mot · FV021674 · 1972-04-24 00:00:00 — av herrar Tobé och Grebäck i anledning av Kungl. Maj rts proposition nr 38 med förslag till godkännande av ändringar internationella konvention till förhindrande av havsvattnets förorening genom olja, m. m. De nya konventionsregler och lagbestämmelser som genom proposition nr 38 föreslås till antagande utgör såsom på flera ställen i propositionen framhållits i huvudsak endast en kodifiering av det av flertalet oljebolag frivilligt tillämpade s. k. Load on top-systemet, vilket otvivelaktigt innebär ett väsentligt framsteg i riktning mot det alltifrån konventionens tillkomst uppställda slutmålet, nämligen totalförbud mot oljeutsläpp från fartyg till sjöss. Tyvärr har denna officiella anslutning till oljebolagens praxis även medfört legalisering av det visserligen begränsade men ingalunda obetydliga utsläpp som i praktiken förekommer vid tillämpningen av systemet. Detta har skett genom uteslutning ur konventionen av det bestående totalförbudet mot oljeutsläpp från större fartyg (Art. lil C) samt upphävande av däremot svarande författningsbestämmelse. Detta förfarande måste med allt erkännande av Load on top-systemets förtjänster såsom Nordiska oljeskyddsunionen framhållit betecknas såsom ett onödigt och mycket beklagligt steg tillbaka. Det är onödigt därför att det principiellt inte följer av LOT-systemets tillämpning och ej heller från början var förbundet med detta, när det 1964 lanserades av de initiativtagande oljebolagen. Anledningen till att den ursprungligen avsedda tillämpningen av LOT-systemet senare i praxis frångåtts har öppet förklarats vara hänsyn till oljeraffinaderiernas önskan att inte besväras med omhändertagande av de mest förorenade oljeresterna efter tankrengöringen. När förslagen till de nya konventionsbestämmelserna först offentliggjordes av 1MCO omnämndes inte uteslutningen av Art. lil C, som alltså skulle gå oanmärkt förbi. Först sedan detta tillmötesgående av oljebolagens intresse utifrån påtalats av flera organisationer presterades genom uttalande av en sekreterare hos IMCO en motivering för denna anmärkningsvärda åtgärd beträffande ett så viktigt stadgande som den ifrågavarande klausulen, vilken vid dess tillkomst officiellt betecknades såsom det första reella steget mot det eftersträvade totalförbudet. Den sålunda åvägabragta efterhandsrationaliseringen, vilken sedermera endosserats av IMCO och åberopas i propositionen, utgöres dels av ett förringande omdöme om totalförbudsklausulens betydelse, dels av ett föga övertygande försök att framställa de nya reglerna såsom ur oljeskyddssynpunkt överlägsna den gällande ordningen. I dessa hänseenden har särskilt framhållits (s. 12), att de gällande reglerna (med hänsyn till definitionen av begreppet olja) inte hindrade fartygen att tömma ut obegränsade kvantiteter olja, om bara oljan späds ut med tillräckligt vatten. Med tillräckligt mycket vatten måste (enligt definitionen) menas 10 000 gånger så stor vattenmängd som den kvantitet olja som man vill befria sig ifrån. Enligt de nya reglerna är ett fartyg med en lastkapacitet av, säg , berättigat att under en barlastresa successivt pumpa ut olja. För att efter vederbörlig utspädning med vatten göra sig av med samma kvantitet olja erfordras inpumpning av vatten! Exemplet visar, att föreställningen om risken för uttömning av obegränsade kvantiteter olja enligt gällande regler är föga välgrundad. Den i övrigt förebragta motiveringen är inte mera övertygande. Särskilt med hänsyn till den automatiska effekten av bestämmelsens verkan att efter hand omfatta allt flera nya fartyg synes det angeläget att bevara klausulen i Art. III C i konventionen och motsvarande författningsbestämmelse. har IMCO visserligen föreslagit att konventionsändringar skall ratificeras skyndsamt och dessutom tillämpas nationellt utan att avvakta deras internationella ikraftträdande, men då det i allt fall inte är troligt att tillräckligt antal (30) ratifikationer kommer att inregistreras ännu , skulle det väl låta sig göra att genom särskilt förfarande införliva Art. III C med konventionsändringar. Ett initiativ med detta syfte borde sålunda tagas utan dröjsmål. En sådan åtgärd förefaller så mycket mera befogad som det måste te sig ologiskt och oriktigt att upphäva ett bestående totalförbud för en ökande kategori av fartyg som förberedelser pågår för en av IMCO redan utlyst konferens med tillkännagivet syfte att genomföra allmänt totalförbud mot oljeutsläpp till sjöss. Oljeföroreningen i och övriga farvatten runt våra kuster fortgår oförminskat. Nordiska oljeskyddsunionens årliga sammanställning om nästföregående års oljeutsläpp har utkommit . Liksom tidigare redovisar den ett stort antal fall (omkr. 300). Den är baserad på fortlöpande rapporter samt på i ortspressen upptagna fall. Det är ställt utom tvivel och även av myndigheterna bekräftat att ett stort antal av oljeförekomsterna till stor del härrör från olagliga utsläpp av svenska eller främmande fartyg som trafikerar våra farvatten, vilket också framgår av propositionen. En vanlig undskyllan från de sjöfarandes sida och även framförd från annat håll (dess värre stundom också i resignation godtagen av myndigheterna) är påståendet om bristande tillgång på mottagningsstationer för oljehaltigt barlastvatten och andra oljerester. Inte sällan synes sådana uttalanden bero på bristande kunskap om eller kanske låtsad okunnighet om befintliga mottagningsstationer, som ju enligt Kungl. Maj ds förordnande finns och funnits i ett icke ringa antal hamnar, i sex större och i ett tjugotal mindre. Det är ett känt faktum att de befintliga anläggningarna icke alls eller i ytterst ringa utsträckning anlitas av fartygen. När detta påpekas är ursäkten att anläggningarna icke är tillräckliga för snabb service eller att avgifterna härför är för höga, varför man föredrar att släppa ut oljan till sjöss, vilket merendels kan ske utan risk för upptäckt På sakkunnigt håll antas utsläppen till stor del utgöras av oljehaltigt barlastvatten från kusttankers, som före intagning av ny oljelast tömmer lasttankar som använts för barlastvatten. Vid ett raffinaderi, där ett stort antal kusttankers hämtar sina laster för distribution till platser runt kusten, har man beräknat att ungefär var tionde båt anlitar befintlig möjlighet att vid raffinaderiet avlämna oljehaltigt barlastvatten, medan övriga anländer med tomma lasttankar; få av dessa har separata barlasttankar, och slutsatsen gör sig följaktligen själv. Denna olagliga trafik skulle kunna stoppas genom myndighetskontroll vid lastningsplatserna (raffinaderierna eller oljedepåerna). Det är känt att man inom hyser planer på att låta tillgänglig inspektionspersonal utöva kontroll vid dylika platser (9 och 10 §§). I det med propositionen framlagda lagförslaget förekommer liksom i gällande lag föreskrift om anläggning eller mindre anordning för mottagning av oljerester eller oljehaltig blandning. Emellertid är denna bestämmelse inskränkt till allmän hamn. Denna inskränkning är olämplig, emedan en del oljelastningsplatser inte har karaktär av allmän hamn. Eftersom det just är i samband med ankomst till oljelastningsplats som utsläpp av barlastvatten sker, synes det angeläget att alla sådana platser förses med mottagningsanordningar. Åtgärder härför är följaktligen påkallade, och detta så mycket hellre som det synes vara en självklar plikt för oljeindustrin att dra försorg om att distributionen av oljeprodukter kan ske utan att fartygen frestas till lagöverträdelse. 1MCO har också genom resolutioner i samband med konventionsändringar uppmanat regeringarna att tillse att mottagningsanläggningar anordnas såväl vid reparationsvarv som vid oljelastningsplatser. Ordet allmän i 9 § bör därför utgå, så att Konungens befogenhet att bestämma om oljemottagningsanläggning eller -anordning kommer att gälla hamn i allmänhet. Under . m. uppvisar lagförslaget (21 §) en skärpning i förhållande till gällande lag i det att straffskalan utvidgats till böter eller fängelse i högst (). Denna skärpning utgör ett tillmötesgående av tidigare bl. a. motionsledes framställda yrkanden och kan förväntas påverka domstolarna, vilka uppvisat mycket lam reaktion i de få fall som kunnat beivras, till strängare bedömning vid utmätning av straff. Under remissförfarandet har yrkanden framkommit om stränga och kännbara påföljder vid brott mot oljeskyddslagen, och därvid har bl. a. åberopats exempel på drastiska bötesmaxima i , och . I förening med i straffskalan ingående fängelsestraff torde bestämmelser om dylika påföljder av ekonomisk karaktär kunna antagas utöva en av nöden påkallad avskräckning från brott som huvudsakligen eller uteslutande har ekonomiska bevekelsegrunder. Det synes därför även för del böra övervägas att införa speciella bötesbestämmelser beträffande hithörande förseelser. Beträffande skärpning av påföljderna har departementschefen (s. 47) gjort ett allmänt uttalande av innebörd att åtgärder i denna riktning i princip bör anstå tills resultaten av förbättrade mottagningsförhållanden och skärpt kontroll föreligger, vilket emellertid inte hindrat förslag om vissa justeringar . I detta sammanhang beröres den i uttalande upptagna frågan om sjöbefäls mistning av behörighet till tjänst på fartyg. Som skäl för att inte förorda en särskild svensk regel av sådan innebörd åberopar departementschefen att frågan upptagits inom IMCO i samband med förberedelserna till konventionsändringar och då inte föranlett något förslag av IMCO. Spörsmålet synes emellertid icke vara av den karaktär att det förutsätter internationell likformighet, varför något hinder att på nytt upptaga frågan inte av nämnda anledning föreligger. Ett annat under remissberedningen framkommet förslag tycks departementschefen icke alls ha upptagit till behandling. Det gäller frågan om s. k. omkastad bevisbörda beträffande brott mot oljeskyddslagen med tillhörande författningar. Det är ett känt och av myndigheterna ofta omvittnat förhållande att bevisningssvårigheter utgör den förnämsta anledningen till att så ytterst få fall kunnat beivras. Det är visserligen sant att frågan är av principiell, juridisk karaktär, men denna omständighet torde icke böra föranleda dess undanskjutande i förevarande sammanhang, och detta desto mindre som den fått aktualitet i flera med oljeföroreningen sammanhängande spörsmål. Saken har mera utförligt behandlats i ett av de svenska ledamöterna i aktionsutskottet föroljeskydd till sjöss konventionsändringar avgivet yttrande (12.7.70). Däri anföres bl. a. följande: Den ytterst ringa utsträckning i vilken fartygens oljeutsläpp kunnat lagligen beivras har till stor del sin förklaring i de svårigheter som möter i fråga om bevisningen. På grund av sjöfartens natur kan de skyldiga mycket lätt undandraga sig upptäckt men även i flagranta fall av utsläpp är det ofta svårt att vinna klarhet om vad som förekommit ombord, vem som egentligen haft ansvaret för det skedda etc. Befäl och besättning tycks sällan vara villiga att lämna klargörande upplysningar. I betraktande av de ofta mycket svåra skador som vållas av oljeutsläppen kan den nuvarande ordningen i bevisningshänseende icke godtagas. Det synes för den skull nödvändigt att i fråga om brott mot oljeskyddslagen och tillhörande författningar stadga omkastad bevisbörda. Denna princip har accepterats i andra sammanhang; så är fallet betr. den i antagna konventionen om redares ansvarighet för oljeskador i samband med sjöolyckor och även i den privata överenskommelse mellan vissa oljetankrederier som går under benämning TOVALOP (Tankers Owners Volontary Agreement concerning Liability for Oil Pollution) har bevisbördan lagts på fartyget. Vi hemställer att denna regel införes i oljeskyddslagen. Möjligheten av att på antytt sätt begagna sig av omkastad bevisbörda bör närmare utredas. Med anledning av vad som i motionen anförts hemställer vi att måtte besluta dels att 2 § i förslaget till lag om åtgärder mot vattenförorening från fartyg omarbetas, så att däri inrymmes regler i överensstämmelse med Artikel III C i gällande oljeskyddskonvention samt att 9 § av nämnda lagförslag ändras så, att bestämmelsen kommer att gälla även annan hamn än allmän hamn; dels att hos Kungl. att regler i överensstämmelse med nämnda Artikel III C bör återinföras i oljeskyddskonventionen, att utredning verkställes om höjda bötesstraff i de fall då otillåtet oljeutsläpp kan hänföras till ekonomisk samt att utredning verkställes om inte omkastad bevisbörda mot nuvarande ordning kunde införas för brott mot oljeskyddslagen.