mot · FV021634 · 1972-04-13 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 66 med förslag till ändring i regeringsformen, m. m. I samband med framläggandet av propositionen nr 66 finns tillfälle att väcka förslag om en reducering av antalet riksdagsledamöter. Det är angeläget att detta tillfälle tages till vara. Det var ett uppenbart misstag att vid den partiella författningsreformens genomförande bestämma antalet ledamöter till 350. Ett misstag bör rättas till ju snarare desto bättre. Det ersättarsystem som föreslås i regeringsförslaget är i och för sig helt godtagbart och kan utan vidare hälsas med tillfredsställelse. Som en sidoeffekt kommer det emellertid ovedersägligen att ytterligare accentuera den oformlighet och otympli^iet som karakteriserar enkammaren. I stället för ett antal som riksdagsledamöter helt passiva statsråd optimalt 20, i nuvarande läge 15 kommer vi att få samma antal aktivt verkande ledamöter, vilket automatiskt torde medföra både ett tillflöde till motionsfloden och en utökning av antalet yttranden. De ersättare som skall inkallas för ledamot som bevljats ledighet för minst en månad kan beräknas i många fall komma att demonstrera en särskilt påtaglig aktivitet och energi för att därigenom grundlägga ett gott anseende inför väljarna med sikte på nästa valtillfälle. Därom är intet annat än gott att säga enkammaren ger emellertid dess värre inte utan menliga konsekvenser för arbetsformer och arbetstider utrymme för en handlingskraft av detta slag. Efter genomförandet av det nu förevarande regeringsförslaget kommer otvivelaktigt riksdagsarbetets svårhanterlighet att framstå än mera besvärande än är fallet. Antalet ledamöter i enkammaren bör fixeras till 175. Detta antal konkretiserar en tanke som är logisk och konsekvent; vaije ledamot avses få en ersättare, vilkas antal sålunda också skulle komma att uppgå till 175. Sammanlagt blir summan 350 ledamöter liksom ; av dessa är endast hälften verksamma i riksdagsarbetet. Fördelarna är uppenbara: större smidighet, mera koncentrerade debatter, kostnadsbesparing. Vid olika meningar i frågan om bör bestå av 350 ledamöter eller ett lägre antal måste bevisbördan ligga på dem som förespråkar det högre antalet. Man måste rimligtvis kunna påvisa fördelarna med en så stor församling och nackdelarna med en mindre. Jag vågar hävda att en sådan argumentering inte är möjlig att föra, och jag vill i korthet påvisa varför. Det kan övertygande påstås, att i stort sett inte ett enda beslut i skulle bli annorlunda vid en reducering - även en kraftig sådan av antalet ledamöter, förutsatt att relationstalen mellan de partimässiga styrkeförhållandena är oförändrade. Vi vet genom grundlig erfarenhet att frågorna avgörs i utskotten och att riksdagsbehandlingen närmast är en mer eller mindre tidsödande formalitet för expediering av utskottens beslut. Majoriteten i utskottet betyder i nittionio fall av hundra majoritet i kammaren. Om denna majoritet fördelas bland 175 eller 350 ledamöter är givetvis helt egalt. En reducering av antalet ledamöter i enkammaren till 175 förutsätter givetvis motsvarande minskning av utskottsrepresentationen. Nio ledamöter synes därvidlag kunna vara ett lämpligt och tillräckligt antal. Det bör här anmärkas att en kraftig minskning av antalet riksdagsledamöter givetvis skulle betyda en minskning också av utskottens arbetsuppgifter antalet motioner skulle sålunda väsentligt reduceras. När det för propositionen ansvariga statsrådet som ett argument mot en nedskärning av antalet ledamöter i enkammaren anför att hänsynen till möjligheterna att bereda olika landsdelar allsidig representation i måste väga tungt i ett sådant sammanhang synes han ha förgätit, att den princip han här stöder sig på urholkats genom slopandet av bostadsbandet. I praktiskt taget varje valkrets i landet hade det nuvarande regeringspartiet som första namn i senaste riksdagsval en kandidat som saknade hemortsrätt i den valkrets som vederbörande skulle komma att representera. Argumentet är därtill helt allmänt förlegat sedan den insikten blivit allmän att skall syssla med rikspolitik och helst hålla de mera bypolitiska inslagen borta. Till utomordentligt stort gagn för det praktiska arbetet i och utan något men för arbetsresultatets demokratiska och parlamentariska förankring skulle antalet ledamöter i enkammaren kunna reduceras kraftigare än här föreslagits. Det skulle emellertid vara helt orealistiskt att nu påyrka en nedskärning till ett mindre antal än 175. Ett avvisande av detta förslag 175 ledamöter måste förutsätta ett klart påvisande av att funktionsduglighet därigenom skulle äventyras. Detta måste möta oöverstigliga svårigheter eftersom det är uppenbart att den i stället skulle väsentligt ökas. Med åberopande av vad som anförts hemställer jag att vid behandlingen av Kungl. Maj ris proposition nr 1972 måtte för sin del besluta, med bifall till propositionen, att antalet ledamöter i enkammaren bestämmes till 175 samt hos Kungl. Maj ri hemställa om förslag till de följdändringar i regeringsform och riksdagsordning som betingas av ett antagande av detta yrkande, varvid antalet utskottsrepresentanter dock bör bestämmas till lägst 9. 72 1308 S 1972