mot · FV021765 · 1972-11-14 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj ds proposition nr 109 med förslag till expropriationslag m. m. I vårt samhälle måste ställas stora krav på att utformningen av tätortsområdena sker på sådant sätt att från trafiktekniska, sociala och andra synpunkter goda miljöer kan skapas. En viktig förutsättning härför är den kommunala markpolitiken. Såsom statsmakterna i tidigare sammanhang uttalat bör den kommunala markpolitiken inriktas på förvärv av mark i sådan omfattning att kommunerna får erforderligt inflytande över de marktillgångar som inom överskådlig tid kan beräknas bli tagna i anspråk för samhällsbyggandet. Med en god mark- och planberedskap skapas gynnsamma förutsättningar för ett rationellt bostadsbyggande och en ändamålsenlig bebyggelse- och anläggningsverksamhet i övrigt. Det kommunala planmonopolet ger i och för sig kommunerna möjlighet att oavsett vem som äger marken bestämma utbyggnadsriktningar och detaljplanernas utformning. Planläggningen måste emellertid ske under hänsynstagande till de ekonomiska faktorerna. Ett högt markvärde, uppkommet till följd av värdestegring på grund av samhällets åtgöranden, dvs. s. k. förväntningsvärde, kan därvid ofta få en icke önskvärd styrande effekt. Man måste t. ex. medge en från miljösynpunkt alltför hård exploatering vid detaljplanläggningen om planerna skall bli genomförbara från ekonomisk synpunkt. Symtomatiskt är att lånereglerna vid bostadslångivningen undan för undan fått anpassas för att ge utrymme för högre markvärden och därigenom minska olägenheter i form av överexploatering från miljösynpunkt. Självfallet finns möjligheter för kommunerna att motverka olägenheterna av höga förväntningsvärden, nämligen om de förvärvar mark för framtida bebyggelse. Förvärven bör i så fall helst ske innan förväntningsvärden uppkommit. Erfarenhetsmässigt inträffar emellertid denna form av värdestegring på ett mycket tidigt stadium. Särskilt har detta varit fallet i anslutning till de stora, som expansiva bedömda, tätorterna. Om kommunerna i sådana områden skall förvärva mark innan förväntningsvärden uppkommit, kan deras markinnehav för presumtiva bebyggelseändamål bli så omfattande och tiden mellan förvärv och nyttjande för bebyggelse bli så lång, att denna väg med hänsyn till kommunernas likviditet och kapitalkostnader inte ter sig framkomlig. Under vissa förhållanden kan f. ö. en sådan markpolitik om räntekostnaderna på det i markförvärv nedlagda kapitalet successivt läggs till detta kapital - medverka till höjning av markprisnivån. De möjligheter som öppnats till markförvärvslån torde i dessa hänseenden inte kunna få mer än en viss begränsad, mildrande effekt. Från dessa utgångspunkter ter det sig angeläget inte blott med en lagstiftning som rättsligt, dvs. genom expropriation, säkrar kommunernas möjligheter till markförvärv på rimliga villkor för angelägna bebyggelseändamål utan också att själva uppkomsten av s. k. förväntningsvärden motverkas. Den kommunala markpolitiken skall givetvis i första hand och i huvudsak vara inrikad på frivilliga förvärv. Men när frivilliga uppgörelser om markförvärv över huvud taget eller på rimliga villkor, t. ex. beträffande markpriset, inte kan träffas, måste expropriation kunna tillgripas. Av särskild betydelse i sammanhanget är givetvis att expropriationsreglerna ofta ger utgångspunkter för frivilliga överenskommelser. Expropriationen utgör emellertid ett allvarligt ingrepp för fastighetsägaren. Vi vill därför betona vikten av att expropriationslagen utformas så, att fastighetsägarens rättssäkerhet tryggas. Behovet av översyn av expropriationslagstiftningen Samhällsplaneringen befinner sig i ett expansivt stadium. Inte minst de krav den fysiska riksplaneringen ställer innebär att samhällets möjligheter att tillförsäkra sig mark för olika ändamål måste säkerställas. Mot denna bakgrund är det viktigt att expropriationslagstiftningen ses över och ges en ändamålsenlig utformning. Bestämmelser om tvångsinlösen finns spridda på ett stort antal olika lagar förutom expropriationslagen. Detta har lett till att reglerna varit svåröverskådliga. Vi delar således föredragande statsråds bedömning i vad avser behovet av en ny expropriationslag. Vi finner det också vara motiverat att inte vidta några genomgripande förändringar i vad avser områden som är föremål för omfattande utredningsarbete. Flera remissinstanser har tillstyrkt förslaget om att expropriationsrätten skall utvidgas till att omfatta även fast egendom som tillhör staten och särskild rätt som tillfaller staten. Som redovisas i propositionen gäller det bl. a. kammarkollegiet, domänverket, , två länsstyrelser och saneringsutredningen. I propositionen avvisas emellertid förslaget. Kommunens behov av att ta i anspråk statlig mark för olika ändamål regleras genom den statskommunala marknämnden. Genom införande av en sådan nämnd har man velat skapa ett smidigt förfarande vid överförande av mark från statlig till ägo. I allmänhet har man också fått ett smidigt instrument. Expropriationslagen är till sin karaktär sådan att den endast skall tillgripas när andra vägar att nå det avsedda målet är stängda, vilket bl. a. kommer till uttryck i propositionen på s. 218. Genom de förändringar som vidtas i byggnadslagen i samband med den fysiska riksplaneringen förstärks detta intryck av expropriationslagen. Enligt vår mening finns det inga bärande motiv för att begränsa tillämpningsområdet för en lag som har karaktären av att vara en sista utväg. Någon skillnad i möjligheterna att expropriera bör därför inte finnas beroende på rådande ägandeförhållanden. Ett markområde som bedöms vara oundgängligen nödvändigt för att tillgodose ett angeläget samhällsintresse måste samhället i varje särskilt fall kunna tillförsäkra sig om. Detta må sedan gälla tätbebyggelse och anordningar i anslutning till detta, näringsverksamhet av betydelse eller friluftsliv. För att täcka in alla de ändamål där expropriation kan bli aktuell är det angeläget att göra mer allmänt hållna regler på det sätt som föreslås i propositionen. Enligt vår mening finns det emellertid ingen anledning att i expropriationslagstiftningen som särskild expropriationsgrund ange en viss upplåtelseform av marken. I den föreslagna lagtexten urskiljs tomträttsexpropriation från expropriation för tätbebyggelseändamål. Något särskilt motiv för detta har vi inte kunnat finna, och vi finner denna expropriationsgrund vara främmande för lagsystemet. Veterligt har inte inträffat något fall där tomträtt varit i fråga utan att annat i lagförslaget upptaget expropriationsändamål också varit för handen. Tomträtt kan i många fall vara en lämplig upplåtelseform. Det kan dessutom garantera att inträffad markvärdestegring till en del tillfaller kommunen. Men, om man som villkor för expropriation uppställer villkoret att marken skall upplåtas med tomträtt, binder man kommunen för en markanvändning, som kanske inte kommer att vara den mest ändamålsenliga. Tomträttsexpropriation bör inte utgöra separat expropriationsgrund. I och med beslut förändrades ersättningsreglerna på ett genomgripande sätt. Reglerna utformades från grundsatsen att å ena sidan ingen bör drabbas av ekonomisk förlust på grund av att hans egendom exproprieras, men att å andra sidan en kommun, som exproprierar fastighet för tätbebyggelseändamål, inte skall behöva betala för en värdeökning, som uppkommit genom kommunens eget agerande. Denna princip tillämpas också på fastigheter som ligger intill den som skall utnyttjas för tätbebyggelse och som genom den förändrade markanvändningen ökar i värde. I en motion i anledning av detta förslag anslöt sig till den principiella uppläggningen av ersättningsreglerna men ansåg att detaljutformningen var oacceptabel från rättssäkerhetssynpunkt. Kritiken gällde främst den osäkerhet som rådde i och med att förfarandereglerna inte hade presenterats. Även vill uttala sin principiella uppslutning kring riktlinjerna för ersättningsbestämmelsernas utform Det skulle vara helt orimligt att samhället skulle utge ersättning för markvärdestegring som uppkommit på grund av förväntningar att marken skall utnyttjas för tätbebyggelseändamål. De preciseringar, främst i vad gäller förfarandereglerna, som gjorts i årets proposition i förhållande till fjolårets anser vi vara tillräckliga för att vi skall kunna ansluta oss till presumtionsregelns tillämpande i vad gäller tätbebyggelseexpropriation och värdestegringsexpropriation. Vad beträffar tillämpningen av presumtionsregeln i övriga expropriationsfall vill vi anföra följande. Fjolårets riksdagsbeslut innebar att presumtionsregeln skulle omfatta tätbebyggelseexpropriation och värdestegringsexpropriation. Den i propositionen 1972:109 föreslagna utvidgningen till att omfatta all expropriation motiveras med samhällets intresse av att dämpa markvärdestegringen. Enligt propositionen skulle detta syfte tillgodoses fullt ut om tillämpningen av presumtionsregeln begränsades. Även enligt vår mening är det från samhällsekonomiska utgångspunkter angeläget att markvärdestegringen kan begränsas. De stora samhällsekonomiska problemen har uppstått främst i samband med den typ av expropriation som omfattas av presumtionsregeln. Utvidgningen av presumtionsregelns tillämpningsområde kan därför inte motiveras från samhällsekonomiska utgångspunkter. Med nuvarande tillämpningsområde för presumtionsregeln kan emellertid den situationen inträffa att två förvärv genom expropriation sker under helt likartade omständigheter från olika markägare, varvid expropriationsersättningar blir olika på grund av att ändamålet i ena fallet faller inom och i andra fallet utanför presumtionsregelns tillämpning. En sådan utformning måste från rättvisesynpunkt anses stötande. Den kan också medföra att den exproprierande, utan att verkligt bärande skäl finns härför, söker åberopa ändamål som faller inom presumtionsregelns tillämpning. Av dessa skäl kan vi ansluta oss till den i propositionen föreslagna vidgningen av presumtionsregelns tillämpningsområde. För att undvika tidsödande och kostsamma rättegångskostnader är det angeläget att domstolarna ges möjlighet till en aktiv processledning. har de en sådan roll, men de kompletterande bestämmelser som föreslås i propositionen finner vi vara ändamålsenliga för att stärka processledningen. I propositionen föreslås att fastighetsdomstolen skall meddela beslut om utredningsarbetets inriktning . Därigenom begränsas utredningsarbetet och rättegångskostnaderna kan hållas nere. Då det i första instans är den exproprierande som står för rättegångskostnaderna kan fastighetsdomstolens beslut, om det blir alltför restriktivt, innebära att sakägaren i händelse av nederlag avstår från att föra målet vidare, då han därigenom själv får stå för kostnaderna för det ytterligare utredningsarbetet. Enligt vår mening är det därför från rättssäkerhetssyn punkt befogat att fastighetsdomstolens beslut grundar sig på ingående diskussioner och förhandlingar med berörda parter. Den aktiva processledningen får inte innebära att sakägarens rättsläge försämras. bör ge Kungl. Maj :t till känna vad som ovan sagts om fastighetsdomstolens roll som aktiv processledare. I samband med att tillstånd till expropriation beviljas skall enligt propositionen en sista dag för talans väckande vid domstolen fastställas. I de flesta fall sägs en tidsfrist vara en lämplig gräns. Någon uttrycklig lagbestämmelse om detta anses emellertid inte vara lämplig. Inte heller anses det vara lämpligt att ange någon yttersta gräns för hur länge expropriationstillståndet skall kunna förlängas. Kraven på de skäl som anföres på förlängning bör dock enligt propositionen skärpas ju som förflutit sedan det ursprungliga expropriationstillståndet gavs. Det föreslagna systemet har, i likhet med det nuvarande, vissa nackdelar för fastighetsägaren. Redan beviljandet av ett expropriationstillstånd inskränker avsevärt på hans möjligheter att råda över sin egendom. Det är därför angeläget att expropriationstillståndet inte kan hållas öppet som helst. Den i propositionen föreslagna nya möjligheten för fastighetsägaren att påskynda expropriationen genom att vid administrativ myndighet begära en kortare tidsfrist om olägenheten av att expropriationen hålls öppen har ökat sedan beslut om expropriation gavs förefaller därvidlag otillräcklig. Enligt vår mening är det befogat med en uttrycklig yttersta tidsgräns i lagen. En lämplig tid förefaller oss därvid vara . Det bör emellertid betonas att tidsfristen i normalfallet bör sättas till och att denna yttersta tidsgräns enbart omfattar möjligheterna till förlängning. Det bör ankomma pä vederbörande utskott att göra erforderliga ändringar i lagtexten. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att vid behandlingen av Kungl. Maj:ts proposition 1972: 109 beslutar 1. att expropriation bör kunna ske också av mark eller särskild rätt som tillhör staten; 2. att tomträttsexpropriation inte bör utgöra självständig expropriationsgrund; 3. att uttala att fastighetsdomstolens aktiva processledning inte får innebära ett försämrat rättsläge för sakägaren; 4. att införa en yttersta gräns för möjligheterna att hålla expropriationen öppen i enlighet med vad som anförts i motionen. () i Arrie . () i