mot · FV021868 · 1972-11-21 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 124 med förslag angående åtgärder för ökad bostadsförbättringsverksamhet m. m. I proposition 1972:124 presenterar departementschefen förslag som berör tre olika bostadspolitiska områden. Vart och ett av förslagen har tillkommit mot bakgrund av en bostadsmarknad som inte fungerar, och alla förslagen innebär väsentliga avsteg från och korrigeringar av den tidigare regeringspolitiken. En ökning av förbättringsverksamheten i det gamla bostadsbeståndet, som bl. a. efterlysts i motioner från moderata samlingspartiet, blir , som en följd av sysselsättningskrisen på byggsektorn, förverkligad. De tiotusentals tomma lägenheterna är en följd av bostadskonsumenternas kritik av regeringens bostadspolitik. Departementschefen försöker nu tillfälligt klara bostadsföretagens kris med särskilda statliga lån för att täcka hyresförluster en åtgärd som inte löser några av de problem som förorsakat höga hyror och tomma lägenheter och mot vilken stark principiell kritik kan riktas. I propositionen framläggs förslag om förbättringslån till upprustning av lägenheter i omoderna flerfamiljshus. Förslaget, som bygger på saneringsutredningen, medför såväl en välbehövlig och länge efterfrågad möjlighet till vidgad upprustningsverksamhet i slitna äldre flerfamiljshus som ett stort antal nya arbetstillfällen för byggarbetskraften. Förord för ökad användning av förbättringslån kan ges från såväl socialpolitiska som miljöpolitiska utgångspunkter. De här avsedda upprustningslånen kommer att gälla saneringsfastigheter med begränsad återstående användningstid, varvid lån endast utgår om alla lägenheter inom fastigheten upprustas. Från vårt håll har framhållits i bostadspolitiska motioner att om- och tillbyggnad av det gamla fastighetsbeståndet, alltså icke enbart av saneringsfastigheter, på ett helt annat sätt än bort tillgodoses av statsmakterna. Avvägningen mellan lånegivning till nyproduktion och lånegivning till förbättringsverksamhet har blivit orimlig och till nackdel för bostadskonsumenterna. Propositionens förslag kan därför accepteras även om de kommer sent och får en alltför snäv användning. Det är uppseendeväckande att förslaget endast skall gälla fastigheter som ägs av kommun eller s. k. allmännyttiga företag. Huvuddelen av det äldre fastighetsbeståndet ägs av enskilda personer, och det är anmärkningsvärt att departementschefen här följer saneringsutredningens majoritet i en diskriminering av denna fastighetsägarkategori. Förslag om modernisering av bostäder i övrigt avses bli behandlade 1973. De kostnadsmässiga följderna av att låta förbättringslånen i sin utbyggda form även gälla enskilt ägda fastigheter kan inte gärna tas till intäkt för en diskriminerande behandling. De problem vid eventuell framtida inlösen som departementschefen redovisar, liksom problemet att delar av det enskilda fastighetsbeståndet är hyresreglerat, får naturligtvis finna sin lösning på annat sätt än genom den radikala åtgärden att ställa de enskilt ägda fastigheterna utanför lånemöjligheter i detta avseende. Vi utgår ifrån att den av departementschefen aviserade propositionen i frågan till riksdag kommer att föreslå vidgning av lånegivning till förbättringsverksamhet att även gälla lägenheter i enskilt ägda äldre fastigheter. Bostadskostnadsutvecklingen är djupt oroande. Trots omfattande subventionering av hyreskostnaderna via paritetslånesystemet med dess skuldökning på nära 1 miljard och via bostadstillägg till pensionärer, handikappade och barnfamiljer på över 2 miljarder upplevs hyresnivån som för hög. Enligt departementschefens redovisning står minst 13 00014 000 lägenheter tomma i de statligt belånade flerfamiljshusen. Antalet tomma lägenheter totaliter är större om däri inräknas också lägenheter och hus över hela landet. Kostnadsläget och överproduktion av vissa lägenhetstyper är de faktorer som skapat problemet med de tomma lägenheterna. Kostnadsläget upplevs som så högt att det resulterat i ett direkt och uttalat köpmotstånd. Den felaktiga produktionsinriktningen har lett till överproduktion av en viss typ av mindre attraktiva lägenheter, företrädesvis belägna i de nya, höga husen i tätorternas ytterområden. Tillräcklig produktion av småhuslägenheter har däremot inte förekommit, och på den sektorn är behovet och efterfrågan alls ej tillgodosett. Ett felstrukturerat och fellokaliserat lägenhetsutbud har därmed underkänts av bostadskonsumenterna. Statsmakterna har ansvaret för den uppkomna situationen och måste, enligt vår mening, genom genomgripande förändringar av bostadsbyggandets finansiering, strukturering och lokalisering samt genom i grunden förändrade konkurrensbetingelser kraftfullt förhindra att läget permanentas. Dessa åtgärder i den statliga bostadspolitiken får naturligtvis balanseras mot och samordnas med lokala insatser. Otvivelaktigt får såväl kommunernas bostadsföretag som enskilda fastighetsägare ekonomiska svårigheter som en följd av de tomma lägenheterna. Fastigheternas förräntningskalkyler håller inte när många lägenheter står tomma. Departementschefen menar att statsmakterna skall gå in och via statsbudgeten låna pengar för att täcka hyresförlusterna. Starka principiella invändningar kan riktas mot ett sådant förfaringssätt, särskilt som beloppen icke låter sig beräknas. Departementschefens begränsningar, innebärande att lån bara skall gälla hyresförluster på grund av tomma lägenheter 1971 1973, gör det möjligt att påstå att belopp i Departementschefens uppfattning att medel för /73 kan tas från reservationsanslag från lånefonden för bostadsbyggande kan vi icke dela. Att under löpande budgetår ta medel i anspråk ur en lånefond på kapitalbudgeten, avsedd för nyproduktion av bostäder, och använda dessa för en nyinrättad och tillfällig lånegivning för att täcka uppkomna hyresförluster är ett oacceptabelt agerande. Statliga lån för att täcka uppkomna hyresförluster löser icke huvudfrågan och innebär icke att avsättningsfrågorna kommer närmare sin lösning. Ett sådant system innebär ett slags konstgjord andning som enbart försvårar den nödvändiga anpassningen till konsumenternas efterfrågan. Departementschefens förslag överflyttar endast tillfälligt det aktuella betalningsansvaret från bostadsföretagen till staten. Finansieringsproblematiken åvilar dock bostadsföretagen. Huvudproblemet för bostadsföretagen kvarstår, nämligen avsättningssvårigheterna. Det vore önskvärt att bostadsföretagen nu prövade åtgärder som kan antagas öka avsättningen, t. ex. genom sänkning av hyrorna. Det är beklagligt att departementschefen icke alls berör frågan om hyresnivåns höjd när han diskuterar eventuella statliga lån. Även med det höga kostnadsläget som utgångspunkt synes det naturligt att uppmana bostadsföretagen att pröva möjligheterna att sänka hyrorna. De minskade hyresintäkterna för enstaka lägenheter bör självfallet balanseras mot ökade avsättningsmöjligheter. Vi anser oss icke kunna biträda departementschefens förslag om statliga lån för att täcka hyresförlust och ej heller en anordning som innebär att aktuella hyresförluster under innevarande budgetår finansieras över lånefonden för bostadsbyggande. En anpassning av bostadsproduktionens inriktning, kostnader och former måste komma till stånd. För en del kommuner kommer denna anpassning på grund av tidigare bostadspolitiska misstag att innebära betydande påfrestningar. I denna situation kan ett system med tillfälliga statliga kreditgarantier övervägas. Moderata samlingspartiet hävdar att de statliga bostadslånens konstruktion missgynnar de enskilda företagens bostadsproduktion och bostadsförvaltning. Skillnaderna i låneregler ger olika villkor för företagens bostadsfinansiering. Vi har hävdat att statliga bostadslån skall utbetalas till kommunala, kooperativa och enskilda producenter med likvärdigt lånebelopp. Regeringen har valt en annan väg och favoriserar därmed de s. k. allmännyttiga företagen och de kooperativa. Stadsfastigheter på mycket goda grunder hemställt om ändrade regler för bolagets bostadslån är skrivelsen och departementschefens kommentar därtill en bekräftelse på de orimliga följdverkningarna av ett på olika lånenivåer fastlagt bostadslån. En höjning av bostadslånen från för AB Stadsfastigheter, vars hus i huvudsak är byggda 19691970 betyder 18 miljoner för statskassan. De misskrediterade enskilda företagens finansieringsvillkor har därmed kommit i blixtbelysning. Om Stadsfastigheter fått bostadslån upp till de s. k. allmännyttiga företagens nivå hade summan måst uppräknas till 36 miljoner. Vi medger den föreslagna uppräkningen av AB Stadsfastigheters bostadslån och vill med skärpa understryka hur viktigt det är att privatfinansierad bostadsproduktion ges med övriga produktionskategorier likvärdiga villkor. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att måtte beträffande propositionen 1972:124 a) med godkännande av de ändringar av förbättringslånen som förordats, som sin mening ge Kungl. Maj:t till känna att enskilt ägda fastigheter genom proposition till måtte ges likvärdiga villkor för förbättringslån, b) avslå Kungl. Maj:ts förslag om statliga lån avseende kostnader för outhyrda lägenheter, c) med godkännande av Kungl. Maj:ts förslag medge utökade bostadslån till AB Stadsfastigheter. H. () () ()