mot · FV02537 · 1972-01-25 00:00:00 — av m. fl. om ökat samband mellan jordbruk och landskapsvård. uppdrog 1967 åt att följa inverkningarna från landskapsvårdssynpunkt av minskningen i jordbrukets omfattning. En arbetsgrupp med representanter för lantbruksstyrelsen, , och tillsattes av . Gruppen avlämnade 1970 ett förslag: Landskapsvård i odlingsbygder. Arbetsgruppen kom fram till att inemot inte bestående jordbruksmark har sådan betydelse från naturvårdssynpunkt att den bör bli föremål för landskapsvårdande åtgärder. Ca ansågs utgöra riksobjekt eller länsobjekt, som staten borde ansvara för. Resten ansågs landsting och kommuner böra svara för. En försöksverksamhet borde igångsättas, ansåg gruppen, för vilken staten i första hand skulle ansvara. Kostnaderna beräknades till i medeltal ca per hektar. Då försöksverksamheten borde omfatta , yrkades på ett anslag om . Administrationen av landskapsvården borde enligt arbetsgruppen åvila och länsstyrelserna. förutsattes därvid meddela råd och anvisningar för verksamheten medan det borde ankomma på länsstyrelserna att föreslå lämpliga områden samt att utarbeta förslag till skötselplaner m. m. Därvid borde lantbruksnämnderna kunna biträda länsstyrelserna med bl. a. utredningar och förhandlingar med markägare, verkställighet av skötselplaner samt tillsyn. I vissa fall ansågs skogsvårdsstyrelserna böra medverka. Beroende på hur områdena skulle utnyttjas föreslogs att skötseln borde ske medelst betesdrift, åkerbruk eller mekaniska metoder. Arbetsgruppen anförde bl. a. i fråga om skötseln och driften följande: Betesdrift bör säkerställas genom avtal med enskilda brukare. Skötseln bör därvid i regel handhas av sådana jordbruk som kan väntas bli bestående. Det kan då blir fråga om att en lantbrukare sköter flera landskapsvårdsområden inom en bygd efter arrendeavtal med respektive markägare. I första hand bör man dock undersöka markägarens möjligheter att själv klara ett öppethållande. 1 de fall åkerbruk är aktuellt som lämplig metod för landskapsvård bör avtal upprättas med enskilda brukare, hävdade arbetsgruppen. Ersättning kan därvid bestämmas utgå med årligt belopp. Även skötsel av områden med maskiner kan regleras genom avtal med enskilda markägare. I vissa fall, framhöll man, kan det vara lämpligt att kommuner eller skogsvårdsstyrelser sköter marken på samma sätt som sker på vissa naturområden. Arbetsgruppen förutsatte att de landskapsvårdsåtgärder som kommer till stånd i huvudsak grundas på frivilliga överenskommelser. Enligt vår mening kan det inte råda något tvivel om att arbetsgruppens förslag, som synes vara realistiskt grundade, bygger på principen att landskapsvården som regel bör ske i samverkan med markägarna. Arbetsgruppen har sett det naturliga sambandet mellan jordbruk och landskapsvård. Remissinstanserna har gynnsamt mottagit förslaget. Flera framhåller angelägenheten av en fortsatt vård av det öppna landskapet i vikande odlingsbygder. betonade i sitt remissvar att sambandet mellan jordbrukspolitiken och landskapsvården genom utredningen klart dokumenterats. Kungl, underströk särskilt värdet av att skiftande typer av jordbrukslandskap både av ålderdomlig och av mera modern prägel blir bevarade och att detta i görligaste mån skulle ske med naturliga medel, så att landskapsbildens äkthet fick bestå. Subventionerat reservatjordbruk och naturvårdsfinansierad ranchdrift kan inte anses utgöra mer än partiella lösningar på landskapsvårdsproblemet i avfolkningsbygderna, framhöll akademin och anförde: Mera generellt verkande åtgärder för att göra lantbruksnäringens utövande värt mödan i dessa marginella områden måste övervägas. har problemet om jordbruksnäringens vidmakthållande allt för mycket betraktats som oberoende av miljöfrågorna. Om man inte kan hålla kvar landsbygdsnäringarna i större delen av landet, kan en landskapsvård i föreslagna former inte bli varaktigt framgångsrik. framhöll i sitt remissvar att arbetsgruppen i alltför hög grad knutit stödåtgärderna enbart till bestående brukningsenheter. Enligt styrelsens mening borde äldre brukare på svaga enheter, alltså personer som kan ha svårt att bygga upp rationella och bärkraftiga enheter eller att skaffa sig nya arbeten, vara lämpliga för att åta sig den landskapsvård som här kan komma i fråga och kan kanske också göra det billigare. Styrelsen betonar att den slutliga utformningen i sin helhet bör anstå tills erfarenheter vunnits av försöksverksamheter. Flera resmissinstanser anför samma synpunkter om nödvändigheten av att inte binda verksamheten från början. Departementschefen hänvisar i årets statsverksproposition till proposition 1967:95 angående riktlinjer för jordbrukspolitiken, enligt vilka frågan om landskapsvården borde ägnas särskild uppmärksamhet vid fortsatta överväganden rörande den statliga naturvården. Genom uttalanden av dåvarande chefen för i nämnda proposition kom en olycklig gränsdragning mellan jordbruk och landskapsvård, att ske. Jordbrukarens traditionella roll som landskapsvårdare och betydelsen av jordbruken i landsskapsvården kom helt enkelt bort. Vid jordbrukspolitikens inriktning skulle enbart tas hänsyn till jordbruket, medan ansvaret för landskapsvården helt lades på . Från vårt håll har den här gränsdragningen kritiserats från början och kritiken sedan upprepats. Genom förslaget till landskapsvårdande uppgifter finner vi i likhet med () att det naturliga sambandet mellan jordbruk och landskapsvård dokumenterats. Det är förvånande att departementschefen i stort bortser därifrån. I princip är dock departementschefen positiv till arbetsgruppens förslag, varför han föreslår att en försöksverksamhet skall igångsättas nästa budgetår. Under försöksverksamheten bör bedrivas praktiska försök med olika former av landskapsvård, framhålls i statsverkspropositionen. Försöksverksamheten föreslås bli begränsad till ett mindre antal områden som bör väljas ut så att skilda typer av odlingslandskapet blir representerade. Departementschefen, som alltså i princip är positiv till arbetsgruppens förslag, kommer emellertid med en skrivning som vi ställer oss både tvekande och frågande inför. Departementschefen anför: Verksamheten bör bedrivas på kommunalt initiativ och under kommunalt huvudmannaskap. Såväl primärkommuner och landstingskommuner som av dessa upprättade stiftelser bör därvid komma ifråga. Statsbidrag bör utgå med högst av kostnaderna för skötseln. Bidragsgivningen bör has om hand av som också bör utarbeta anvisningar m. m. för verksamheten. Den regionala tillsynen bör åvila länsstyrelserna i samverkan med lantbruksnämnderna och skogvårdsstyrelserna. Den arbetskraft som behövs för de statsbidragsberättigade arbetena bör anvisas av länsarbetsnämnderna. Detta utesluter dock inte att ägaren till marken kan anlitas för sådana arbeten där annan lämplig arbetskraft inte finns. En smidig organisation för arbetet bör utarbetas under försöksverksamheten. När det gäller formerna för skötseln av de utvalda områdena betonar departementschefen lämpligheten av avtal med markägaren för att säkerställa skötseln. Dessa avtal bör kunna kompletteras med landskapsskyddsförordnanden enligt naturvårdslagen. I vissa fall rekommenderas att områdena i fråga avsätts till naturreservat. Inom de områden där landskapsvård bedrivs bör åtgärder vidtas för att underlätta allmänhetens tillgång till områdena. Kostnaderna för sådana åtgärder anses böra inräknas i bidragsunderlaget. Departementschefen ansluter sig slutligen till en försöksperiod , och för kostnaderna anvisas ett anslag för nästa budgetår om . Mot bakgrunden av vad departementschefen anfört beträffande formerna för verksamheten, om ansvarsfördelningen, om kontrollen och tillsynen samt om åtgärder för att bereda allmänheten tillgång till områdena i fråga synes det oss som om de byråkratiska och sociala aspekterna på den här formen av landskapsvård har överbetonats. Enligt vår mening bör sambandet mellan jordbruk och landskapsvård i allt väsentligt bibehållas. Detta underströks också av arbetsgruppen och av remissinstanserna. Verksamheten bör också så långt möjligt grundas på frivilliga avtal med berörda jordbrukare. Vad den praktiska innebörden av departementschefens i statsverkspropositionen anförda förslag kan vara synes oss inte den citerade skrivningen klarlägga på ett tillfredsställande sätt. Det kan således ifrågasättas om verksamheten bör bedrivas under kommunalt huvudmannaskap, likaså om länsarbetsnämnderna skall anvisa vilken arbetskraft som skall användas samt om berörda områden skall avses bli några sorters strövområden för allmänheten. Administrationen av landskapsvården borde enligt arbetsgruppen åvila och länsstyrelserna med biträde av lantbruksnämnderna och skogsvårdsstyrelserna. Vi ansluter oss till dessa förslag. Med hänsyn till att skötseln borde ske medelst betesdrift, åkerbruk eller mekaniska metoder borde det vara självklart att den skall baseras på markägarens medverkan, alltså i intim och frivillig samverkan med lantbruket. Denna princip, som utgör den ursprungliga tanken bakom den här typen av landskapsvård, stämmer, enligt vår mening, inte överens med departementschefens förslag så som vi tolkat dem. Vi föreslår därför att arbetsgruppens förslag skall vara vägledande för försöksverksamheten, som inte i förväg bör bindas mer än nödvändigt. De praktiska erfarenheterna bör få avgöra den fortsatta verksamhetens inriktning så att det naturliga sambandet mellan jordbruk och landskapsvård bibehålls. Med stöd av vad ovan anförts hemställs att i skrivelse till Kungl. måtte uttala att arbetsgruppens förslag rörande åtgärder för landskapsvård i odlingsbygder skall vara vägledande för försöksverksamheten, som bör bedrivas i så nära samarbete med berörda jordbrukare att det naturliga sambandet mellan landskapsvård och jordbruksnäring bibehålls. () () () () N. () i Trobro