling, ungdomsfängelse och internering. (Här bortses från att påföljderna disciplinstraff för krigsmän och överlämnande till särskild vård kan innebära frihetsberövande.) Vid fängelsestraff överstigande och vid samtliga övriga påföljder är den dömde efter det att frihetsberövandet upphört föremål för kriminalvård i frihet. Vid fängelsestraff sker detta under den vid den villkorliga frigivningen bestämda prövotiden. Så är även fallet vid skyddstillsyn med anstaltsbehandling där prövotiden är den tid under vilken skyddstillsynen fortgår. Vid ungdomsfängelse och internering skall behandling i anstalt följas av vård utom anstalt, vilken pågår till dess att särskilt förordnande sker att den ådömda påföljden skall upphöra, varvid viss maximitid finns angiven. Vid övergången från anstaltsvård till kriminalvård i frihet uppkommer stundom vissa svårigheter för den dömde. Jämlikt 40 § behandlingslagen förbereds den dömdes frigivning eller överförande till vård utom anstalt genom att man från kriminalvårdens sida försöker skaffa honom lämplig anställning och bostad samt även i övrigt vidta sådana åtgärder som kan hjälpa honom till social återanpassning. Den ort där den frigivne (överförde) enligt behandlingsplaneringen skall vistas är inte sällan belägen på stort avstånd från anstalten. Han skall friges från denna på den bestämda slutdagen som är lämplig ur kommunikationssynpunkt och övriga omständigheter (154 § cirkulär om vård i anstalt). Den intagne torde regelmässigt därvid utrustas med biljett på lämpligt kommunikationsmedel och har sedan att själv resa till sin bostads- och/eller arbetsort. Det händer därvid då och då att vederbörande avviker och åter tar kontakt med tidigare asocial omgivning, då i första hand i storstäderna. Inte minst sker detta med narkotikamissbrukare som lätt återfaller i missbruket och får tagas om hand ånyo och då i regel svårt nedknarkade. Dessa återfall skulle förhindras om resan skedde under bevakning av personal från kriminalvården. Med nu gällande bestämmelser synes den intagne vara tvungen att vistas på anstalt just till slutdagen för anstaltsvistelsen. Att föreskriva att resa, som sker sedan denna dag uppnåtts, skulle äga rum under bevakning synes icke vara möjligt. Däremot synes resan kunna ske under bevakning och som sedvanlig transport inom kriminalvården om den äger rum någon dag före slutdagen för anstaltsvistelsen. Den formella frigivningen från anstaltsvistelsen skall då äga rum på anstalt, som ligger närmare bostads-(arbets-)orten än den där veder börande varit intagen. För att i så hög grad som möjligt eliminera här antydda risker borde den formella frigivningen kunna ske på bostads(arbets-)orten eller i dess närhet. Detta skulle kunna ske om sådana föreskrifter meddelades, att i de fall där det var lämpligt, den intagnes frigivning formellt kunde äga rum på lämplig plats dit han transporterats av kriminalvårdspersonal. Antalet fall av misslyckade frigivningar skulle, om detta förfarande kunde tillämpas när så bedömdes erforderligt, sannolikt minska eftersom de frestelser den frigivne kan utsättas för under resan från anstalten då eliminerades. Det kan anföras att det här angivna förfarandet skulle medföra förhållandevis höga kostnader för transporten. Häremot kan dock sägas att det ändå torde vara fråga om ett relativt begränsat antal fall där denna form av transport blir aktuell och att kostnaderna bör vägas mot den vinst som kan göras genom att ett antal människor bör kunna förhindras att återfalla i brottslighet eller återkomma i asocial omgivning. Det kan dessutom tilläggas att själva bevakningen torde vara lätt i dessa fall eftersom rymningsrisken kan anses som ringa då frigivning skall ske i stort sett när transporten slutar. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj :t anhåller att bestämmelser måtte utfärdas som möjliggör att frigivning från anstaltsvistelse kan äga rum annorstädes än vid anstalt i de fall som angetts i motionen.