mot · FV02436 · 1972-01-24 00:00:00 — angående u-landshjälpen till och , m. m. Det har i debatten kring det svenska u-landsbiståndet ibland rests krav på att detta skall koncentreras till s. k. progressiva länder. Som exempel har nämnts och . Det finns all anledning att ifrågasätta detta. Inte minst därför att statsverkspropositionen innehåller förslag och skrivningar som stödjer uppfattningen ovan. Man undviker dock att precisera vad som egentligen menas med att länderna är progressiva. Nästan alla av de länder som ger bistånd är enpartistater och alls inte demokratier. I en del av dem förekommer starkt politiskt förtryck, förföljelse av etniska minoriteter och snabb ekonomisk tillbakagång på grund av regimernas doktrinära socialistiska ekonomiska politik. För framtiden är det av stor vikt att principerna för det svenska u-landsbiståndet diskuteras ordentligt offentligt och att ges ett fullgott inflytande på biståndspolitikens utformning. Skulle satsningen på s. k. progressiva länder ges prioritet kan man räkna med att den relativa enighet som rått om den svenska u-hjälpen kommer att förbytas i sin motsats. Kraven på starkt ökad hjälp till länder av och karaktär måste bestämt tillbakavisas. Dessa länder är inga demokratier utan järnhårda kommunistiska diktaturer. Där saknas tillstymmelse till fri press, oppositionspartier, yttrandefrihet, fria val och annat som vi anser vara självklara beståndsdelar i ett demokratiskt land. På den ekonomiska sidan är förhållandena likartade. Total likriktning av ekonomierna råder, och någon konsumtionsvalfrihet för den enskilde medborgaren att tala om existerar inte. På har även enmansföretag, hantverkare o. d. socialiserats, och bönderna är förbjudna att sälja sina överskottsprodukter på torgen i städerna. Antalet politiska fångar är betydande i båda länderna. De torde kunna uppskattas till tiotusentals. Fidei har själv tillstått existensen av ett stort antal politiska fångar och att man sedan hans maktövertagande 1959 skjutit 3 500 politiska motståndare. politik gentemot oliktänkande har varit likartad , även om kriget gjort att det inte uppmärksammats så mycket. En återspegling av förhållandena inom utgör , där nordvietnamesiska trupper avrättade under brutala former närmare 2 000 invånare i denna stad. Bland dessa befann sig utländska journalister och tyska Röda korsläkare. Massakerns omfattning var alltså vida större än motsvarande amerikanska vid Song My. Den ekonomiska politiken på har lett till en stark stagnation. Huvudorsaken till detta ligger i att varje form av materiella stimuli tagits bort. Resultatet har blivit en så omfattande ransonering att nästan alla konsumtionsvaror, inklusive livsmedel, är föremål för strikt ransonering. Kapitalvaror finns över huvud taget inte att tillgå, med något enstaka undantag. I praktiken har detta lett till att ingenting finns att få för de ihoptjänade pengarna, varför man i växande utsträckning är borta från sitt arbete utan giltig orsak. Detta har tvingat regimen på till hårda åtgärder trots att den iråkade situationen just är en följd av regimens egen ekonomiska politik. Man har därför tvingats införa en särskild arbetspliktslag. Denna lag som gäller från stadgar bl. a. att den som utan orsak i mera än överger sitt arbete eller mera än utan orsak varit frånvarande från arbetet kan dömas till olika korrektionsåtgärder. Dessa varierar från placering i något speciellt arbetscentrum under de revolutionära organisationernas uppsikt till internering i och vid återfall upp till internering i arbetsläger. Denna typ av lagstiftning, som påminner om motsvarande i vissa fascistiska länder bl. a. före och under , har tillsammans med det politiska förtrycket lett till att drygt en halv miljon människor har lämnat enligt de officiella siffrorna och med regimens tillåtelse. Avsikten med denna legala utvandring torde från början ha varit att bli av med de mest militanta politiska motståndarna. Resultatet har emellertid blivit helt annorlunda. Utvandringen har antagit proportioner av sådant slag att stoppat mottagandet av nya ansökningar. Det har nämligen visat sig att i växande utsträckning har arbetare av olika kategorier, som ju enligt revolutionär uppfattning inte borde vara benägna att emigrera från ett socialistiskt land, anslutit sig till flyktingströmmen. En halv miljon emigranter är alltså den officiella uppgiften. I verkligheten torde siffran ligga högre. Den skall ställas i relation till invånarantal på 8,2 miljoner. Som jämförelse kan påpekas att från har till flytt cirka en miljon människor. Detta på en befolkning av 20,2 miljoner . Denna översikt över förhållandena i och är motiverad då ett kraftigt ökat bistånd till dessa båda länder övervägs. Med bästa vilja i världen kan länderna ej kallas demokratiska, och den sociala frigörelse internt som talas om i statsverkspropositionen som kriterium för svensk u-hjälp torde inte göra skäl för namnet. Det vore från förespråkarna för hjälp till och ärligare att säga att man i första hand vill ge stöd till socialistiska stater. Men detta kan rimligen inte vara den svenska biståndspolitikens ändamål. En sådan starkt politiserad u-hjälp rimmar illa med de humanitetskrav som måste ligga i vår hjälp till utvecklingsländerna. Från den sida har man haft en märklig förmåga att blunda för orättfärdigheter, misstag och diktatur om dessa har betecknat sig som socialistiska. Så mycket hårdare har kritiken varit mot av icke-socialistiskt slae. Exempel på detta är utvecklingen i t. ex. . Detta land erhåller det näst högsta biståndet från . Det kan därför vara motiverat att något beröra utvecklingen i landet för att därigenom se vilken utvecklingseffekt de svenska insatserna har haft och kan tänkas få. De många socialistiska ingreppen i landets ekonomi som president infört har allvarligt skadat landets ekonomi. En deltagare i den nordiska journalistgrupp som besökte skildrar förhållandena sålunda: Det genomgående intrycket i är dystert. En hård statssocialism med maoistiska inslag har resulterat i krångel och byråkrati. Korruptionen florerar, och de korrumperade är oftast ytterst ineffektiva. (i den 6/12 1971.) Samme journalist fortsätter sin beskrivning av de aktuella förhållandena i : Den antikapitalistiska filosofin innebär att effektivitet och konkurrens kallas för sabotage. Den kooperativa rörelsens framtid är mörk. Lönsamma kooperativa företag socialiseras. Det lönar sig inte att lyckas i . Det har främst de cirka 200 000 tanzanierna av asiatisk härkomst märkt. av dessa, som främst varit affärsmän, läkare etc., har redan lämnat landet som följd av socialiseringarna bl. a. av alla hyresfastigheter och alla asiater man träffar i landet är på väg bort. Asiaternas exodus ackompanjeras av rent rasistisk propaganda mot denna folkgrupp först och främst i Tanus huvudorgan The Nationalist. En av de reflexioner som ovan nämnde journalist gör är värd att citera: Få saker blir man så förundrad över som svensk och nordisk socialdemokratis naivitet inför ujamaasocialism. Detta är mer kinesiska folkkommuner än något annat, och om något land verkligenär på väg in i kinesisk inflytelsesfär så är det . Den har länge försökt ge en idyllbild av förhållandena i . Underkuvandet av oppositionen, den hårda ekonomiska politiken som lett till stagnation i utvecklingen, den hårda behandlingen av den asiatiska minoriteten har bland annat lett till dagens situation för . Men ingen kritik mot detta har hörts från officiellt svenskt håll. Statsminister undvek sorgfälligt dessa frågor under sitt besök där , vilket är förvånande då han vid besök i t. ex. icke har underlåtit att ge sin oförytterliga syn på tingen där. Mest anmärkningsvärt är dock den uteblivna svenska reaktionen gentemot förhållandena på , vilken ögrupp ingår i och vars härskare Abeid A. Karume är vice-president. Där råder en utpräglad primitiv diktatur som bl. a. lett till att 13 000 araber fått sätta livet till sedan revolutionen . brudrov av flickor av arabisk härstammning förekommer, och detta helt legalt, då dessa inte äger rätt att neka äktenskap med den infödda befolkningen på enligt den lagstiftning som vice-president infört. Några val har inte anordnats, inte ens skenval har man bemödat sig om. Karume yttrade inför den nordiska följande, som ger hans politiska filosofi i ett nötskal: Genom revolutionen valde folk sin väg. behöver därefter inte anordnas och kommer heller inte att ordnas. är något skadligt. Det är bara utlänningar som talar om val. Finns det något utvecklingsland som haft någon fördel av val? Mycket annat skulle i detta sammanhang kunna framhållas beträffande utvecklingen i . Inte minst är den behandling som asiaterna fått utstå upprörande. Även om man kan hävda att deras utflyttning mest drabbar de östafrikanska länderna själva genom att de utgjort ett mellanskikt i ekonomin som annars saknats, så rättfärdigar detta ingalunda de åtgärder som direkt eller indirekt vidtagits mot dem. Den öppna eller förtäckta rasismen mot asiater har klart dokumenterats bl. a. i ett par i utkomna böcker. Det är angeläget att utvecklingen härvidlag noga uppmärksammas på svenskt håll. Inte minst mot bakgrund av att afrikanska politiker, t. ex. president , brukar vara utomordentligt och med rätta vältaliga beträffande den vita rasismen i och , men att förhållanden i deras egna hemländer på detta område lämnar mycket övrigt att önska. Asiaternas öde i bör sålunda noggrannt följas från svensk sida för att tas med i bedömningen av framtida svenskt bistånd. Ambassaderna i de aktuella länderna bör ges i uppdrag att framskaffa material över den hittillsvarande utvecklingen, och detta bör av regeringen sammanställas och ges offentlighet. För den kommande debatten om det svenska biståndets inriktning borde detta vara av betydande värde. I statsverkspropositionen berörs under tredje huvudtiteln frågan om ersättningar för nationaliserad egendom av departementschefen. Han uttalar där att det inte borde finnas anledning för (Internationella utvecklingsfonden) att göra sin kreditgivning avhängig av ersättningar för nationaliserad egendom till privata företag i enskilda i-länder. Detta är en principfråga av stor betydelse, inte minst för u-iänderna själva. I samband med regimskiften förekommer ofta snabba nationaliseringar av utländsk egendom utan att rimlig eller någon kompensation alls ges. I vissa fall vägrar man över huvud taget att ens diskutera ersättningsanspråken. En intressant fråga är nationaliseringars effekt för det enskilda u-landets ekonomi. I många fall är vinsterna minimala. Även om man kan nationalisera fast egendom och inventarier är det nära nog omöjligt att nationalisera know hov. I de alltmer komplicerade industriella processerna är det sistnämnda det betydelsefullaste. Moderna och väl fungerande anläggningar har ofta efter en nationalisering snabbt blivit värdelösa eller gett en betydligt sämre avkastning. Om nationaliseringar blir vanligare och instabiliteten på detta område ökar i så blir följderna för dessa länder två, antingen uteblir eller minskar investeringarna eller också måste investeraren med hänsyn till riskerna så snabbt som möjligt ta igen det investerade kapitalet. Härigenom förhindras långsiktig planering och investeringar. I samtliga fall drabbar detta i första hand u-landet självt vilket är mycket olyckligt. För att undvika uteblivna investeringar eller utpräglat kortsiktiga sådana mäste klara bestämmelser och praxis råda i fråga om ersättnings Mot den bakgrunden är departementschefens uttalande olyckligt. Det leder inte till någon förbättring av situation i investeringshänseende. Principen om att rimlig ersättning skall ges för nationaliserad egendom, statlig såväl som privat, måste slås fast av . I särskilda fall kan man naturligtvis hysa avvikande uppfattning, men detta rubbar ej principen. Ofta är emellertid frågan om vad som är rimlig ersättning. De inblandade parterna brukar ha högst olika uppfattning om detta. Någon form av institutionaliserad skiljedom inom FN:s ram skulle kunna leda till att många onödiga och långdragna tvister löstes på ett smidigt sätt. bör i FN ta initiativ till och verka för att detta kommer till stånd. Sammanfattningsvis skall framhållas att stödet till länder av och typ inte bör bli föremål för någon ökning av större omfattning i dagens läge. De sakkunniga som departementschefen ämnar tillsätta för att utreda frågan om den svenska biståndspolitikens långsiktiga inriktning bör diskutera och utreda frågan och dess resultat avvaktas. Utvecklingen i bör följas med största noggranhet vad beträffar den asiatiska befolkningsgruppens behandling. Beträffande följderna av den ekonomiska doktrinära politiken i och förhållandena på förutsätts att de sakkunniga behandlar detta i sitt arbete. Departementschefens uttalande om ersättning i samband med nationaliseringar av utländsk egendom är olyckligt och ett principuttalande i frågan bör tas av , och det bör sedan ankomma på regeringen att i FN verka för att enhetliga regler på detta område tillkommer. Åberopande det anförda hemställs att måtte besluta att kraven på ökat stöd till och avvisas till dess att de aviserade sakkunniga har behandlat frågan, att Kungl. ges i uppdrag att via de svenska beskickningarna i infordra material om den asiatiska minoritetens behandling och sammanställa och offentliggöra materialet, att uttalar att rimlig ersättning skall ges vid nationalisering av utländsk egendom, att Kungl. ges i uppdrag att inom FN:s ram verka för att ett skiljedomsinstitut på detta område inrättas och att klara regler på området skapas.