mot · FV02501 · 1972-01-01 00:00:00 — av m. fl. angående utbildningspolitiken och läromedelsproduktionen. Utbildningssektorn har expanderat explosionsartat. Allt fler grupper dras in i olika typer av utbildning och utbildningstiden förlängs. har utbildningens innehåll genomgripande förändrats på viktiga områden. Denna utveckling måste ses mot bakgrund av samhällsutvecklingen i stort. Det har påståtts att utbildningsexplosionen skulle bidra till en ökad jämlikhet i samhället dels därför att utbildningen blir mera lika för olika grupper, dels därför att skolan skall inpränta jämlikhetsideal i eleverna. Det har i socialdemokratisk ideologi t. o. m. framförts som en huvudtes att utbildningen är nyckeln till ett jämlikare samhälle. Bakom denna uppfattning ligger föreställningen om att det är värderingarna och viljan som är förändringars drivkraft. Vi betraktar dessa påståenden som oriktiga. För det första därför att man inte får jämlikhet bara därför att man önskar det. För det andra därför att skolan inte uppfostrar eleverna i någon jämlikhetsanda. Att utbildningen blir mer omfattande för alla är heller inget som behöver stimulera jämlikhet. Man kan bara se den sociala differentieringen mellan olika utbildningsområden för att konstatera detta. Betygs- och andra examinationssystem garanterar ytterligare differentiering och skiktbundenhet. Till yttermera visso är klassbundenheten något som främst uppstår och bevaras utanför skolan. 1 den mån utbildningsexplosionen över huvud taget ökar den sociala rörligheten så är det från jämlikhetssynpunkt av underordnad betydelse. Denna eventuellt ökade sociala rörlighet måste sedan sättas i relation till de tendenser till minskad social rörlighet, ökad differentiering och vidgade klyftor som uppstår inom andra sektorer och som också genomsyrar utbildningssektorns förändringar. Utbildningsmaskineriet hålls i det kapitalistiska samhället samman av dess kombinerade uppgift att producera arbetskraft och att i eleverna inpränta det normsystem och den ideologi som är förhärskande i samhället. Även om inte varje utbildning leder direkt till ett yrke så är ändå syftet med varje del i utbildningen att förbereda för ett framtida arbete. Det är utbildningens mål. Och den mer spridda utbildningen, läsningen av fler ämnen , får ses mot bakgrund av kraven på större kunnande på alla verksamhetsområden. Skolans ideologibildande funktion kan heller inte ses som en enkel funktion av direktiv från . Den ideologi skolan inpräntar i eleverna är beroende av en hel rad faktorer där läroböcker och lärare naturligtvis spelar en betydelsefull roll. Av betydelse är också sådana saker som skolformens sociala funktionssätt, skolmiljön och den allmänna och rätt Kartong: S. 16 rad 14 nerifrån. Står: bör ske Rättat till: bör inte ske speciella kultur som inpräntas i ungdomen väsentligen utanför skolan. Övergripande är dock att indoktrineringen är borgerlig och måste vara sådan. Eleverna skall fostras till medborgare i det bestående samhället, ett yrkesliv i en kapitalistisk hierarki, en kulturuppfattning anpassad till den kapitalistiska kulturen, en social livsföring i en redan producerad miljö. Detta medför en politisering av utbildningen där eleverna skall anpassas och läras acceptera det kapitalistiska system de lever i. De skall läras tänka på politiska förändringar som marginella justeringar på delområden där samhällets totalstruktur lämnas oberoende. Traditionellt kan utbildningen indelas i en del som omfattar den tekniska skolning som är nödvändig för yrkesutövande eller social inordning och en annan del omfattande teoretisk bildning: inhämtandet av kunskap om hur samhället och naturen fungerar och utvecklas. Dessa delar är inte oberoende av varandra eller en gång för alla givna. Samhällets sociala organisation, klasstruktur och tekniska utvecklingsnivå betingar vetenskapens intresseinriktning och samhällsuppfattning. Vetenskapens upptäckter och förändrade uppfattningar påverkar den tekniska utbildningens form och innehåll. Det har förekommit en klassbundenhet i rekryteringen till olika utbildning. Den tekniska snävt yrkesutbildande utbildningen har alltid varit arbetarklassens, medan akademisk utbildning varit knuten till överklassen. För arbetarklassen var det en förmån att kunna lära sig läsa och skriva så att man eventuellt kunde skaffa sig bildning . Det är inte längre så. Att kunna läsa och skriva är inte bara en självklar rättighet. Det är också en samhällelig skyldighet. Man klarar sig inte utan att kunna läsa och skriva. I vissa fall kan underlåtelser på detta område t. o. m. innebära lagbrott. En större kunskap på allmänna områden är nödvändig både för yrkesutbildning, yrkesutövande och över huvud taget möjligheten att existera i samhället. Med kapitalkoncentration och stordrift, statens och kommunernas tillväxt, tillkomsten och expansionen av service-, distributions-, manipulations- och administrationssektorerna har följt nya arbetsmoment och ökad teknisk specialisering. var den akademiska bildningen och forskningen en sysselsättning för överklassen. Från att ha varit hobby för feodalherrar och yrke för präster blev den successivt mer knuten till universiteten som samhälleliga institutioner. Universiteten var med våra mått mätt små. Jämfört var uppmärksamheten mer knuten till filosofiska ämnen. Naturvetenskap knöts mer direkt till kapitalistklassen eller enskilda forskargrupper. Historie- och samhällsvetenskaperna centrerade uppmärksamheten på de stora frågeställningarna och samhälleliga förändringars olika drivkrafter. De var oberoende av statsmakt och regering på ett annat sätt än . Men vetenskapsmän knöts ändå upp som rådgivare åt regeringar och bara genom sin klassrekrytering garanterades universiteten mota bort för överklassen farliga idéer. Annars var universiteten överhopade med allehanda reaktionära filosofiska spekulationer enligt den liberala principen att tänka rätt är stort, att tänka fritt är större. Friheten begränsades till olika legitimeringar av kapitalismen. Marxismen utestängdes eller förföljdes från universiteten. Universiteten har en annan funktion. Till följd av statens växande åtaganden har samhällsvetenskaperna hårdare knutits till statsmaktens direkta uppgifter. Deras problemområde är inte längre att finna ut samhällets funktionssätt, utvecklingslagar och drivkrafter i-utvecklingen. De begränsar sina forskningsobjekt till vad som är praktiskt nyttigt för härskande grupper och institutioner. Det gäller budgeteringsteknik, enkätundersökningar, optimalitetsberäkningar och annat. Alla dessa uppgifter förutsätter verklighetsuppfattningar, uppfattningar om historiska orsakssammanhang. Men dessa har man inte till uppgift att studera utan lämnar dem åt sidan. Denna utveckling har parats med ett växande studerandeantal. Härav har arbetarklassen också vunnit ett om än begränsat insteg på universiteten. Betingelserna för denna förändring ligger i statens krav på mer utbildad personal till ett växande antal administrativa uppgifter som man genom utbildningsexplosionen tar över kostnader för utbildning som företagen annars måste stå för. Den akademiska utbildningssektorns teknokratisering måste alltså betraktas som avnämarstyrd och kommer att fortgå. Kraven på en ytterligare yrkesinriktning på denna utbildning speglar dessa förhållanden. Arbetarklassens möjligheter att få tillträde till högskolestudier är fortfarande mycket små. Det tillträde man fått har skett först när de andra klassernas numerär har varit otillräckligt för utbildningsexpansionen. I SOU 1971:61 har man beräknat att av ungdomar från socialgrupp II och III var det 20 respektive som 1968/69 nyinskrevs vid universitet och högskolor. Av totalantalet ungdomar representerar dessa grupper . Från socialgrupp I inskrevs av ungdomarna. Av nyinskrivna vid universitet och högskolor kom från socialgrupp I, från socialgrupp II och från socialgrupp III som ensam stod för av totala antalet ungdomar. Men detta säger inte allt. Det är skillnad på olika högre utbildning. När man undersöker den sociala sammansättningen av studerande i medicin, juridik, agronomi och andra mer säkra ämnen så har dominansen för socialgrupp I ökat . Dessa, oftast spärrade utbildningslinjer, är ungdomar ur arbetarhem fortfarande huvudsakligen utestängda från. Detta belyser ytterligare förhållandet att ungdomar ur arbetarhem får tillträde till högre utbildning endast då de högre klassernas behov är täckt och man från statens sida fortfarande vill öka utbudet. I en socialistisk utbildningspolitik skulle inte bara rekryteringen till högre utbildning radikalt förändras. En sådan politik måste se hela livet som en utbildningsperiod. Arbete och studier skall varvas. Skillnaden mellan manuellt och intellektuellt arbete måste brytas ner. Den försvaras inte av distinktioner mellan praktiska och teoretiska begåvningar. Dessa distinktioner är ovetenskapliga. Nedbrytningen av skillnaden mellan manuellt och intellektuellt arbete är en förutsättning för att produktivkrafterna skall utvecklas i arbetarklassens tjänst och bryter ner klassgränser. Den föregivna strävan till objektivitet i undervisningen bör också ses mot bakgrund av den borgerliga vetenskapen och dess utveckling. Den borgerliga, akademiska, samhällsvetenskapen har aldrig varit objektiv. Med objektivitet förstås då att blottlägga de huvudsakliga drivkrafterna i historien. Tvärtom har dess historia präglats av att den ena spekulativa filosofin efter den andra dikterat dess utformning. Men den präglades en gång av att vilja förklara och förstå den verklighet som omgav den. Härav kommer också kravet på objektivitet i undervisningen. förträngs kravet på objektivitet i denna mening. Man säger att den inte finns, att vår uppfattning om verkligheten är beroende av våra värderingar och följaktligen subjektiv. T. o. m. ordet objektiv övergår alltmer till att betyda neutral. Det gäller att redovisa olika värderingar och balansera dem mot varandra. Så har kravet på objektivitet urvattnats och det som en anpassning till samhällsvetenskapernas omformning, där man ibland öppet erkänner att deras arbetsuppgifter bestämmes av de politiskt dominerande gruppernas värderingar och vilja. Inte ens med den mer blygsamma målsättningen till neutralitet kan man säga att skolan uppfyller densamma. Parallellt med den akademiska vetenskapen har marxismen utvecklats och ständigt polemiserat mot de borgerliga teorierna. Marxismen har bestått med den mest grundläggande och omfattande kritiken och föregripit förändringar i den akademiska vetenskapens tankevärd. Ändock behandlas marxismen fortfarande i utbildningen undermåligt. På några sidor i historie-, filosofi-, religionskunskaps- och eventuellt samhällskunskapsboken avhyvlas marxismen efter förebild av någon professionell borgerlig Marx-ätare. Ingenstans i läroböckerna finner man marxistiska teorier uppställda som alternativa förklaringar till de i läroböckerna traditionella. I historieundervisningen på grundskola och gymnasium diskuterar man inte ens historieteori utan tar för givet en traditionell och förhållandevis reaktionär historieteori. Filosofi handlar dels om gamla tänkare som man får fascineras av men inte ta på allvar, dels om semantiska och filosofiska elementa, men aldrig om filosofins ställning och förhållande till andra discipliner. Religionsundervisningen handlar om framför allt kristendom men i växande omfattning även andra religioner. Däremot diskuteras inte religionens roll i olika samhällen, dess historiska betydelse och förhållande till vetenskapen. I samhällsundervisningen meddelas officiella och mot statsmakten helt okritiska bilder av hur samhälle och stat fungerar. Här florerar alla de officiella borgerliga föreställningarna helt okommenterade. I u-landsundervisningen lär man sig t. ex. att underutvecklingen kan hävas med hjälp av preventivmedel, kapitalexport och nedbrytning av kulturmönster till förmån för en mer västerländsk kultur. Sådan är den accepterade borgerliga indoktrineringen. Grovheter i den borgerliga propagandan är det lätt att plocka fram då det finns ett ansenligt utbud av läromedel för mer omfattande studielinjer. Läromedelsproduktion är en luktrativ sysselsättning för både författare och förläggare. Spekulationen i läromedel drabbar genom höga priser väsentligen de studerande. Den måste stoppas. Det stora utbudet av läromedel leder som det nu är inte till en valfrihet mellan kvalitativt olika böcker. Andra former för läromedelsproduktion kan ge bättre valfrihet som man kan bli av med spekulationen. Utbildningens uppgift att producera arbetskraft genomsyrar och påverkar skolan på alla plan. Den kollektivitet och kamratanda som ofta uppstår i klasser bryts ner av jakten efter betyg. Konkurrens skall ersätta samarbete. Det finns ingen jämlikhet när en fjärdedel skall ha underbetyg. Här förbereds karriärjakten i det vuxna samhället. Andra metoder i nedbrytningen av kollektivitet i skolan är utformningen av skolmiljön, övergång till storskolor m. m. De krafter i samhällsutvecklingen som varit avgörande för utbildninsexpansionen skapar också en rad sociala konsekvenser. Tillväxten i statlig och byråkrati sysselsätter nya akademikerskikt. Grupper som tidigare haft en stark social ställning pressas ner av ett ökande arbetskraftsutbud. Den nuvarande åtstramningen av den offentliga sektorns tillväxt förstärker den senare effekten. Samma socialnedpressning kommer att drabba andra sociala skikt. Men det vore fel att därav dra slutsatsen att vi får ökad jämlikhet och att de privilegierade skikten försvinner. Storkapitalisternas makt är obruten och kring den grupperas nya till den knutna sociala grupper som den högre byråkratin blir mer avskärmad. Den ökade tekniska specialiseringen på och den snabba omvandlingen av arbetsmarknaden tenderar att innebära en ökad otrygghet i anställning och en rad omskolningar under ett arbetsliv. Det innebär ökad social otrygghet om inte studiemedelssystemet utformas så att det garanterar inkomsttrygghet för alla studerande i alla åldrar. Det är ett problem som kräver ökade statliga resurser på kapitalisternas bekostnad. Men utvecklingen är ofrånkomlig så länge den kapitalistiska anarkin styr arbetsmarknadsutvecklingen och utbildningen måste anpassas efter denna. I ett socialistiskt samhälle skulle arbetsmarknaden och följaktligen utbildningen kunna planeras på ett helt annat sätt så att arbetslöshet skulle kunna undvikas. Riskerna för en ökad strukturarbetslöshet är i ett kapitalistiskt samhälle desto större som utbildningens anpassning i tiden ligger avsevärt efter arbetsmarknadsförändringar. Här finns betydande utrymme för felplaneringar. De som befinner sig i utbildning kommer att utsättas för starkare psykologiskt tryck både genom den skärpta konkurrensen samt betygshetsen och genom den osäkerhet om framtidsmöjligheterna på arbetsmarknaden som råder. Det finns redan farliga tendenser på detta område. Till detta kan fogas riskerna för uppkomsten av ett underproletariat av outbildade med svårigheter att få arbete och som endast kan komma i fråga till okvalificerade sådana. De felaktigt utbildade kommer även att kunna utnyttjas som reservarmé på arbetsmarknaden i lönenedpressande syfte där så anses befogat. Även detta är en konsekvens av att utbildningen underordnas den kapitalistiska arbetsmarknaden. Med hänvisning till ovanstående föreslår vi att hos regeringen anhåller om sådan ändring av utbildningskungörelsen att lagstadgad rätt till utbildning tillförsäkras alla oberoende av ålder i syfte att öka arbetarklassens möjligheter till studier och utbildning på alla områden samt att hos regeringen anhåller om utredning om hur spekulationen på läromedelsmarknaden skall stoppas och om nya former för läromedel så att större valfrihet och kombinationsmöjligheter för skolarbetarna erhålles, vilket skulle underlätta kritiska studier. (vpk) i (vpk) i