mot · FV021551 · 1972-04-04 00:00:00 — En konsumentkatalog som delas ut till landets samtliga hushåll och innehåller grundläggande konsumentinformation, t. ex. hur man skaffar sig ökad kunskap om varor och tjänster, vart man vänder sig för att få hjälp och råd, hur man läser en varudeklaration etc. har tidigare föreslagits av . Den bör ses som ett led i arbetet på att få en vidare spridning av konsumentinformationen. Detta projekt bör nu förverkligas. Socialkatalogen och erfarenheterna av dess utformning bör därvid kunna användas som underlag. En decentralisering av informationsverksamheten är nödvändig om man vill öka dess genomslagskraft och skapa en bättre regional balans. En kraftig utbyggnad av de lokala och regionala konsumentorganen förordas därför i det följande. har i tidigare motioner föreslagit att verksamheten på det lokala och regionala planet byggs upp kring informationscentraler, i första hand en i varje län. Avsikten är att man på ett och samma ställe skall kunna ge personlig konsumentrådgivning, tillhandahålla testresultat, anordna utställningar etc. Det är önskvärt att denna fråga blir föremål för närmare prövning och att man inom ramen för det föreslagna utarbetar förslag till utformning och finansiering av dylika centraler. Jämförelsen mellan olika varumärken underlättas av en objektiv, standardiserad och lättförståelig varu- och tjänsteinformation. För att vara till verklig nytta måste den finnas tillgänglig när den behövs som bäst, dvs. i själva inköpssituationen. har därför uttalat sig för en utbyggnad av varu- och tjänstedeklarationssystemet så att deklarationsplikt införs på ur konsumentsynpunkt viktigare varor och tjänster. I motion till årets riksdag har vi därför begärt att obligatorisk varudeklaration införs för bilar, fritidsbåtar, dyrare tekniska hushållsartiklar samt lägenheter. I vad gäller varor som har betydelse för säkerheten till liv och lem bör en obligatorisk varudeklaration kombineras med krav på viss minimikvalitet. En utbyggnad av deklarationsverksamheten blir av mindre betydelse om inte deklarationerna görs mer lättlästa och lättillgängliga. En naturlig väg är att ge dem karaktären av en bruksdeklaration, som på ett enkelt sätt talar om varans egenskaper och i vilka sammanhang den kan användas. Även om konsumenterna som kollektiv kan ha betydande tyngd och makt, råder det ofta ett mycket ojämnt maktförhållande mellan den enskilde konsumenten och producenter och distributörer av olika slag. Producenter och distributörer besitter ofta av naturliga skäl ett kunskaps mässigt övertag och har möjlighet att falla tillbaka på experter i branschorganisationer o. d. En lagstiftning som slår vakt om konsumenternas rättigheter och förhindrar mindre nogräknade producenter och distributörer att utnyttja sitt övertag är därför ett nödvändigt inslag i en aktiv konsumentpolitik. Självsanerande åtgärder är sällan ett realistiskt alternativ till lagstiftning. Den självsanering som pågår inom olika branscher har visserligen givit goda resultat och därför varit värdefull ur konsumentsynpunkt. Men i allmänhet når man bara de seriösa företagen, medan de företag, som vållar problem för konsumenterna, står utanför. I de konsumentpolitiska motioner som framlagt har vi pekat på en lång rad angelägna lagstiftningsåtgärder, varav en del därefter tillgodosetts genom beslut av . Vi har sålunda förordat införandet av en konsumentskyddslag av samma typ som den engelska Trade Description Act. Lagstiftningen om otillbörlig marknadsföring tillgodoser i stor utsträckning detta krav. Genom hemförsäljningslagen har även krav på ångervecka blivit tillgodosett. I det senare fallet finns det emellertid behov av vissa kompletteringar för att hindra att mindre nogräknade försäljare söker kringgå lagen genom att övergå till telefonförsäljning, kontantbetalning etc. Den nuvarande köplagen är dispositiv, dvs. gäller i den mån köpare och säljare inte kommer överens om något annat, och är i hög grad anpassad till s. k. handelsköp, dvs. köp mellan personer som yrkesmässigt bedriver affärsverksamhet. De förhandlingsmöjligheter som köplagen ger kan emellertid sällan utnyttjas av konsumenterna till egen fördel. Bristande kännedom om lagen och en svag förhandlingsposition leder i stället till att konsumenterna kan få sina rättigheter försvagade genom avtalsvillkor som sätter köplagens regler ur spel. Den av föregående år antagna lagen om otillbörliga avtalsvillkor ger dock ett visst skydd i detta avseende. Den självsanering som skett i många branscher har också betytt mycket för att stärka konsumenternas ställning. Som vi framhållit i tidigare motioner behövs det emellertid vissa tvingande lagregler till skydd för enskilda konsumenter. Dessa regler bör ges karaktären av en särskild konsumentköplag. Utmärkande för konsumentlagar, som antagit , är att de varit inriktade på att förhindra missbruk eller otillbörlig påverkan av konsumenterna. Syftet med marknadsföringslagen t. ex. var att åstadkomma mer vederhäftig reklam och motverka inriktningen på skenbara och för konsumenterna värdelösa produktdifferentieringar. I vad mån detta syfte uppnåtts är ännu för tidigt att uttala sig om. Klart är emellertid att eftersom en stor del av argumenteringen för sådana produktdifferentieringar i reklam m. m. är mera allmänt suggestiv än direkt vilseledande är det osannolikt att man kan stävja den enbart genom en konsumentskyddslag. Det kan därför visa sig nödvändigt att vidta åtgärder för att få till stånd en mer informationsrik reklam. Konsumentupplysningen utgör visserligen ett informativt komplement till reklamen, men dess möjligheter är med tanke på reklamens volym och genomslagskraft ändå tämligen begränsade. I första hand bör företagen själva känna ett ansvar för att reklamen i större utsträckning tillgodoser konsumenternas informationsbehov. Ett annat alternativ är att ge konsumentombudsmannen (KO) möjlighet att föra förhandlingar med företagen inte bara om vederhäftigheten utan också om informationsmängden i reklamen. En utbyggd deklarationsverksamhet kan här erbjuda en god utgångspunkt. Åtgärder av detta slag kan i motsats till en reklamskatt leda till bättre och mer informativ reklam. En ur konsumentsynpunkt viktig information är hur mycket en vara verkligen kostar. saknas emellertid klara regler för hur prismärkningen skall utformas. Ett undantag utgör dock livsmedlen, för vilka å-prismärkning i princip införts genom den nya livsmedelslagen. Däremot finns det genom marknadsföringslagen möjlighet att beivra direkt vilseledande prismärkningar. Under namnet Klart pris har statens pris- och kartellnämnd bedrivit en omfattande kampanj med syfte att få handeln att använda sig av s. k. jämförpriser. 1 sitt avstyrkande utlåtande över vår begäran i motion 1971:80 om bestämmelser för prisangivelser hänvisade näringsutskottet till denna kampanj. Man kan nu konstatera att den visserligen fått betydande anslutning men att många butiker ändå står utanför. Vi upprepar därför vår begäran om bestämmelser om prisangivelser. Några exempel på former för prisangivelser, som kan vara upplysande för konsumenterna, är: enhetliga regler för vilka med köpet förknippade obligatoriska utlägg som prisangivelserna skall omfatta, öppet angivande av avbetalningskostnader, angivande på förpackningen i de fall det är rimligt och möjligt av varans å-pris i någon jämn kvantitet för att underlätta prisjämförelser, bestämmelser att vid prisnedsättningar, där tidigare pris anges, realisationsvaran skall ha sålts i affären till tidigarepriset före realisationen. En utbyggd lagstiftning blir verkningsfull först då konsumenterna har reella möjligheter att gå till domstol för att få rättelse. Alla slag av köprättsliga tvister mellan näringsidkare och konsumenter handläggs enligt allmänna förfaranderegler för tvistemål. Dessa regler torde väl tillgodose behovet av rättssäkerhet. Däremot kan det, som framhölls i en motion från till föregående års riksdag, ifrågasättas om önskemålet om snabbhet och om rimliga partskostnader är uppfyllt. En förenklad handläggning av okomplicerade tvistemål är därför ett viktigt komplement till redan vidtagna lagstiftningsåtgärder. Det förslag till riktlinjer och organisation för konsumentpolitiken som framläggs i proposition nr 33 utgör slutpunkten på ett mer än tioårigt utredningsarbete. tillsattes ett stort antal utredningar med anknytning till olika delar av den statliga konsumentverksamheten, t. ex. prisövervakningskommitté, konsumentupplysningsutredningen, konsumentupplysningskommittén, riktprisutredningen och hemkonsulentutredningen. Flertalet av dessa framlade också förslag till en rad åtgärder, varav en del underställdes för beslut. Från olika håll riktades emellertid kraftig kritik mot det till synes splittrade och planlösa utredningsarbetet och den bristande samordningen mellan olika förslag. När regeringen tillkallade konsumentutredningen uppfattades detta på många håll som ett uttryck för att man nu var beredd att på allvar ta itu med de konsumentpolitiska frågorna. Detta underströks ytterligare av utredningens övergripande karaktär. Dess uppdrag var att dra upp riktlinjerna för de statliga konsument politiska insatserna och pröva verksamhetens organisation, arbetsformer, medel och metoder. Därvid skulle man beakta, stämma av och på ett logiskt sätt infoga i helhetsbilden förslag och slutsatser från tidigare och pågående utredningar. Utredningen fick således ett omfattande uppdrag, och det var naturligt att stora förhoppningar knöts till de förslag, som skulle komma att framläggas. Det är mot denna bakgrund som utredningens arbete och föreliggande proposition skall bedömas. Huvudpunkten i propositionen är konsumentutredningens förslag att sammanföra , och varudeklarationsnämnden till ett gemensamt organ. Det är ett välmotiverat förslag, som redan tidigare ställt sig bakom. 1 motion till föregående års riksdag, 1971:80, pekade vi på konsumentverksamhetens alltför splittrade former och begränsade resurser och framhöll att stora effektivitetsvinster skulle kunna uppnås genom en sammanslagning av de statliga konsumentinstitutionerna. I motionen hette det vidare: Genom splittringen på flera olika institutioner har det saknats ett organ, som haft det samlade ansvaret för de statliga insatserna på det konsument politiska området - ett förhållande som ytterligare understrukits av den splittrade ansvarsfördelningen på det departementala planet. Det har bl. a. inneburit, att det inte funnits någon institution, som kunnat spela rollen av innovatör inom konsumentpolitiken och i olika sammanhang hävda konsumentsynpunkter. Tillkomsten av ett konsumentverk skulle därför enligt vår mening bidra till att stärka konsumentinflytandet på marknaden. En sammanslagning av konsumentinstitutionerna är således motiverad inte enbart utifrån utsikterna till effektivitetsvinster utan också, och kanske framför allt, genom de möjligheter till samordning av de konsumentpolitiska insatserna som erbjuds. För att ge verksamheten ökad slagkraft är emellertid en sammanslagning inte tillräcklig. Avgörande är i stället målsättningen och riktlinjerna för verksamheten samt de resurser som ställs till förfogande. I dessa avseenden är det svårt att finna att propositionen innebär något egentligt nytt. De försök till nyorienteringar, som könsumentutredningens arbete innebar, har tonats ner. De mål och riktlinjer för verksamheten som anges i propositionen är vaga och allmänt hållna. Det pressade förslag till resursförstärkningar, som konsumentutredningen lade fram, har bantats ner ytterligare, trots att konsumentinstitutionema under de år, som utredningsarbetet pågått, hållits på sparlåga. Huvudintrycket av propositionen är därför att mycket i konsumentverksamheten kommer att förbli vid det gamla. av utredningar förefaller inte ha lett till några avgörande förändringar. Konsumentpolitiken måste söka sin utgångspunkt i de problem och svårigheter, som individerna möter. Den bör därför bygga på en analys av bristerna i marknadsekonomin och deras verkningar på välfärden för olika konsumentgrupper. I det konsumentpolitiska arbetet måste man därför, såsom konsumentutredningen framhåller, samla in och systematisera ett tillförlitligt kunskapsunderlag om hushållens och särskilda hushållsgruppers faktiska situation om hushållens användning av resurser i pengar och och av mänskliga resurser. Kunskapsunderlaget är alltför ofullständigt och undersökningsmetoderna outvecklade. En viktig konsumentpolitisk uppgift blir att genomföra grundläggande hushållsekonomiska undersökningar och att utforma och utveckla lämpliga undersökningsmetoder, t. ex. genom tillämpning av företagsekonomiska analysmetoder på hushållsledet. upplagda undersökningar om olika hushålls- och konsumentgruppers situation måste således spela en grundläggande roll i arbete. Det är först genom sådana undersökningar som man kan få ett ordentligt underlag för de prioriteringar av insatser och undersökningsområden, som med tanke på områdets omfång och de begränsade resurserna blir nödvändiga. Och det är väsentligt att de kan ske så att insatserna i första hand kommer de svagaste och mest eftersatta grupperna till del. Mot denna bakgrund är den försiktiga inställningen i propositionen till en bredare forsknings- och undersökningsverksamhet att beklaga. Det är visserligen sant att det f. n. inte existerar några välutvecklade metoder för s. k. hushållsekonomiska undersökningar, även om man på några håll i landet arbetar med att utveckla den här typen av undersökningar. Avsaknaden av metodmässigt fullgångna hushållsekonomiska undersökningar behöver emellertid inte innebära att det bredare behovsanalyserande inslaget i arbete, såsom framskymtar i propositionen, skjuts . Olika typer av levnadsnivåundersökningar har genomförts i vårt land, och det finns material, som mycket väl kan användas i en bredare upplagd probleminventering. Man kan i sammanhanget hänvisa till det material som tagits fram av t. ex. låginkomstutredningen. Med tanke på den betydelse som forskningsinsatser av olika slag bör ha för den nuvarande och framtida konsumentverksamheten är det angeläget att den konsument- och hushållsinriktade forskningen stimuleras. Huvuddelen av detta forskningsarbete bör bedrivas utanför verket med anlitande av universitet, högskolor och fristående institut. roll i sammanhanget blir dels att beställa forskning, dels fördela anslag. I propositionen föreslås att verket skall få disponera för att stödja och stimulera forskning. Mot bakgrund av den betydelse som bör tillmätas det grundläggande forskningsarbetet föreslår vi att beslutar att höja detta anslag med till totalt . I arbetet på att utveckla nya produkter söker producenterna bedöma konsumenternas behov och reaktioner. Som vi framhållit ovan finns det emellertid stora brister i samspelet mellan producenter och distributörer å ena sidan och hushållen och konsumenterna å den andra. Det finns därför starka skäl att söka åstadkomma utökade och förstärkta kontakter mellan producenter och konsumenter under produkt utvecklingsprocessen. Detta kan leda till ett mer effektivt utnyttjande av produktionsresurserna och större behovstillfredsställelse och ökad välfärd för hushåll och konsumenter. En möjlig väg är att förbättra företagens möjligheter och förmåga att ta emot och samla in information. Ett annat alternativ är att ge konsumenterna möjlighet att aktivt öva inflytande på företagens utveckling av varor och tjänster. I båda dessa avseenden har vi i motion nr 153 till årets riksdag pekat på konkreta möjligheter. Också en mer enhetlig och effektiv organisation av den statliga konsumentverksamheten kan betyda mycket för att skapa bättre och mer funktionsdugliga varor och tjänster och för att tillgodose aktuella behov och önskemål hos olika grupper. Frågan om formerna för producentpåverkan har tillhört de hetaste stridsämnena i den konsumentpolitiska debatten . Att det funnits en av alla parter accepterad påverkan på producenterna från konsumentorganens sida har ibland glömts bort i debatten. Den provningsverksamhet t. ex. som bedrivs inom konsumentinstitutet har påverkat utvecklingen och utformningen av hushållstekniska artiklar. På samma sätt verkar normarbetet inom varudeklarationsnämnden styrande på företagens produktutveckling. Att det både finns och bör finnas en producentpåverkan behöver således inte vara en kontroversiell fråga. Frågan är i stället formerna för denna. LO-TCO-KF har i sitt remissvar på konsumentutredningen lanserat tanken på en särskild lagstiftning, som gör det möjligt att med tvångsmedel styra produktionen inom företagen. En lagstiftning av den föreslagna typen skulle ge utrymme för ett enormt godtycke och innebära en statlig styrning av konsumtionen, som det från liberala utgångspunkter inte är möjligt att acceptera. Producentpåverkan bör i stället ske genom samarbete och informationsutbyte. En brett upplagd behovs- och användningsforskning ger värdefull kunskap om brister i utbudet av varor och tjänster och i redan existerande produkter. För företagen är detta en värdefull kunskap, som omsatt i produktionen kan resultera i en mer konsumentanpassad produktion. Det är därför nödvändigt att finna former och kanaler för samverkan mellan och företagen. Den föreslagna projektgruppsorganisationen är ur denna synpunkt värdefull. Forskningsoch undersökningsverksamheten bör också kunna ge underlag för direkta rekommendationer till producenter och distributörer med avseende på t. ex. storlek, material, säkerhetsanordningar etc. Den av oss förordade utbyggnaden av deklarationsverksamheten för varor och tjänster kan också bli betydelsefull för att åstadkomma en produktion som ökar hushållens och konsumenternas välfärd. De använda normerna kan ha en starkt styrande verkan på produkternas utformning, kvalitet etc. Denna påverkan blir större ju mer lättlästa och användbara deklarationerna är ur konsumentsynpunkt. Deklarationsverksamheten erbjuder också en möjlighet till en mer tvångsmässig styrning i de fall, där detta är befogat, nämligen när säkerhetsaspekter kommer in i bilden. I dessa fall är det nödvändigt inte bara med en obligatorisk varudeklaration utan också krav på viss minimikvalitet. Ur konsumentsynpunkt är det lika angeläget att åstadkomma en direkt påverkan av producenterna inom den offentliga sektorn som inom den privata. Den av oss förordade undersöknings- och forskningsverksamheten kommer att visa behov av insatser från andra offentliga organ än . Det måste, som konsumentutredningen framhållit, i sådana fall vara en angelägen uppgift att rikta vederbörandes uppmärksamhet på de aktuella problemen. Detta kan bl. a. ske genom att företrädare för andra verk, på samma sätt som privata producenter, ges möjlighet att delta i olika projektgrupper. En viktig del av konsumentpolitiken är olika typer av lagstiftningsåtgärder för att skydda konsumenterna mot farliga produkter, tvivelaktiga avtalsförhållanden etc. Inom ram bör det därför finnas avdelade någon eller några jurister för att systematisera bevakningen av marknaden med avseende på just sådana lagstiftningsåtgärder. Den snabbt förändrade marknadsbilden gör att behov av sådana skyddsåtgärder uppkommer snabbt från tid till annan, och det vore bra att ha en enhet inom , enbart inriktad på sådan inspaning och verkställighet. I propositionen föreslås att skall ha en styrelse på 7 personer, varav en majoritet skall företräda konsumenterna. Även på denna punkt avviker departementschefen från konsumentutredningen, vars majoritet föreslagit en styrelse på 1 3 personer med en majoritet för konsumentföreträdarna. Frågan om styrelsens storlek är en avvägning mellan effektivitet och representativitet. Det är dock svårt att förstå att en något större styrelse än vad departementschefen förordat skulle erbjuda oöverstigliga problem ur arbetssynpunkt. bestående av t. ex. 9 eller 11 personer skulle däremot kunna ges en mer allsidig sammansättning än den mindre varianten. I ett verk, vars producentpåverkande möjligheter i så hög grad ligger i ett nära samarbete med producenter och distributörer, är det naturligt att olika intressen inom dessa grupper ges möjlighet att delta i styrelsearbetet. Vi förordar därför en styrelse med 11 ledamöter, i vilken företrädare för såväl industrin som handeln bereds plats. För att ytterligare betona verkets prioritering av de eftersatta konsumentgrupperna bör minst en av konsumentrepresentanterna företräda någon av dessa, t. ex. de handikappade eller de äldre. I och med att konsumentforskningen och konsumentupplysningen ökar i omfattning reses kontrollfrågan i ökad grad. Hur skall allsidigheten i forskningen och upplysningen ökas och i vilka former bör det ges insyn och möjlighet att påverka de metoder som används i forsknings- och upplysningsarbetet. Det är av betydelse inte bara för producenterna att deras produkter bedöms allsidigt och opartiskt och att det skapas möjligheter för överklagande i de fall där allsidighet och opartiskhet kan ha satts åt sidan. Ett överklagandeorgan vore av värde också för de testande och upplysande organen själva. Därigenom kunde regler och prejudikat skapas, som skulle göra det lättare att motstå påtryckningar från olika håll att revidera resultat och slutsatser i fall där någon revision inte är påkallad. Det har ibland funnits exempel på att stora producenter genom kraften i sina påtryckningar lyckats förändra eller i allmänhetens ögon ifrågasätta information som ansetts oförmånlig, medan i andra fall mindre och medelstora producenter inte haft någon möjlighet att låta pröva om oförmånliga omdömen om deras produkter i tveksamma fall varit rimliga. För att konsumentforskningen och upplysningen skall kunna fylla sin uppgift krävs att dess opartiskhet och oberoende inte ifrågasätts. Ett överklagandeorgan kan bidra till detta. Det kan ges formen av ett kvalificerat och allsidigt sammansatt vetenskapligt råd av experter från olika områden, som från metodsynpunkt i förväg granskar undersökningsverksamheten och den information som ges. Konsumentverksamheten måste, som vi framhållit i ett tidigare avsnitt, utgå från de faktiska svårigheter och problem som konsumenterna möter. En lokal och regional verksamhet är därför ett nödvändigt komplement till den centralt genom bedrivna verksamheten. utgörs de regionala organen på konsumentområdet av hemkonsulenterna och priskontorsföreståndarna, båda knutna till länsstyrelserna. I detta sammanhang berör vi endast de förstnämnda. I motion nr 80 till riksdag framhöll vi att hemkonsulenterna utfört och utför en väsentlig konsumentpolitisk uppgift, inte minst på det utbildande och rådgivande planet. Vi pekade i sammanhanget på tre åtgärder för att ytterligare förbättra hemkonsulenternas arbetsmöjligheter: De måste förses med ett bättre arbetsmaterial och en bättre central uppbackning. Vi förutsätter att får väl tilltagna resurser för denna verksamhet. måste ges kraftigt utökade personella resurser. Verksamheten bör omstruktureras så att konsulenterna i första hand får syssla med utbildning av opinionsledare av olika slag. Genom en större satsning på större grupper och tvåstegskommunikation kan man nå en större effekt än enbart genom personlig rådgivning. Vid sidan av den rådgivande och utbildande verksamheten måste, åtminstone under ett inledningsskede, stor tonvikt läggas vid att stimulera den lokala konsumentverksamheten. Det kan gälla att bistå kommunerna vid upprättandet av de kommunala konsumentnämnder som vi förordar i det följande; det kan röra sig om att stimulera frivilliga organisationer till insatser på konsumentområdet. En annan väsentlig uppgift för hemkonsulenterna måste vara att fungera som förmedlare mellan den centrala verksamheten och verksamheten på fältet. Det måste självfallet röra sig om en tvåvägskommunikation. Rön, material, information etc. måste spridas från till kommunala och frivilliga konsumentorgan. i sin tur behöver information om de problem som möter i konsumentarbetet och om vilka insatser som är mest angelägna.