mot · FV021262 · 1972-01-26 00:00:00 — av i angående landskapsvården. totala yta omfattar ca . Av denna utgörs hälften av skogsmark. Åker- och betesmark omfattar ca . Sjöar och vattendrag upptar ca , medan övrig mark, berg, fjäll och liknande, omfattar . Av totala landareal beräknas tätorterna uppta endast någon procent. Av vår befolkning på drygt 8 miljoner invånare fanns i tätorter och i glesbygd. Den höga urbaniseringsgraden medför ökade krav på rekreationsmöjligheter och friluftsliv. som kraven på ett omväxlande och lättillgängligt landskap ökar har utvecklingen inom jordbruk och skogsbruk medfört mindre tillgång till den traditionellt eftertraktade landskapstypen, det omväxlande mosaiklandskapet med jordbruk, skogsbruk, sjöar och vattendrag. Nedläggningen av omfattar stora arealer, vilka växer igen med buskar och sly. Vi får en landskapstyp som inte är attraktiv för fritidsfolket. Inom det moderna skogsbruket har nya avverkningsmetoder med stora kalhyggen medfört oro för sysselsättning, ändring av klimat och andra negativa konsekvenser för miljön och människorna i de områden där dessa metoder tillämpas. åt att följa inverkningarna från landskapsvårdssynpunkt av minskningen ijordbruksjordens omfattning. För detta ändamål tillsattes en arbetsgrupp inom med representanter från lantbruksstyrelsen, , lantbruksorganisationerna och . Arbetsgruppen utarbetade ett förslag som presenterades i ett häfte benämnt Landskapsvård i odlingsbygder. Förslaget innebar att inemot , vilken inte bedömts som bestående, ansågs ha en sådan betydelse från naturvårdssynpunkt att den borde bli föremål för landskapsvård ande åtgärder. Ungefär hälften av den nämnda arealen är belägen i närheten av tätorterna, medan resten ansågs vara av mera allmänt intresse och betecknades som riks- eller länsobjekt. Skötseln av tätorternas närlandskap ansågs i första hand böra åvila landsting och kommuner medan staten skulle ansvara för skötseln av objekt av mera allmän betydelse. Arbetsgruppen ansåg också att områdena borde skötas av lantbrukare, vilka genom särskilda avtal hade åtagit sig uppdraget. Vid de beräkningar som gjordes inom gruppen framgick också klart att skötsel i form av lantbruksdrift betesdrift och åkerbruk var den billigaste och effektivaste metoden att bevara landskapsbilden. Arbetsgruppen förordade dessutom att en försöksverksamhet skulle sättas i gång där man skulle göra insatser med 1/10 av den areal som gruppen ansåg borde bevaras, dvs. Försöksverksamheten skulle bedrivas på sådan areal för vilken staten i första hand borde ta ansvaret. Kostnaderna beräknades i medeltal uppgå till per hektar/år. 1 bilaga 11 till statsverkspropositionen (s. 130 och följande) finns en redovisning för de förslag som lämnat. föreslog med utgångspunkt i arbetsgruppens rapport att landskapsvårdande åtgärder skulle få karaktären av försöksverksamhet och att insatser i form av planering och genomförande skulle omfatta ca av sådan areal för vilken staten i första hand skulle ha ansvaret. Försöksverksamheten skulle ha till syfte att finna sådana former för verksamheten att de utvalda områdenas skötsel kunde garanteras på lång sikt. För beräknades kostnaderna uppgå till . Departementschefen framhåller i sin beskrivning över förslaget bl. a. att försöksverksamheten bör bedrivas på kommunalt initiativ och under kommunalt huvudmannaskap samt att statsbidrag bör utgå med högst av kostnaderna för skötseln. Bidragen skall delas ut av , som även svarar för anvisningarna för verksamheten. Departementschefen säger dessutom att den arbetskraft som behövs för de statsbidragsberättigade arbetena bör anvisas av länsarbetsnämnderna. Han utesluter dock inte möjligheten att ägaren till marken kan anlitas i sådana fall där annan lämplig arbetskraft saknas. Han anser vidare att det är lämpligt att pröva metoderna att via avtal med markägaren säkerställa skötseln på . Försöksverksamheten föreslås pågå . För /73 förordade departementschefen ett anslag på för landskapsvårdande åtgärder inom odlingslandskapet. Det omväxlande kulturlandskapet har en oerhört stor betydelse både för turismen och för friluftslivet i övrigt. Genom arbetsgruppen inom har klarlagts att de effektivaste och billigaste metoderna att bevara det öppna landskapet är via någon form av lantbruksdrift. Det måste vara en fördel om arbete med landskapsvården kan utföras av lantbrukare som genom detta får ett större underlag för sina maskiner och extra inkomster vid sidan av lantbruket. Genom den kunskap och produktionskapacitet som lantbrukarna redan har på området måste det vara angeläget att arbetsuppgifterna i första hand reserveras för dessa. Då försöksverksamheten föreslås omfatta sådan areal som staten skall ha ansvaret för, bör i konsekvens med detta staten stå för hela kostnaden. Detta behöver inte hindra att arbetet om så bedöms lämpligt utförs under kommunalt huvudmannaskap eller efter kommunala initiativ. Med anledning av vad ovan anförts hemställs att måtte besluta 1.att staten under /73 ensam skall svara för kostnaderna för försöksverksamheten med landskapsvårdande åtgärder i odlingsbygderna, beräknade till , 2. att anslaget Vård av naturvårdsområden m. m. för /73 uppräknas till , 3. att detta arbete i så stor utsträckning som möjligt reserveras för lantbrukare i närheten av området, 4. att områdenas skötsel på lång sikt garanteras genom avtal med dessa lantbrukare.