mot · FV02882 · 1972-01-26 00:00:00 — av herrar och i Ulfsbyn om slopande av den allmänna arbetsgivaravgiften vid enskild litterär eller konstnärlig verksamhet. infördes den allmänna arbetsgivaravgiften med syfte att kompensera statsverket för visst skattebortfall till följd av övergången från omsättningsskatt till mervärdeskatt. Avgiften utgick begynnelsevis men höjdes som ett led i den ekonomiska stabiliseringspolitiken. Den beräknas antingen på summan av de löner en arbetsgivare utbetalar till sina anställda eller på inkomsten av bedriven rörelse eller jordbruksfastighet. I det förstnämnda fallet erläggs avgiften av arbetsgivaren, i det sistnämnda av inkomsttagaren, s. k. egenavgift. Egenavgiften har utsatts för hård kritik särskilt i den mån den drabbar konstnärliga yrkesutövare som tonsättare, bildkonstnärer och författare. I motioner till riksdag yrkades att nämnda konstnärsgrupper skulle befrias från allmän arbetsgivaravgift. I motionerna påpekades bl. a. att dessa yrkesutövare regelmässigt var låginkomsttagare och att det därför framstod som obilligt att de pålades något som kunde beskrivas som en extra skatt. fastnade vid sin behandling (SkU 1971: 17) av motionerna vid denna sociala aspekt och avstyrkte »att man på grundval av en osäker behovsprövning låter en särskild grupp av yrkesutövare inta en särställning i avgiftshänseende». Detta blev också beslut. Det viktigaste skälet för att nämnda kulturarbetargrupper rimligen borde befrias från egenavgiften var emellertid snarare den, att de inte var företagare i detta ords egentliga betydelse och att de hänförts till denna kategori på grund av den i sammanhanget olyckliga hänvisningen i propositionen 1968: 77 till 27 § i kommunalskattelagen. Det har hävdats, bl. a. vid riksdagsdebatten , att konstnärligt skapande är att jämställa med vanligt arbete och att det är omöjligt att dra en gräns mellan å ena sidan den rörelse som drivs av t. ex. en trädgårdsmästare eller snickare och å andra sidan den verksamhet som bedrivs av t. ex. en kompositör eller skulptör. Redan svårigheten att dra denna gräns skulle utgöra ett hinder att undanta intäkter av konstnärlig verksamhet vid bestämmande av egenavgiften. Den konstnärliga verksamheten kännetecknas emellertid av sitt krea tiva, skapande, inslag. Det en konstnär åstadkommer kan ingen annan uträtta; produkten är definitivt knuten till upphovsmannens person. En konstnär kan inte överlåta sin verksamhet på någon annan - som t. ex. en trädgårdsmästare eller en snickare kan göra, eller en advokat eller en konsult. Härav följer att en konstnär, vad angår det kreativa inslaget i verksamheten, inte kan bli arbetgivare. Han, eller hon, kan inte ge någon annan i uppdrag att fullborda en målning, avsluta en komposition eller komplettera en diktcykel. Hur mycket arbete han än lägger ner på sin verksamhet, kan han aldrig se sin »rörelse» expandera. Det är och förblir ett enmansföretag, som till sin existens är beroende av hans - och bara hans - impulser och uppfinningsrikedom. Och härav följer också att han som »rörelseidkare» aldrig kan kompensera sig för pålagor av arbetsgivaravgiftens natur. Han kan inte rationalisera sin verksamhet t. ex. genom att inköpa nya och bättre verktyg eller redskap. Han har inga arbetstagare att friställa. Han kan inte begära bättre betalt för sin vara med hänvisning till den avgift som drabbar honom. Han, eller hon, kan inte ens använda egenavgiften som argument i en diskussion kring den statliga stipendie- och ersättningspol itiken. Det är uppenbart att de fria konstnärliga yrkesutövarna drabbas av arbetsgivaravgiften som en typ av extraskatt, och det är vidare uppenbart att det föreligger en principiell, definierbar skillnad mellan konstnärlig och annan fri yrkesverksamhet. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att måtte besluta att inkomster från av enskild driven litterär, konstnärlig och därmed jämförbar verksamhet undantages vid bestämmande av allmän arbetsgivaravgift. P. O. () () i Ulfsbyn