mot · FV02856 · 1972-01-25 00:00:00 — av m. fl. om rätt för tandläkare till avdrag vid inkomsttaxeringen för avsättning till riskfond. Vissa yrkesgrupper står i ett speciellt ansvarsförhållande till sina medmänniskor. Detta gäller i hög grad läkare och tandläkare. Om något oförutsett skulle inträffa, som medför att en patient får men av en viss behandling, är det nödvändigt att det finns en form av ansvarsskydd gentemot patienten. Ansvarsfrågan kan i många fall vara mycket komplicerad. När det gäller en behandling som utförts av en tandläkare kan ett misslyckat resultat ha flera orsaker. Om en tandläkare är vållande till en skada regleras denna i allmänhet av vederbörandes ansvarighetsförsäkring. De privatpraktiserande läkarna har i regel en sådan, och de inom den allmänna sektorn anställda tandläkarna är försäkrade genom huvudmannens försorg. Av många orsaker kan emellertid en behandling misslyckas utan att tandläkaren är vållande till uppkommen skada. Som exempel härpå kan nämnas att material som använts vid tandbehandling inte motsvarar vad fabrikanten utlovat eller ger oförutsedda negativa reaktioner t. ex. allergiska hos patienten, att patienten drabbas av en sjukdom som även påverkar käkregionen och spolierar det arbete som utförts av tandläkaren, att patienten inte följer givna ordinationer, slarvar med munhygienen etc. Då tandläkaren inte är vållande till en skada är patienten i princip oskyddad. Det är för en patient obegripligt att den egna kroppen reagerar negativt mot vissa material och att ett kostsamt arbete inte håller . Patienten förstår ej heller att tandläkaren är utan skuld utan vill ha arbetet kostnadsfritt omgjort samt, vilket ofta förekommer, utfört hos en annan tandläkare på den förres bekostnad, emedan patienten mist förtroendet för den tandläkare som utfört behandlingen och anser skulden för det inträffade vara hans. Det kan i många fall lätt konstateras vad som åsamkat skadan. Är tandläkaren vållande klarar han som tidigare nämnts patienten genom sitt försäkringsbolag. Vissa svårigheter uppstår dock med gränsfallen. Om tvekan uppstår görs arbetet i regel om kostnadsfritt eller till betydligt reducerat pris. Det finns dock flera fall, speciellt när det rör sig om större, kostsamma arbeten, där tandläkaren anser sig helt oskyldig till skadan och sålunda inte anser sig behöva ge patienten någon gottgörelse. Sådana fall har tagits upp i massmedia och föranlett vissa motioner i . Man får räkna med att antalet dylika fall kommer att öka , framför allt på grund av allmänhetens ökade kännedom och upplysning beträffande tandvården, vilket gör att fler komplicerade fall kommer under behandling. har varit uppmärksamt på denna utveckling och diskuterat olika möjligheter att lösa de problem som uppkommer i de fall patienten är oskyddad. Ett förslag som härvid diskuterats är möjligheterna att få till stånd en riskfond för tandläkarna. Att utfärda en garanti i vanlig bemärkelse för ett arbete som utförs på en människa är inte möjligt. Många okända faktorer påverkar i alltför hög grad resultatet av en behandling för att man skall kunna garantera att patienten skall kunna tillgodogöra sig garantin under framåt. Däremot kan det anses skäligt att tandläkaren för ikläder sig ett visst riskåtagande för sina arbeten. Skillnaden mellan dessa åtaganden är att då det gäller ett riskåtagande har tandläkaren möjligheter i vissa fall efter utlåtande från sina förtroendenämnder på det lokala och centrala planet att själv bedöma vad som kan anses vara skäligt gentemot patienten. Det bör påpekas att vissa förtroendenämnder har att se till att såväl patientens som tandläkarens rätt tillgodoses. Patienten har rätt att själv anmäla ett ärende till dessa nämnder och har även rätt att inför dessa föra talan. Den tandläkare som så önskar bör få rätten att före skatteavdrag få avsätta en viss procent, förslagsvis , av praktikens årliga bruttointäkter på ett speciellt konto. Ett riskåtagande omfattande kan anses tämligen rimligt, varför fonden alltså bör byggas upp . Om det sålunda händer något med ett utfört arbete, vilket kräver reparation eller en omarbetning och tandläkaren finner det oskäligt att patienten skall stå för kostnaderna, tar man från denna fond ett belopp motsvarande såväl materialkostnader som tandläkarens normala arvode. , således sjätte året, återförs första årets avsättning minus eventuellt ianspråktagna medel till beskattning som ny avsättning avseende sjätte året görs. Under sjunde året återförs andra årets avsättning, nytt kapital avsätts för sjunde året osv. Då praktiken läggs ner eller överlåts finns alltså ett riskskydd för patienten även om hans gamla tandläkare är verksam inom yrket eller gått ur tiden. Riskfondens fördelar är följande: 1) Patienten ges här en möjlighet till ekonomisk hjälp i de fall behandlingen av oförutsedda skäl inte givit önskat resultat. 2) Genom att utnyttja riskfonden kan en patient ges ekonomisk hjälp för att avhjälpa en skada som uppkommit av en tandläkarbehandling, även om tandläkaren, då patientens besvär visar sig, skulle vara pen sionerad, sjuk eller avliden. 3) Samhällets kostnader för detta medborgarskydd är ytterst blygsamma; pengarna återförs alltid på ett eller annat sätt till beskattning. 4) Administrationen är både enkel och billig. I enlighet med vad som anförts hemställs att beslutar att tandläkare beviljas rätt att före skatteavdrag få avsätta av praktikens årliga bruttointäkter på ett riskkonto. () ()