mot · FV02230 · 1972-01-19 00:00:00 — av herrar i och angående samarbetet mellan offentlig socialvård samt frivilliga organisationers och trossamfunds sociala verksamhet. Genom en enkät , omfattande 900 kommuner och utförd under medverkan av religionssociologiska institutet, tillfrågades socialnämnderna om deras inställning till olika organ för kyrklig och frikyrklig social människovärd (diakoni) och till samverkan med dessa. av dessa nämnda svarade (i de dåvarande stadskommunerna ). Av de svarande socialnämnderna ansåg sådan människovårdande verksamhet, som enkäten avsåg, värdefull. Av socialnämnder, som uppgav att vård av detta slag förekom i den egna kommunen, ansåg samtliga att verksamheten var av värde och visade sålunda en genomgående positiv inställning till denna. av dessa socialnämnder ställde sig t. o. m. positiva till anordnande av ett särskilt organ för samarbete mellan socialnämnden och den kyrkliga (eller frikyrkliga) sociala verksamheten. Det framkom också att socialnämnderna mest skulle värdesätta insatser av kyrkliga och/eller frikyrkliga organ för social människovärd avseende sjuka, deprimerade, handikappade, psykiskt utvecklingsstörda, abortsökande, narkomaner, kriminella och deras familjer, nyinflyttade samt utlänningar. Om man så gott sig göra låter söker bilda sig en uppfattning om nuläget inom socialnämndsverksamheten, är några drag i denna iögonfallande. I av primärkommunerna, som genom sammanläggningar ju blir allt färre och f. n. uppgår till ca 460, har inrättats social centralnämnd. Den enligt socialhjälpslagen gällande plikten att bedriva s. k. uppsökande verksamhet har visserligen upptagits på socialvårdens program men denna verksamhet bedrivs tydligen på många håll i liten omfattning och i flera av de större tätorterna i visserligen tämligen stor men dock uppenbart otillräcklig skala. Människor i svår social misär upptäcks alltjämt inte så alldeles sällan och de verkligt utstöttas och ensammas existens är i många storkommuner ett ännu alltjämt till stor del olöst problem av relativt stort format. Inrättande av social centralnämnd torde i varje fall inte ännu ha lett till nämnvärt ökad uppsökande verksamhet, som ofta är en fråga om både mera personal och vidgning av olika slag av kontakter ute i respektive kommuners skilda delar. Olika omorganisationsproblem har naturligt nog i mycket präglat den socialvårdande verksamheten, och den uppsökande delen av denna verksamhet har då fått stå tillbaka. Detsamma gäller i vissa fall den rådgivnings- och biståndsverksamhet i personliga angelägenheter, som enligt 6 § tredje stycket socialhjälpslagen förutsättesom möjligt skola bedrivas (t. ex genom informations- eller rådgivningsbyrå). antydda förhållanden pekar direkt på det önskvärda i att mera allmänt få till stånd ett ordnat samarbete mellan socialnämnden (sociala centralnämnden) och folkliga organisationer, kyrkliga och frikyrkliga samfund och deras organisationer, ideella sammanslutningar av skilda slag etc. och deras eventuella socialvårdande organ, varigenom kontaktytorna med stora grupper medborgare torde kunna breddas och rika fonder av erfarenheter kanaliseras in i och nyttiggöras i den offentliga socialvårdsverksamheten. På detta sätt kan säkerligen också viss service, t. ex. fritidsoch gemenskapsproblemens praktiska lösning i enskilda fall, ställas till förfogande. Detsamma gäller de viktiga och ofta svårtillgängliga s. k. djupare frågorna eller livsåskådningsproblemen, där behovet av medverkan till personlig hjälp inte sällan är stort. Sådana djupt mänskliga och ofta påträngande frågor kan för många - f. ö. inte bara gamla och sjuka vara av mycket stor praktisk vikt. Frivilliga medarbetare, bl. a. för den uppsökande verksamheten, och enskilda institutioner, som kan komplettera den offentliga socialvårdens funktioner, särskilt i sådana fall då dessa t. ex. av psykologiska skäl inte svarar mot särskilda behov i enskilda fall (ofta gäller det de s. k. utstötta), borde både anlitas och understödjas av samhällets socialvård genom ordnad samverkan på förtroendebasis med de frivilliga organisationerna och deras sociala organ och i många fall därtill genom anslag. Relationerna mellan offentlig socialvård och enskilda organisationer (inklusive kyrkliga eller frikyrkliga organ) är i många kommuner goda och välutvecklade, medan dessa relationer i andra är oklara eller obearbetade. Det synes därför finnas behov av att den här aktualiserade samarbetsfrågan i alla dess aspekter bl. a. till undvikande av dubbelarbete göres till föremål för en riksomfattande utredning syftande till att befintligt personellt intressekapital på effektivare sätt kommer till användning till behövande människors stöd och hjälp under förtroendefullt samspel mellan samhällets företrädare och representanter för de enskilda organisationerna och deras speciella organ för sociala insatser. Det kan erinras om att motioner om samarbete mellan offentlig och viss enskild social människovärd vid riksdag (1:196 och 11:233) inte föranledde annan åtgärd än hänvisning till pågående arbete med utredning om den icke institutionsbundna socialvårdens målsättning och organisation. Här avsedda samarbetsfråga berörs endast flyktigt i det offentliggjorda förslaget till utredningsrapport (Integrerat samhälle). Det kan också antecknas att den sittande socialutredningens direktiv inte berör samarbetsfrågan. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att hos regeringen begär i första hand tilläggsdirektiv till socialutredningen angående samarbetet mellan offentlig socialvård och enskilda organisationers bl. a. och andra trossamfunds sociala verksamhet och i andra hand att motionen överlämnas till nämnda utredning för beaktande. () ()