mot · FV021624 · 1972-04-07 00:00:00 — i anledning av Kungl. Majds proposition nr 67 med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. 1 proposition 1972:67 med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket föreslås vissa kriminalpolitiska åtgärder samt behandlas informations- och vårdfrågorna. De i propositionen föreslagna åtgärderna förefaller i stort sett väl avvägda. I informationsfrågorna andas propositionen liksom proposition 1972:61 med förslag till ändring i ölförsäljningsförordningen en övertro på informationens betydelse. Att negativ och osaklig information kan vålla skada har vi tyvärr erfarit . Det är nu nödvändigt att den information som ges blir saklig och initierad. Tanken att sprida ut ett brett informationsflöde emanerande från många olika håll tror jag är klart olämplig. Till denna fråga finns anledning att återkomma i samband med propositionen 1972:61. Beträffande vårdfrågorna kan man i propositionen 1972:67 skönja en förståelse för narkomanins speciella problem som det finns anledning att uttrycka sin uppskattning av. Grundtanken skall enligt propositionen vara att vården i första hand bör bygga på frivillighet. Bristande vårdresurser innebär självfallet ett stort problem. Den kontroversiella frågan är vad som skall göras för narkomaner som ej frivilligt efterfrågar vård. Det är beträffande dessa som gällande regler angående vården inte kan anses bli tillämpade på avsett och riktigt sätt. 1 propositionen anges att barnavårdslagen kan tillämpas när det gäller personer som inte fyllt och att lagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall kan tillämpas beträffande andra missbrukare. Erfarenheterna, i synnerhet från men även från vissa andra områden, ger vid handen att barnavårdslagen endast i undantagsfall tillämpas på narkotikaskadade ungdomar. Anledningen härtill synes inte vara någon brist i bestämmelserna utan att dessa inte utnyttjas i den utsträckning som faktiskt är möjlig. Enligt min mening är det därför angeläget att klart uttalar att narkotikaskadade ungdomar bör tas om hand för vård genom samhällets försorg. När det gäller lagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall anges i propositionen att en bidragande orsak till att de tvångsåtgärder som lagen medger endast sparsamt har tillämpats torde vara att många läkare är tveksamma till värdet av vård som anordnas mot patientens vilja. Denna inställning kan ha samband med det faktum att erfarenheten visar att det är omöjligt att vårda narkomaner tillsammans med andra intagna på våra psykiatriska kliniker. Narkomanklienlelet är utomordentligt svårbehand lat, och den integrerade vården inverkar menligt på vårdresultatet beträffande övriga patienter. som avrådde också från de förslag som narkomanvårdskommittén framlade om en integrerad vård. Eftervård finns endast i mycket begränsad utsträckning, och det är därför nödvändigt att beslut fattas om hur en effektiv och differentierad eftervård skall organiseras. Visserligen har ansvaret för vården ålagts sjukvårdshuvudmännen, men det måste dock åvila att utfärda råd och anvisningar för narkomanvården, men ännu lyser dessa med sin frånvaro. I ett interpellationssvar omtalade socialministern att dylika anvisningar var att vänta från . Dessa låter fortfarande vänta på sig. Det är både orimligt och olämpligt att sjukvårdshuvudmännen själva söker var och en inom sitt område dra upp riktlinjerna för vården. Det är därför nödvändigt att den centrala tillsynsmyndigheten skyndsamt fullgör det uppdrag som självklart åvilar den. Dylika råd och anvisningar bör inte begränsas till att gälla frivillig vård på behandlingshem utan även precisera innehållet i den vård som med stöd av lagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall kan beredas personer som ej själva vill underkasta sig erforderlig vård. Vården bör under en första ske på speciella avdelningar inom våra sjukhus. Eftervården torde ofta kunna ske utanför anstalter och institutioner. Om bostad och arbete kan anskaffas bör patienten få en chans att försöka klara av detta. Oundgängligen nödvändigt är dock att det finns en kontaktperson som har daglig tillsyn över och kontakt med vederbörande. Vid återfall föreligger redan nu skyldighet till fortsatt sluten vård. Genom ett sådant system undviks en alltför långvarig behandling på anstalt, vilken ur alla synpunkter är olycklig. Viktigt beträffande vården av narkomaner är också kontakten med de anhöriga. När det gäller vård på sjukhus med stöd av lagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall finns lokala nämnder som fattar beslut om utskrivning. För nämndernas arbete bör gälla att kontakt regelmässigt skall etableras med narkomanernas anhöriga. I motion har jag föreslagit att en parlamentarisk kommitté skulle tillsättas för att framlägga förslag i vårdfrågan. Detta yrkande om en parlamentarisk kommitté får uppfattas som ett alternativ till de av mig här föreslagna riktlinjerna för narkomanvården. I propositionen föreslås slutligen vissa frekvensundersökningar för att få kännedom om narkotikamissbrukets omfattning. Enligt min mening är det nödvändigt att dylika undersökningar görs, men förslagen i propositionen är alltför begränsade för alt ge underlag för en fullständig bild av narkotikamissbruket. Ett centralt register bör upprättas över narkomaner dit polis och skall ha rapporteringsskyldighet. Jag föreslår att åtgärder vidtas för en sådan central registrering, varvid dock självfallet såvitt möjligt krav bör uppställas på största möjliga anonymitetsskydd, i synnerhet beträffande frivilligt intagna på sjukhus. Åberopande det anförda yrkar jag 1) att hemställer att Kungl. Maj:t ger i uppdrag att skyndsamt utfärda råd och anvisningar för narkomanvårdens bedrivande i enlighet med vad som anförts i motionen, 2) att hemställer att Kungl. undersöker möjligheterna att låta inrätta ett centralt register i enlighet med vad i motionen anförts.