mot · FV021069 · 1972-01-01 00:00:00 — angående stödet till teaterverksamheten, m. m. Aktiviteten inom teatersektom har ökat betydligt . Den vitaliserande faktorn har utgjorts av de s. k. fria teatergrupperna. De har spräckt föreställningen att teater, som den i huvudsak bedrivits av institutionsteatrama, skulle vara en angelägenhet för en begränsad minoritet. De har tagit bort prestigestämpeln från teatern och visat att den sceniska framställningen är viktig som kommunikation, information och stimulans för alla. Den verksamhet de bedrivit, ofta i landsändar och på orter som varit avskärmade från levande dramatisk framställning, har stimulerat till debatt och kulturell aktivitet. På grund av att de bedriver uppsökande verksamhet, riktad till icke ekonomiskt bärkraftig publik: små kommuner, föreningar osv., tvingas de leva under knappa ekonomiska omständigheter. De har inte heller de möjligheter till subventionerade föreställningar ute i landet som t. ex. har. Vi finner det angeläget att formerna för statliga anslag till organisationer osv., som i sin verksamhet vill engagera teatergrupper eller andra kulturarbetare, övervägs, så att beställarens ekonomi ej skall utgöra hinder för att engagera teatergrupper eller andra kulturarbetare. Ett sådant stöd bör utgå genom kulturarbetarnas egna distributionsorgan: Teatercentrum, eller lokala centrumbildningar. Dessutom är det anslag till fria teater- och dansgrupper som fördelas via TMR helt otillräckligt. Dessa grupper svarar för omkring en sjättedel av teaterproduktionen i landet men får en knapp hundradel av anslagen till de institutionaliserade teatrarna. Teateranslagen är ej tillräckliga för vare sig de institutionaliserade teatrarna eller de fria grupperna, men de senare är särskilt missgynnade. Därför bör anslaget till TMR för fördelning på olika teaterändamål kraftigt höjas. bör TMR:s dramatikerstöd göras om till produktionsstöd, så att de fria grupperna även kan erhålla sådan ersättning. Den spridning av och aktivering till skapande dramatisk verksamhet som de fria grupperna initierat bör få en fortsättning. De förslag om läns- och regionalteatrar som lagts fram av bl. a. och bör förverkligas. Huvudmannaskapet för dessa ensembler bör ligga i den region där teatern verkar och är förankrad och inte i någon riksomfattande institution. För att inte hämma en lokal aktivitet och framför allt för att inte enkelrikta den dramatiska framställningens inriktning bör sammanblandning mellan olika teaterformer som är avpassade för olika medier undvikas. I planerna på en omfattande televisering av direktframförd teater, vilka motiveras med att teatern skall nå ut från storstäderna, ligger stor fara för konstnärlig uttunning och likriktning. Direktsänd teater i TV passar sällan detta medium, vilket antingen leder till TVinriktad teater på de stora scenerna eller till försämring av TV-teatern. Det skulle också verka passiviserande att ta bort den möjlighet till omedelbar kommunikation osv. som ligger i direkt dramatisk föreställning. En ökad satsning på regionalteater är den väg man måste gå för att bredda utbudet av dramatisk verksamhet. För spridning av teaterutbudet bör också decentralisering av de institutionaliserade teatrarna stimuleras. Detta kan ske genom särskilda statliga bidrag till sådan verksamhet, för vilka formerna bör utredas. Demokratisering vid teatrarna måste förverkligas, så att alla personalkategorier ges inflytande. De statliga teatrarna kan härvid föregå med gott exempel. Ett steg i denna riktning skulle vara att deras medlemskap i uppsägs, varvid bl. § 32 inte längre skulle gälla. Med hänvisning till det anförda föreslås 1.att till teater- och musikrådet för fördelning på olika teaterändamål (prop. 1972: 1, bilaga 10, punkt B 15, ändamål 1.4.) 2. att TMR:s dramatikerstöd ges karaktären av produktionsstöd, 3. att hos regeringen hemställer om att de statliga teatrarna lämnar SAF, 4. att såsom sin mening ger till känna vad som i motionen i övrigt anförs. den 26 jannuari 1972 (vpk) C.-H. (vpk) i