mot · FV02625 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om vidgade direktiv för den kommunalekonomiska utredningen. Kommunernas alltmer trängda ekonomiska läge kräver positiva åtgärder från statsmakternas sida. Kommunalskatterna har nått en höjd som inger farhågor från flera synpunkter. Skatternas konstruktion med proportionellt uttag medför en särskild belastning för mindre inkomsttagare. Dessa utsätts för stora påfrestningar genom skattehöjningar. För kommunerna har å andra sidan utrymmet för standardförbättringar inom de viktiga områden som de handhar blivit starkt beskuret. Även detta drabbar i första hand de sämst ställda i samhället. Den minskade handlingsfriheten utgör också ett hot mot den kommunala demokratin. har begärt en utredning om den kommunala ekonomin. vanns för en framställning till regeringen , men den kommitté som tillsattes påföljande år, skatteutjämningsrevisionen, gavs ett alltför begränsat uppdrag i förhållande inte bara till problemens räckvidd utan också till önskemål. Efter förnyade motionskrav och ännu en framställning av tillkallades i fjolårets sista konselj ytterligare en utredning om den kommunala ekonomin. Inte heller den nya kommittén har fått ett allsidigt utredningsuppdrag som motsvarar lägets krav och de synpunkter som framförts inom . Det är därför nödvändigt med ett förnyat initiativ. Detta bör komma till stånd utan uppskov så att utredningsarbetet kan bedrivas på ett ändamålsenligt sätt. Rent allmänt bör först framhållas, att kommittédirektiven fått en alltför ensidig och mot kommunerna negativ inriktning. De visar en väsentligen kritisk inställning till kommunerna och lägger huvudansvaret för dagens svårigheter på dessa. Finansministern framhåller att den kommunala verksamheten undergått en mycket kraftig utökning under de båda . På framstår en fortsatt expansion av samma storlek som klart oförenlig med kravet på en balanserad samhällsutveckling. Kommittén har ålagts att överväga olika möjligheter för att nedbringa den kommunala utgiftsökningen till en nivå som står i bättre överensstämmelse med tillväxten i landets totala inkomster och produktionskapacitet. Det medges att den kommunala expansionen till viss del förklaras av att statsmakterna ålagt kommunerna nya uppgifter och även i övrigt fattat vissa beslut som haft återverkningar på de kommunala utgifterna. Emellertid har staten också, framhåller finansministern, tagit på sig en betydande del av ansvaret för finansieringen av de utgiftsökningar som kommunerna förorsakats. 3 sami Nr 625-633 Det står naturligtvis klart att överambitioner och bristfällig planering på kommunalt håll medverkat till dagens trängda läge. Samma anmärkningar kan emellertid med minst lika stort fog riktas mot statsmakterna. Det är också väsentligt att erinra om att av den kommunala verksamheten avser utgifter som på skilda sätt påförts kommunerna av statsmakterna, delvis genom direkta ålägganden, delvis genom stimulansbidrag och liknande. Till finansieringen bidrar staten emellertid inte med mera än . Den bild av statsmakternas ansvar och insatser som tecknas i kommittédirektiven får därför anses missvisande. Att den kommunala utgiftsexpansionen måste dämpas är obestridligt. Detsamma gäller emellertid för den statliga sektorn. I en särskild motion har begärt en utredning om möjligheterna till besparingar och ökad effektivitet inom statsförvaltningen. Mot bakgrund av den kommunalekonomiska utredningen borde det kunna förutsättas, att detta utredningskrav biträds av regering och riksdag. I kommittédirektiven anförs att statsbidragen till kommunerna vuxit . En fortsättning av denna utveckling framstår inte som meningsfull, uttalar finansministern, eftersom finansiering genom statsbidrag i sista hand drabbar de medborgare som även är kommunala skattebetalare. I stället bör kommittén pröva frågan om en begränsning av den kommunala beskattningsrätten, begränsning av den kommunala expansionen genom fysiska regleringar eller en kvantitativ reglering av lånefinansieringen. Mot denna inriktning av utredningsarbetet kan flera invändningar resas. Frågan om begränsning av den kommunala beskattningsrätten är ytterst ömtålig. Denna rätt har alltid ansetts ha grundläggande betydelse för den kommunala självständigheten. Vi vill erinra om att frågan behandlats under arbetet på en ny författning. Både i remissyttranden och på annat sätt framfördes kritik mot att författningsutredningen inte berett grundlagsskydd åt kommunernas beskattningsrätt. Även länsdemokratiutredningen anförde denna mening i sitt betänkande Författningsfrågan och det kommunala sambandet (SOU 1965:54 s. 99). Den kommunala beskattningsrätten som innebär att kommunerna utan inblandning från statens sida äger fritt bestämma skattesatsernas höjd hade enligt utredningen i väsentlig mån bidragit till den kommunala självstyrelsens lyckosamma utveckling i och borde därför grundlagbefästas. Dessa synpunkter föranledde dåvarande justitieministern att göra följande uttalande i direktiven för grundlagberedningen 1966: Kommunernas rätt att själva bestämma de kommunala skattesatsernas höjd är uppenbarligen av grundläggande betydelse för den viktiga del av vår demokrati, som bär den kommunala självstyrelsens namn. Frågan om grundlagsskydd för denna beskattningsrätt bör därför icke förbigås i det fortsatta arbetet på en ny grundlag. Samma befogenhet som justitieministern ville grundlagstrygga 1966 är alltså finansministern 1971 benägen att inskränka. Enligt vår mening finns inte motiv för en så kraftig svängning i uppfattningen. Ett ingrepp av denna djupgående karaktär bör i vart fall inte övervägas inom ramen för en utredning med rent ekonomiskt-tekniska uppgifter utan måste sättas in i ett större perspektiv. I detta sammanhang vill vi även något beröra ett uttalande som gjorts i kommittédirektiven om landstingen. Det kan inte uteslutas, anför finansministern, att den snabba landstingskommunala expansionen delvis är betingad av att man tillerkänt huvudmännen för i stort sett ett enda område, hälso- och sjukvården, en självständig beskattningsrätt. Kommittén bör därför undersöka vilka samordningsformer som är möjliga för att vid den primär- och landstingskommunala utdebiteringen åstadkomma en effektivare avvägning mellan olika kommunala konsumtionsändamål och en för hela det kommunala området överbryggande utgiftsprövning. Som vi framhållit i en annan motion står hela skrivningen om landstingen i strid med tanken på en utbyggd länsdemokrati, som det bör vara en viktig uppgift för länsberedningen att pröva. Oavsett detta måste man konstatera att direktiven även i denna del gått in på en ytterligt både ömtålig och tekniskt svår fråga som svårligen kan prövas inom ramen för detta utredningsarbete utan måste sättas in i ett större perspektiv. Vi är de första att instämma i ett önskemål om ett utbyggt samarbete mellan landsting och primärkommuner och ett ökat samspel och en närmare samordning mellan verksamheten på de båda kommunala nivåerna. I detta syfte har vi i den nyssnämnda motionen hemställt att länsberedningen skall få i uppdrag att bl. a. göra en specialutredning om förhållandet mellan landsting och primärkommuner. Det är emellertid svårt att se hur man utan en sådan utredning utan att gå in på de övergripande frågorna om kommunernas ställning och uppgifter skall kunna finna ett system för en samlad utgiftsprövning. Direktiven anvisar alltså enligt vår mening i dessa delar inga framkomliga vägar till positiva lösningar av de aktuella problemen. En lika väsentlig erinran är att andra handlingslinjer, som framförts under den tidigare riksdagsbehandlingen, avfärdas eller helt förbigås. Såväl 1969 som 1971 begärde särskilt att kostnadsfördelningen mellan stat och kommun skulle bli föremål för prövning. Om detta innehåller direktiven ingenting närmare utöver det citerade uttalandet, att det inte syns meningsfullt att ytterligare öka statsbidragen. Om man håller fast vid den förut angivna utgångspunkten att man måste begränsa utgiftsexpansionen inom den offentliga sektorn i dess helhet kommer problemen väsentligen att innefatta fördelningsfrågor, vilkas lösning inte behöver få några avgörande samhällsekonomiska konsekvenser. Det gäller fördelningen av kostnaderna för samhällsverksamheten mellan stat och kommun, mellan kommunerna inbördes etc. Den ändrade kostnadsfördelningen kan få stor betydelse både för den kommunala demokratin och för jämlika levnadsbetingelser i skilda kommuner. Särskilt måste man uppmärksamma att de kommunala behoven ingalunda står i någon bestämd relation till skatteunderlaget. Till följd av befolkningsomflyttningarna har det tvärtom i stor utsträckning blivit så, att särskilt stora behov uppkommit i kommuner med en från 1* 1972. skattesynpunkt ogynnsam befolkningssammansättning. Det gäller både avflyttningskommuner i glesbygden och inflyttningskommuner kring storstäderna och på andra håll. Enligt vår mening är det en klar brist att utredningen inte fått i uppdrag att i enlighet med önskemål överväga frågan om kostnadsfördelningen mellan stat och kommun. Dess uppdrag bör vidgas i detta avseende. Utredningen bör verkställa en förutsättningslös prövning av kostnadsfördelningsfrågorna. Den bör analysera och belysa konsekvenserna av olika lösningar. Som exempel på utgifter för vilka staten snarare än kommunerna borde svara kan anföras de för bostadstillägg till pensionärer och de för barntillsyn och skyddade verkstälder. Även om kostnadsansvaret överförs på staten, bör naturligtvis ett lokalt och kommunalt inflytande över verksamheten finnas kvar. En ändrad kostnadsfördelning torde vara en förutsättning för att förbättra kommunernas ekonomiska situation på . Genom att utesluta dessa frågor har kommittédirektiven gett utredningsarbetet en inriktning som i bästa fall kan medföra att problemen inte förvärras och i sämsta fall kan leda till betydande nackdelar för den kommunala demokratin. Ett ökat ekonomiskt handlingsutrymme för kommunerna bör naturligtvis inte få leda till en utgiftsexpansion som är oförenlig med kravet på en balanserad samhällsekonomisk utveckling. Detta har redan sagts i det föregående. Ett uppdrag för utredningen att förutsättningslöst överväga frågorna om kostnadsfördelningen måste därför som ett självklart element innefatta ett uppdrag att pröva vägar att förhindra ett sådant resultat. Härvid bör emellertid andra lösningar övervägas än att begränsa den kommunala beskattningsrätten. Vi vill ytterligare framhålla att en lösning på av kommunernas ekonomiska problem förutsätter att ökad uppmärksamhet ägnas frågor om rationalisering och effektivisering. Vi har som nämnts i en annan motion rest krav på en utredning för att bl. a. pröva möjligheterna att öka den statliga verksamhetens effektivitet. Motsvarande synpunkter gör sig gällande på det kommunala området. Även om det naturligtvis här gäller frågor som måste beaktas och lösas av kommunerna själva, kan en statlig utredning lämna viktiga bidrag genom att analysera problemen och anvisa möjliga handlingsvägar. Avslutningsvis vill vi understryka det angelägna i att den nu tillsatta utredningen inte kommer att hindra partiella reformer som är önskvärda. Vi vill bl. a. erinra om att gjort en framställning till regeringen om vissa åtgärder som bör övervägas redan vid arbetet på nästa statsverksproposition. Av anförda skäl får vi hemställa att tillkännager för Kungl. som sin mening vad som anförts i motionen om uppgifter och inriktning för den kommunalekonomiska utredningens arbete. () () . () i Skegrie () i Luttra () i Bäckmora () i Glömminge