mot · FV02676 · 1972-01-25 00:00:00 — av m. fl. om bättre ekonomiska villkor för kulturarbetarna. Kulturarbetarna och det allmänna Det torde numera råda enighet om att det tillhör uppgifterna för stat och kommun att skapa förutsättningar och garantier för ett levande kulturliv och att ge människorna oberoende av bostadsort och andra levnadsbetingelser samma service på det kulturella som på andra samhällsområden. Gentemot den stora merparten av medborgarna har det allmänna ett ansvar både för att det produceras kultur i form av t. ex. teaterföreställningar, böcker, konstverk, filmer och utställningar och för att dessa produkter sprids i samhället. Samhällets ansvar gentemot kulturarbetarna omfattar i första hand den utbildning som skapar förutsättningar för en fruktbar insats samt garantier för en rimlig materiell försörjning. Inte minst i sistnämnda avseende finns det mycket i övrigt att önska. Att få avsättning för sina produkter på en i huvudsak kommersiellt inriktad marknad är för de flesta kulturarbetare förutsättningen för en dräglig försörjning och trygga arbetsförhållanden. I en marknadsekonomi byggd på fri konkurrens mellan olika varor och tjänster kan emellertid den kulturella produktionen ha svårt för att hävda sig. I kampen med en ständigt växande ström av varor och tjänster avsedda att tillfredsställa mer materiellt inriktade behov hamnar kulturprodukterna ofta långt ner på inköpslistan. Följden blir att många kulturarbetare fortfarande måste kämpa inte bara för en med andra medborgare likvärdig standard utan också för sin blotta existens. Av den undersökning om kulturarbetarnas inkomster som , litteraturutredningen och låginkomstutredningen presenterade framgår klart att många kulturarbetare befinner sig i en ekonomiskt svår situation. Om man ser till medianinkomsten ligger den för bildkonstnärer, konsthantverkare och författare lägre än för löntagargrupper i deras helhet. De båda förstnämnda grupperna har en medianinkomst som understiger den för fulltidsarbetande löntagare. Till bilden hör också att endast en del av kulturarbetarnas inkomster härrör från direkt konstnärlig verksamhet. För författare t. ex. härrör mindre än hälften av inkomsterna från direkt litterär verksamhet, och medianinkomsten från författarskap uppgår till endast . Det här materialet visar att stat och kommun måste ta på sig ett större ansvar än för att ge kulturarbetarna möjlighet att arbeta under stimulerande och meningsfulla former och kunna känna rimlig trygghet i ekonomiskt avseende. Den grundläggande principen för det allmännas engagemang för att förbättra kulturarbetarnas situation bör vara att i största möjliga utsträckning söka skapa arbetstillfällen och att ge ersättning för fullgjorda arbetsprestationer. Det kan inte gärna vara i någons intresse att utveckla ett stipendiesystem som tenderar att i realiteten fungera som socialunderstöd. Genom att betala generöst för de kulturella produkterna visar man att det angelägnaste i kulturpolitiskt avseende inte är att hålla kulturarbetarna ekonomiskt flytande utan att deras insatser är viktiga och nödvändiga. Detta innebär emellertid inte att det sämhälleliga stöd som utgår i form av arbetsstipendier o. d. bör försvinna. Det är tvärtom nödvändigt att stat och kommun medverkar till att göra det möjligt för kulturarbetare av skilda slag att under ekonomiskt trygga förhållanden färdigställa större verk och pröva nya uttrycksmedel etc. Enligt vår mening bör därför anslaget till konstnärsstipendier öka med utöver vad Kungl. Vid fördelningen av denna summa bör framför allt bildkonstnärernas behov av att förbättra sin situation beaktas. Den stora grupp av kulturarbetare som är anställda vid bibliotek, museer, teatrar, olika massmediainstitutioner etc. kan tyckas ha samma ställning som de flesta andra löntagare. 1 verkligheten är dock deras situation besvärligare än många andras. Tillgången på arbetsuppgifter är mycket växlande. Det kan t. ex. noteras att många skådespelare saknar fast engagemang och måste ta tillfälliga uppdrag vid olika teatrar eller enstaka uppgifter inom radioTV och filmbranschen. hotar den omfattande examinationen från de statliga scenskolorna att leda till ett visst överskott av skådespelare. Arbetsmarknadsläget för de anställda inom filmbranschen är likaledes ytterligt kärvt. Det är emellertid inte bara av denna anledning utan också och framför allt mot bakgrunden av utvecklingen i stort angeläget att finna nya arbetsuppgifter och skapa nya yrken på kulturlivets område. Nya och vidgade funktioner för bibliotek och museer bör kunna medföra nya arbetsmöjligheter för kulturarbetare av skilda slag. Inom skolväsendet med dess klart markerade öppenhet gentemot samhället i övrigt bör det finnas utrymme för insatser från bildkonstnärer, författare, skådespelare, musiker etc. Bildkonstnärerna med deras speciella känsla för form och miljö bör kunna utnyttjas betydligt mer i stads- och miljöplaneringsarbete. Ytterligare exempel skulle kunna dras fram, men det väsentligaste är att man inom stat och kommun tar itu med de här frågorna och på ett okonventionellt och fantasirikt sätt försöker hitta nya vägar att utnyttja den erfarenhet och den kunskap som kulturarbetarna onekligen representerar. Som vi understrukit ovan bör en huvudlinje i den statliga kulturpolitiken gentemot kulturarbetarna vara att ge dem ersättning för vad de producerar. Den s. k. biblioteksersättningen, dvs. ersättningen till författarna för de böcker som biblioteken lånar ut till allmänheten, är en ersättningsform som ligger helt i linje med denna vår grundsyn. Flertalet skönlitterära verk går ju nämligen ut i relativt begränsade upplagor, vilket innebär att författarnas inkomster av själva försäljningen i de flesta fall blir tämligen små. Årsmedianen för författarinkomst ligger, som vi påpekat ovan, på ca , dvs. långt under vad som är möjligt att leva på. lånas verken i mångdubbelt större omfattning ut via biblioteken. Biblioteksersättningen bör därför ses både som en kompensation till författarna för lägre försäljningssiffror till följd av utlåningsverksamheten och som en ersättning för utnyttjandet av deras verk. Utmärkande för biblioteksersättningen är emellertid att den beslutas av utan att de som den berör författarna själva har möjlighet att förhandla om ersättningens storlek. Som vi framhållit tidigare bör det tillförsäkras författarna en förhandlingsrätt på det här området. En sådan skulle inte medföra större risker för den kulturella verksamheten i samhället än t. ex. strejkrätten för skådespelare, musiker, bibliotekarier etc. har det kommit att framstå som en målsättning att få grundbeloppet vid utlåning av originalverk höjt till per lån. Sedan kravet först framfördes har visserligen penningvärdet urholkats ytterligare, men vi anser det ändå viktigt att ha detta belopp som ett etappmål. Vid riksdag framförde vi det sedermera bifallna kravet om en höjning . Vi anser det vara naturligt att nu fortsätta på den inslagna vägen och yrkar för nästa budgetår en höjning av biblioteksersättningen per lån för originalverk. Bildkonstnärerna befinner sig i en situation som påminner om författarnas. En stor del av deras verk ställs genom utställningar o. d. till allmänhetens förfogande utan särskild kostnad. Alldeles oavsett att utställningsverksamheten är en försäljningsform svarar bildkonstnärerna genom den för en viktig kulturell insats. Utställningarna är offentliga och öppna för alla som kan vara intresserade enskilda, skolklasser, studiegrupper etc. Dessutom är de i allmänhet gratis. Det är en service som konstnärerna bjuder på. krävs det en betydande ekonomisk satsning från konstnärens sida för att kunna genomföra en utställning. Han måste ta på sig ett betydande ekonomiskt ansvar för att kunna sprida sina verk till allmänheten och för att få dem sålda. I många fall resulterar utställningarna inte heller i ett nettoöverskott. Enligt uppgift går ca 2/3 av alla utställningar jämnt upp, dvs. försäljningsintäkterna räcker precis för att betala utställningskostnaderna. Det enda han har förlorat är sina bilder, sina tidigare utlägg för material, ateljé och dylikt och så naturligtvis allt sitt intellektuella och arbete. Enligt vår mening är det inte rimligt att samhället på det här sättet åker snålskjuts på bildkonstnärerna. Som vi framhållit tidigare tillhör det samhällets uppgifter att se till att den kulturella produktionen sprids ut till olika delar av vårt land, och när nu en yrkesgrupp själv tar initiativet till att så sker, bör samhället träda in och ge dem ersättning för detta. Vi vill därför ansluta oss till den uppfattning som kommit till uttryck på en rad håll, nämligen att det allmänna bör ersätta konstnärerna för att de ställer ut sina produkter. Den här principen har numera accepterats av staten genom den överenskommelse som uppnåtts mellan Riksutställningar och (). Det är angeläget att den nu också, som skett i vissa fall, överförs till det kommunala planet. Staten kan här göra en insats och stimulera kommunerna genom att öppna en möjlighet för dem att erhålla statsbidrag för en del av kostnaderna för utställningsersättningar. I det här sammanhanget vill vi påpeka betydelsen av att kommunerna stödjer utställningsverksamheten genom att påta sig en del av det ekonomiska ansvaret och ställa ändamålsenliga utställningslokaler till förfogande. Stat och kommun har möjlighet att påverka bildkonstnärernas arbetsvillkor och levnadsförhållanden genom sin inköpspolitik i vad gäller konst. Det är därför klart otillfredsställande att statens anslag till inköp av konst inte höjts mer än vad som nätt och jämnt motsvarar de allmänna prisstegringarna. Vi anser nu att staten bör satsa betydligt mera på förvärv av konst och försöka nå upp till den norm som man sökt tillämpa i det offentliga byggandet, nämligen att av byggnadsvärdet skall anslås till konstnärlig utsmyckning. Detta gäller självfallet också landstingen och primärkommunerna. som konstinköpen ger konstnärerna avsättning för deras produkter och därmed både stimulans och pengar bidrar de till att skapa en estetisk tilltalande miljö. Vid sidan av den medvetna eller öppna kulturpolitiken påverkar stat och kommun kulturlivet och kulturarbetarnas villkor genom åtgärder som inte primärt är kulturpolitiskt motiverade. Denna dolda kulturpolitik har uppmärksammats litet i debatten men är ovedersägligen av stor betydelse. Lagstiftningsåtgärder t. ex. kan få viktiga konsekvenser för kulturlivets gestaltning. Så är t. ex. fallet med lagstiftningen beträffande upphovsmannarätten. En strängare lagstiftning och rigorösare tillämpning skulle ofelbart leda till att inte föraktliga summor skulle behöva betalas ut till författare av olika slag. I vissa fall har riksdag och regering avstått från lagstiftning som skulle kunna få mycket betydelsefulla följder. Man skulle exempelvis kunna tänka sig en bestämmelse och inte som bara en rekommendation om att en viss procent av byggnadskostnaderna vid uppförandet av offentliga byggnader skulle avsättas till konstnärlig utsmyckning. På skatteområdet driver en mer eller mindre dold kulturpolitik. Införandet av omsättningsskatt på böcker och konst har självfallet fått viktiga kulturpolitiska konsekvenser. Subventioneringen av postdistributionen av dagstidningar, veckotidningar och tidskrifter har givetvis också den allra största betydelse. De s. k. kommersiella veckotidningarna beräknas på detta sätt få omkring 8 milj. kr. i statligt stöd en favör som ter sig grotesk från kulturpolitisk synpunkt, då åtskilliga seriösa tidskrifter kämpar för sin existens. Ett annat exempel på dold kulturpolitik på skatteområdet är momsbeläggningen av förstagångsförsäljning av konst. Eftersom bildkonstnärerna med nuvarande ordning får huvuddelen av sina inkomster i form av engångsersättningar för sina produkter, dvs. konstverken, är frågan om mervärdeskatt vid förstagångsförsäljning av konst av största betydelse för konstnärernas ekonomiska situation. Visserligen är förstagångsförsäljning direkt från konstnärernas ateljé befriad från skatt , men den viktigaste delen av frågan, nämligen beskattning av försäljning i samband med utställningar, har förblivit olöst. Detta innebär att konstnärerna vid försäljning via sin viktigaste kanal för kontakt med den köpande allmänheten, utställning, utöver de dryga utställningskostnaderna också drabbas av mervärdeskatten, även om skattskyldigheten formellt åvilar kommissionärerna. Det är vidare bortsett från de ekonomiska aspekterna av frågan orimligt att på det sätt som sker jämställa försäljning av konst med försäljning av t. ex. kylskåp och bilar. För att bidra till en bättre ekonomisk situation för bildkonstnärerna bör därför, som vi hävdat vid tidigare tillfällen, mervärdeskatten på förstagångsförsäljning av konst tas bort. riksdag fattade beslut om en utredning av frågan. menade vi att det borde vara möjligt att utan särskild utredning besluta om momsbefrielse. Denna vår åsikt kvarstår självfallet. Då nu emellertid begärt att frågan skall utredas, är det av synnerlig vikt att det sker med största skyndsamhet. Enligt vår mening bör det vara fullt möjligt att förelägga höstriksdagen ett förslag i frågan så att momsbefrielsen kan träda i kraft fr. o. m. Med hänvisning till det anförda hemställer vi1 1. att under åttonde huvudtiteln utöver vad Kungl. begärt anvisar att fördelas enligt i motionen angivna riktlinjer, 2. att beslutar att höja författarersättningen för bibliotekslån till per lån av originalverk och under åttonde huvudtiteln . Ersättning åt författare m. fl. utöver vad Kungl. begärt anvisar 1,5 milj. kronor, 3. att hos Kungl. begär att frågan om statsbidrag till kommunerna för ersättning i samband med konstutställningar blir föremål för utredning inom . () () () () /ENKEL (fp) () 1 (Se även motion 1972:642)