mot · FV021659 · 1972-04-20 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 66 med förslag till ändring i regeringsformen, m. m. I propositionen 1972:66 föreslår Kungl. Maj:t att det skall finnas ersättare för riksdagsledamot som är talman eller som tillhör regeringen liksom för ledamot som är ledig. Propositionen grundar sig på grundlagberedningens 1970 framlagda betänkande Ersättare för riksdagsledamöter. Propositionen accepterar dock icke i alla delar det förslag som framlades av grundlagberedningens majoritet. I denna motion tar vi upp frågan om antalet ledamöter i . Enligt föredragande statsrådet finns det inte anledning att koppla samman ersättarfrågan med den större frågan om lämpligt antal riksdagsledamöter. Ersättarsystemet innebär endast, heter det i propositionen, att möjligheter att fungera med det i grundlag fastställda ledamotsantalet förbättras. Det finns heller inte något påtagligt stöd för att ett ersättarsystem i den utformning som jag har förordat kommer att få någon märkbar negativ effekt på arbetsförhållandena i . Jag vill till detta foga att frågan om lämpligt antal riksdagsledamöter varken kan eller bör bedömas uteslutande eller ens huvudsakligen under hänsynstagande till arbetsförhållandena i . Andra faktorer som t. ex. hänsynen till möjligheterna att bereda olika landsdelar allsidig representation i måste väga tungt i ett sådant sammanhang. Vi delar uppfattningen att det är önskvärt med en allsidig representation i . Enligt vår mening talar emellertid starka skäl för att en omprövning av antalet ledamöter nu kommer till stånd. Först kan erinras om att författningsutredningen i sitt betänkande 1963 föreslog att enkammarriksdagen skulle ha 290 ledamöter. Grundlagberedningens majoritet föreslog i sitt betänkande 1967 om partiell författningsreform att antalet skulle vara 350. Det främsta skälet för den högre siffran var att ett lägre antal ansågs komma att gå ut över framför allt glesbygdernas representation i . Några beräkningar för att utröna om det fanns fog för denna uppfattning gjordes emellertid inte inom grundlagberedningen. Moderata samlingspartiets representant i grundlagberedningen reserverade sig för 300. I remissbehandlingen förordade flertalet remissinstanser, däribland 16 länsstyrelser, regeringsrättens ledamöter och , det lägre antalet, 300. Propositionen 1968:27 anslöt sig till den uppfattning som företräddes av majoriteten i grundlagberedningen, men även föredragande departementschefen gav uttryck för en viss tvekan. 1 rådde delade meningar, men flertalet ansåg sig böra godta den kompromiss som träffats av grundlagberedningens majoritet. Även vissa av dessa ledamöter hade dock yppat någon tvekan. Som skäl för att acceptera det högre antalet anfördes att inte bara olika landsdelar och orter utan även skilda yrken och intresseriktningar därigenom får större möjligheter att bli representerade i . Självfallet ökar dessa möjligheter med ett högre antal, men detta utgör inte i och för sig någon garanti för att glesbygderna blir representerade. Kandidatnomineringen handhas av de skilda partiernas lokala och regionala organisationer. Den föregås i allmänhet av prowal bland partiets medlemmar, och detta gynnar knappast glesbygderna. Snarare är det så att tätorternas kandidater samlar flertalet röster. I ett av remissyttrandena på grundlagberedningens förslag om 350 ledamöter anfördes att ett förebyggande av att glesbygdernas representation minskar i sin tur måste medföra att antalet riksdagsledamöter ökas i takt med avfolkningen av glesbygderna. Med det nomineringsförfarande som partierna tillämpar och med nuvarande valkretsindelning kan man inte tillförsäkra glesbygderna representation i . I realiteten torde det också vara andra faktorer och kvalifikationer som bestämmer partiernas kandidatnomineringar. I en reservation till betänkande (1968:20) i anledning av propositionen anförde fyra ledamöter (3 m och 1 fp) att det högre antalet sannolikt skulle framtvinga inskränkningar i den enskilde ledamotens yttranderätt och att skulle få en folkrepresentation som är kvantitativt större än vad den är i med jämförbara länder. Reservanterna förordade att antalet skulle sättas till 300. Som ännu ett viktigt skäl för att inte frångå grundlagberedningens och propositionens förslag om 350 ledamöter anförde majoritet att frågan om ersättare för riksdagsledamöterna inte kunde bli föremål för prövning i förevarande sammanhang men att en ersättarinstitution i viss mån kunde tillgodose intresset av allsidig representation. Det torde även frånsett detta bli ofrånkomligt, underströk KU, att ånyo överväga ledamotsantalet i den mån ersättare införs. Utan att ta ställning i sakfrågan uttalade utskottet som ett önskemål, att frågan om införande av ersättare för ledamöter skulle behandlas med viss förtur inom grundlagberedningen. Så skedde, och grundlagberedningens betänkande framlades 1970. Även här reserverade sig moderata samlingspartiets representanter för 300. Enligt majoritetens mening borde man avvakta erfarenheterna av arbetsförhållandena i den nya innan man tog upp ledamotsantalet till omprövning. Ett genomförande av propositionens förslag att ersättare obligatoriskt skall inträda i stället för ledamot som är talman eller tillhör statsrådet innebär att det verkliga ledamotsantalet ökar till omkring 365. Regeringens ledamöter kommer självfallet att delta i debatter i samma utsträckning som . Härtill kommer ersättare för övriga ledamöter som är lediga . Vi noterar med tillfredsställelse att föredragande statsrådet i denna del följt moderata samlingspartiets reservanter i grundlagberedningen att ersättare för riksdagsledamot skall inkallas först när ledigheten uppgår till minst en månad. Detta kommer att begränsa antalet ersättare jämfört med beredningens förslag om inkallelse redan vid 15 dagars ledighet. Enligt inom grundlagberedningen och gjorda undersökningar under riksdagarna 19671969 och uppgick antalet ledigheter omfattande mer än en månad till 11 och mer än 2 månader till 3. Närvarofrekvensen kommer alltså även med den föreslagna begränsningen att ligga på en väsentligt högre nivå än . Det säger sig självt att detta tillskott av ersättare kommer att ytterligare försvåra arbetsförhållandena i kammaren och att behovet av debattrestriktioner blir än större. Det höga antalet låter sig svårligen förenas med den nära nog obegränsade yttrandefrihet som den svenska i motsats till många andra parlament tillämpar. Grundlagberedningen underströk i betänkandet om ersättare att det i den allmänna debatten om den svenska demokratin och dess sätt att fungera ofta hade betonats hur angeläget det var att en nära och levande kontakt hölls mellan väljare och valda. Vi delar denna uppfattning. Beredningen menade att detta talade för försiktighet inför tanken att minska antalet ledamöter. Enligt vår uppfattning talar detta snarare för ett lägre antal. Den nuvarande storlek och därav följande långdragna debatter tvingar ledamöterna att i ökad utsträckning tillbringa kvällarna i . Så är fallet särskilt då aktiviteten i de lokala organisationerna är livligast. Den nuvarande ordningen begränsar i hög grad de möjligheter att hålla kontakt med väljarna. Detta gäller i ännu högre grad de avlägsna valkretsarna. Möjligheter att komma till tals i och framföra lokala synpunkter och önskemål blir också mindre i en stor riksdag. De från vårt håll tidigt uttalade farhågorna att det höga antalet ledamöter skulle komma att ogynnsamt påverka arbetsduglighet och effektivitet har besannats. Anhopningen av ärendet mot slutet sessionerna har varit avsevärd. Redan vid enkammarriksdagens första vårsession 1971 såg man sig nödsakad att begagna den möjlighet som den partiella författningsreformen öppnade att, om synnerliga skäl förelåg, förlänga sessionen efter . Viktiga frågor har kommit upp till avgörande vid nattplena, vilket knappast varit till gagn för frågornas sakliga behandling. Det har också gjort det nära nog omöjligt för massmedia att hålla allmänheten informerad om vad som händer i . Den möjlighet som den partiella författningsreformen 19681969 öppnade att på förslag av talmannen och genom särskilt beslut av begränsa tiden för anförande även i samband med överläggning i viss fråga har icke utnyttjats. I stället har, liksom tidigare, fortsatta försök gjorts med frivilliga begränsningar genom förhandsanmälan och angivande av tid för anförande till samtliga debatter. Arbetsförhållandena är dock alltjämt otillfredsställande. Grundlagberedningen har i sitt avgivna slutbetänkande anvisat ytterligare vägar för att åstadkomma en begränsning av debatterna. Som framgått av vad ovan anförts rådde från början tveksamhet om det höga antalet, 350, även inom grundlagberedningen. Flertalet remissinstanser liksom en övervägande del av pressopinionen uttalade sig för att antalet borde begränsas till 300. Erfarenheterna års och den förflutna delen av riksdag talar enligt vår mening för att nu bör besluta att ledamotsantalet skall sänkas. I överensstämmelse med den reservation, som moderata samlingspartiets representant avgivit till grundlagberedningens slutbetänkande, anser vi att ledamotsantalet skall sänkas till 299 fördelade på 265 fasta valkretsmandat och 34 utjämningsmandat. Huvudskälet för ett udda antal är att så långt möjligt undvika lika röstetal vid voteringar. Endast under förutsättning att antalet ledamöter sänkes till 299 kan vi för vår del acceptera att ersättare införes enligt den nu föreliggande propositionens förslag. Erforderliga grundlagsändringar kan träda i kraft vid ordinarie riksdagsval eller vid eventuellt nyval som kan komma att äga rum efter grundlagsändringarnas slutliga antagande. Åberopande det anförda hemställes att , med avslag på Kungl. Maj:ts proposition 1972:66, hemställer att Kungl. förelägger vårriksdag nytt förslag om ersättare för riksdagsledamöter och om att skall bestå av 299 ledamöter. N. () i Trobro PER () i Gäddvik G. ()