mot · FV021432 · 1972-01-01 00:00:00 — av m. fl. angående bostadsbyggandets kreditförsörjning. Den faktor som i alldeles särskild grad drivit upp boendekostnaderna är den förda räntepolitiken. Då lågräntepolitiken övergavs förutsattes att bostadsbyggandet skulle hållas utanför den höjda marknadsräntans inverkan. Så skedde också delvis genom de statliga räntebidragen. Efter hand skedde emellertid en anpassning till den allt högre marknadsräntan, och en mera begränsad målsättning uppställdes att inte tillåta de höga räntorna att slå igenom i nyproduktionen. I samband med avskaffandet av de statliga räntebidragen och införandet av paritetslånesystemet 1968 upprepades samma målsättning, men gick man ett steg längre genom att paritetslånet innebär att kostnaderna för de statliga räntesubventionerna flyttades över på hyresgästerna. Detta sker genom att man skjuter upp betalningen av räntesubventionerna framåt i tiden. Kort sagt »man bor och betalar ». Dåvarande inrikesministern hävdade i propositionen som föregick omläggningen av lånesystemet att »jag anser att den föreslagna lånemetoden ger goda allmänna förutsättningar för att smidigt anpassa bostadskostnaderna efter fortsatt inkomststegring». Reträtt från bostadssocial målsättning Vi vill för vår del inte bestrida riktigheten i denna uppfattning. Den är ett klart uttryck för den bostadspolitiska linje som regeringen slagit in på, nämligen att de boende i princip skall betala kostnaderna för fastighetskapitalet enligt marknadens villkor, inbegripet en ränta på statslånet som motsvarar statens kostnader. Det är en eftergiftspolitik för dem som hävdar att de s. k. marknadsekonomiska krafterna skall styra bostadsförsörjningen men ligger långt från de sociala målsättningar som låg bakom den uttalade målsättningen för bostadspolitiken . Detta är en mycket medveten eftergiftspolitik från regeringens sida som styrks av det uttalande dåvarande inrikesministern gjorde vid riksdag i samband med diskussionen om bostadsförsörjningen och de ändrade villkoren för bostadsbyggandet. Han sade att »de friare avtalsförhållanden på hyresmarknaden och de änd rade villkor för bostadsbyggandets finansiering, som väntas bli resultatet av pågående utredningsarbete, kan beräknas till att bostadskostnaderna, åtminstone inom vissa delar av bostadsbeståndet, stiger förhållandevis mera än levnadskostnaderna i allmänhet». Han sade vidare: »En dylik utveckling kan antas medföra dels att rörligheten ökar, dels att bostadsefterfrågan dämpas när det gäller såväl bostadsutrymme som utrustning.» Dåvarande bostadsministern har fått helt rätt i sina antaganden om vilka följder regeringens förslag skulle få. Men en bostadspolitik som får sådana konsekvenser är ingenting annat än en eftergift åt dem som hävdar att bostadskonsumenterna skall betala priset på bostäder på samma sätt som för bilar, TV och andra varor men har ingenting att göra med en socialt inriktad bostadspolitik. Denna politik har i första hand drabbat storstäderna (tätorterna), dvs. Målsättningen att hyran skulle få uppta av lönen har inte kunnat uppfyllas. Grundstenarna i regeringens uttalade målsättning för bostadspolitiken , som hade en klar social inriktning, var för det första lågräntepolitiken, som skulle garantera billigt kapital till bostadsbyggandet och därmed också möjliggöra låga hyror. Det var för det andra familjebostadsbidragen, som skulle göra det möjligt även för barnfamiljer med låga inkomster att hyra en modern, rymlig bostad. För det tredje var det införandet av hyresregleringen, som skulle hindra privata hyresvärdar att ockra på bostadsbristen. För det fjärde var det kreditsystemets utformning, som tillsammans med samhällets hyreskontroll skulle dämpa de privata spekulanternas intressen av att äga bostadsf astigheter. I arbetarrörelsens efterkrigsprogram ställdes också kravet att tomtmarken skulle kommunaliseras och hyreshusen gradvis överföras i samhällets ägo. kan vi konstatera att man från regeringens sida är på full reträtt från dessa målsättningar och att den kalla affärsprincipen tagit överhanden. Hyreskostnaderna har stigit . Kraven på lägre hyror gäller i första hand nyproduktionen. Hyrorna är av den storleken i nyproducerade lägenheter att dessa inte kan efterfrågas av vanliga löntagare, utan dessa bostäder tenderar att bli kategoribyggen, där grupper i samhället som redan är privilegierade får bostad, ofta efter kortare väntetid än övriga inkomsttagare. De som drabbats värst av de stora hyresstegringarna är i första hand barnfamiljerna. Resultatet av denna medvetna bostadspolitik är att hyreskostnaderna i nyproduktionen stigit med . Utvecklingen har visat att hyreskostnaderna i nyproduktionen fortsätter att öka. Hyresutvecklingen tar sig bl. a. uttryck i att nyuppförda bostäder står outhyrda trots att ett faktiskt bostadsbe Enligt var i statsbelånade flerfamiljshus 1203, 730 och 508 lägenheter outhyrda under respektive en, två och efter färdigställandet. Aktuellare rapporter särskilt från storstadsregionerna ger en än mer talande bild av konsekvenserna av hyreskostnadernas stegring. Ett annat uttryck är det ökade antalet familjer som erhåller bostadstillägg. Dessa familjers antal ökade från 442 000 till 452 000 . Som vi sagt inledningsvis är en av huvudorsakerna till denna utveckling de höga räntesatserna samt ryckigheten och osäkerheten beträffande bostadsbyggandets kreditförsörjning. Sistnämnda förhållande förhindrar ett maximalt utnyttjande av de resurser som ställs till förfogande för att förbättra bostadsförsörjningen samt medverka till byggnadskostnaders och bostadshyrors stegring. Många exempel har getts på vådan av kvartalspolitik i fråga om bostadsbyggandets finansiering. Uppsplittringen av kreditformerna samt försenade avgöranden till följd av affärsbankernas politik har i betydande utsträckning orsakat igångsättning vid fel (försenad) tidpunkt. Detta har medfört onödig arbetslöshet, svårigheter att förverkliga bostadsbyggnadsprogrammet samt kostnadshöjande komplikationer för arbetet. Detta omdöme förändras inte av att departementschefen i årets statsverksproposition hävdar att kreditförsörjningen fungerat utan nämnvärda störningar. I föregående års statsverksproposition sade departementschefen att hade byggherrarnas svårigheter att få byggnadskrediter ökat, men genom medverkan av den expertgrupp som delegationen för bostadsfinansiering tillsammans med kreditinstituten tillsatte hade man i allmänhet kunnat finansiera projekt utan större förseningar i byggstarten. Även om de privata kreditinstituten inför hotet om ett annat finansieringssystem för bostadsbyggandet finner opportunt i vart fall så länge man anser detta politiskt och psykologiskt nödvändigt att i större utsträckning och tillgodose kreditanspråken, kan detta inte försvara underlåtenhet att tillgripa det system som äger alla förutsättningar att fungera bättre och i linje med de politiska besluten beträffande bostadsbyggandet. Några garantier för kreditfrågornas rationella lösning vid varje given tidpunkt kan nuvarande system för det första inte ge. För det andra kvarstår hela den krångliga tågordningen och de kostnadshöjande faktorerna även om det nuvarande systemet hanteras så att kontinuiteten i långivningen förbättras. Vi hävdar att ett kontinuerligt, planmässigt och utan onödiga kostnader bedrivet bostadsbyggande inte kan säkras med nuvarande kreditsystem. Detta har också bestyrkts av att vid inte få tillfällen hänt att de politiska besluten om bostadsbyggandets omfattning och lokalisering rubbats av maktbud i kreditfrågorna från affärsbankerna. Särskilt för de stora städernas bostadsförsörjning är detta ömtåliga frågor. Eftersom bostadsbyggnadsprojekten i dessa fall ofta är stora och omslutande rör det sig om flermiljonkrediter. Det är helt orimligt att låta affärsbankerna utnyttja sin maktställning till att inverka på frågan i vilken utsträckning och dylika angelägna storprojekt skall få starta eller kunna fortsättas. Frågan om ett i grundläggande avseenden förändrat system för bostadsbyggandets kreditförsörjning har diskuterats. Kravet på systemomläggning har även föranlett framställningar i , genom motion nr 1158. Häri yrkades inrättande av en statlig bostadsbank eller annan form för statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet. I bostadspolitiska kommitténs betänkande förespråkades statlig totallångivning, ehuru direktiven för utredningen ansågs hindra framläggande av förslag till beslut. Att kommittén emellertid önskade övergång till statlig totalfinansiering kunde man inte ta miste på. Bland de anförda motiven för denna inställning kan följande lämpligen citeras: »Jämfört med nuvarande förhållanden skulle besvär och kostnader för att erhålla lånen minskas för låntagarna totalt sett. I viss utsträckning måste låntagarna nu förhandla med både det kommunala förmedlingsorganet och ett eller flera kreditinstitut. Vid enhetslån skulle förmedlingsorganet generellt bli enda instansen. Låntagarnas kostnader för uttagandet av inteckningar skulle minska, likaså deras kostnader för ritningar och tekniska beskrivningar. Med mindre antal inteckningar skulle också inskrivningsdomarnas befattning med ärenden av detta slag minska. Förvaltningen av lånen under deras löptid skulle likaså bli enklare och billigare.» Maj:ts proposition nr 1967 om bostadspolitiska frågor förklarade departementschefen: »För egen del kan jag ansluta mig till bostadspolitiska kommitténs bedömning att en statlig totalfinansiering är rent tekniskt en enkel väg att uppnå en rationell kredittillförsel till bostadsbyggandet. En sådan finansieringsordning skulle bl. a. medföra fördelar för låntagarna och förenklingar i låneadministrationen.» Starka sympatier för en omläggning av kreditsystemet kom till uttryck också i statsutskottet. I dess majoritetsyttrande i anledning av motioner om statlig totalfinansiering (utlåtande nr 100) heter det bl. »Utskottet är liksom departementschefen av den meningen att problemet att finna rationella former för bostadsbyggandets kreditförsörjning skulle få sin bästa lösning om staten helt tog ansvaret för finansie ringen genom att tillhandahålla hela den för bostadsbyggandet erforderliga krediten. De fördelar som från bostadssektorns synpunkt är förenade med en sådan finansieringsordning synes utskottet så påtagliga att de bör avstås endast av mycket tungt vägande skäl.» Trots alla uttalanden under en följd av år till förmån för en samlad finansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringar har mycket litet blivit gjort för att genomföra vad man i ord anser vara till fördel på detta område. Det vanligaste förekommande argumentet mot en statlig totalfinansiering är att man vill avvakta resultaten av de erfarenheter som kan utläsas ur uppgörelserna med marknadens kreditgivare till bostadsbyggandet. Till dessa invändningar kan sägas följande: Även om delegationen för bostadsfinansiering träffat överenskommelser om krediter till det statligt belånade bostadsbyggandet , förändrar detta ingenting i den grundläggande frågeställningen. Vi anser att läget nu motiverar att förslag framlägges om statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringar med en låg och fast ränta genom inrättandet av en statlig bostads- eller samhällsbyggnadsbank. Konsekvenserna för kreditmarknaden av en övergång till en annan kreditfinansiering av bostadsbyggandet torde främst bli att sparbanker, hypoteksbanker och andra kreditinstitut kommer att övergå till att i omfattande grad placera tillgängligt kapital i statliga obligationslån. Om dylika kapitalplacerare kommer att i mera väsentlig mån söka sig andra placeringsobjekt blir givetvis beroende av statens allmänna ekonomiska politik. Därest statsmakterna i sin strävan att åstadkomma samhällsekonomisk balans och större planmässighet i den ekonomiska utvecklingen skulle lämna utanför mera väsentliga sektorer av vår ekonomi skulle givetvis en viss sådan ändring av kreditströmmarna kunna tänkas. Emellertid synes den uppfattningen vinna alltmera utbredning enligt vilken en snabbare ekonomisk utveckling kräver större planmässighet inom hela det ekonomiska livet. Därest statsmakterna skulle gå över till att inom ramen för landets samlade kapitalresurser genomföra en investeringsplanering i stort i fråga om mera väsentliga sektorer av det ekonomiska livet borde hela högräntepolitiken snart kunna överges. Detta skulle bli av väsentlig betydelse i kampen mot inflationen och för en annan kostnadsutveckling inte bara då det gäller bostäderna utan också i fråga om vår industriella produktion liksom handelns och samfärdselns kostnader. Med hänsyn till räntans betydelse när det gäller att påverka kapitalkostnaderna som i nybyggnationen utgör ca två tredjedelar av hyreskostnaderna är det uppenbart att räntor och amorteringstidens längd måste ägnas största uppmärksamhet när det gäller lånesystem för bostadsbyggandet. Vi vill i sammanhanget ta upp de orimligheter som paritetslånesystemet fört med sig. Många hyresgäster såg efter diskontosänkningarna fram mot hyressänkningar. Förvåningen blev naturligtvis mycket stor när diskontosänkningar på resulterar i att räntan på de långa lånen som går till bostäder endast sänktes med en fjärdedels procent. Ett lånesystem som får sådana följder är icke acceptabelt. Vi vill därför förorda att, till dess ett lånesystem som bygger på statlig totalfinansiering till bostadsbyggandet är genomfört, de uppenbara orimligheter som paritetslånesystemet medfört omgående rensas ut så att räntekostnader till bostadslån icke blir högre än till andra ändamål. Vi är övertygade om att en statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringar genom inrättande av en statlig bostadseller samhällsbyggnadsbank som tillhandahåller kapital till en låg och fast ränta på ett avgörande sätt skulle bidra till att nedbringa byggnadskostnadema och kapitalkostnaderna och därigenom åstadkomma lägre hyror. Vi hävdar också att man genom detta skulle åstadkomma en mera planmässig och lokaliserad bostadsproduktion liksom en sådan styrning av bostadsbyggandet att en mera industriell och i övrigt rationell produktion åstadkommes. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos Kungl. dels hemställer om förslag till statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet och dess följdinvesteringar genom inrättandet av en statlig bostads- eller samhällsbyggnadsbank, som skall tillhandahålla kapital till en låg och fast ränta, dels begär sådana förändringar av paritetslånesystemet att diskontosänkningar följs av motsvarande sänkningar på de långa lån som berör fastighetsbelåningen. (vpk) (vpk) i (vpk) (vpk) i (vpk) i