ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FV02356 · 1972-01-20 00:00:00 — av m. fl. om krav på halv- eller vid färd med motorfordon i mörker. Enligt 51 § 1 mom. andra stycket i VTF stadgas: 1 stället för stadgad lykta för sken framåt må motsvarande parkeringslykta användas på väg, där tillfredsställande belysning är anordnad. Något enhetligt mått på tillfredställande belysning föreligger ej. Därför överlåts till den enskilda trafikanten att själv bedöma, huruvida vägbelysningen är tillfredsställande eller ej. Detta har medfört att alltför många fordonsförare kör på parkeringsljus i bl. a. städer och tätorter, där det finns väg- eller gatubelysning men där densamma ofta är otillfredsställande. Även i regn, dis eller dimma framförs fordon på parkeringsljus, sannolikt på grund av att många förare tycks tro att de själva ser bra. De inser inte att andra trafikanter inte ser dem, och däri ligger en mycket stor risk, eftersom inte alla människor är utrustade med god syn. Gångtrafikanter, speciellt barn och gamla, är i detta avseende särskilt utsatta. Från trafiksäkerhetssynpunkt borde det därför inte vara tillåtet att över huvud taget framföra fordon med enbart tillkopplat parkeringsljus, även om tillfredsställande vägbelysning någon enstaka gång kan påvisas. Ett fordon med enbart parkeringsljus tillkopplat är alltför ofta på grund av väglag och väderlek omöjligt att upptäcka. I stället borde halvljuset vara självskrivet. har man i förbjudit användning av enbart parkeringsljus vid framförande av fordon. Parkeringsljuset får endast användas vid parkering och uppställning av fordon. Med hänvisning till det anförda hemställes att beslutar att hos Kungl Maj:t begära förslag om förbud att framföra fordon med enbart parkeringsljus tillkopplat. () () () i öskevik
mot · FV02358 · 1972-01-21 00:00:00 — av herrar Ringaby och Komstedt om utsträckt giltighet av det s. k. 67-kortet vid SJ. 67-kortet är en populär rabattform vid resor med SJ för våra pensionärer. Den 50-procentiga rabatten gäller även sovvagn II klass men inte I klass. På grund av att II klass har tre bäddar och att sovvagnarna är mycket trånga uppstår svåra problem för invalider med vårdare, när de skall resa nattåg. Man kan inte begära att dessa skall trängas med en tredje, främmande person i en sovvagn. Det är uppenbart att man måste ta särskilda hänsyn till invalider med vårdare och deras behov av utrymme och ostördhet vid nattresor med SJ. I klass-vagnarna har två bäddar, men 67-kortet gäller inte för dessa, och då priset på I klass sovvagnsbiljett överstiger vad de flesta invalider kan bära, blir resultatet att resan oftast inte kan företas. Vi finner detta otillfredsställande och föreslår därför Maj:t måtte utfärda bestämmelser om att 67-kortet skall gälla även för I klass sovvagn för invalider som är beroende av en vårdare.
mot · FV02359 · 1972-01-21 00:00:00 — av m. fl. om kompetensbevis för mopedförare, m. m. omkom 179 personer i trafiken i cykel- och mopedolyckor. En stor del av dem hade med all säkerhet kunnat räddas, om de som mopedförare varit utrustade med hjälmar. En finsk undersökning utförd av trafikundersökningsnämndema utredde trafikskador med dödlig utgång, i vilka mopeder och motorcyklar varit inblandade. De skadades antal uppgick till 2 155 och de döda till 66. Den vanligaste dödsorsaken var skallskada, och dessa hade så gott som samtliga inträffat i samband med sammanstötning med annat fordon. En sammanfattning av de mopedskador som utretts av undersökningsnämnderna visar: a. mopedisterna är ensamma vållande vid trafikolyckor, b. den vanligaste orsaken till olyckan var observationsfel, c. de farligaste tillbuden uppstår vid vänstersväng, körning från privat område ut på allmän väg, fel vid körning i korsning, d. mer än hälften av de mopedister som var ensamma vållande till olyckan var av flera orsaker olämpliga att framföra moped på grund av bristande kunskaper, 1/3 av dödsfallen hade kunnat räddas med skyddshjälm. Några liknande undersökningar som de finska föreligger inte i , men man kan ha anledning att förmoda att förhållandena är ganska likartade i vårt land. Två faktorer skulle således radikalt kunna minska dödsolyckorna med moped: för det första obligatorisk användning av skyddshjälm, för det andra en utökad obligatorisk utbildning, avslutad med kompetensbevis för tillstånd att framföra moped. Sedan bestämmelserna om mopeden som ett körkortsfritt fordon infördes, har trafikintensiteten avsevärt förändrats, varför det finns all anledning att på nytt pröva frågan om kompetensbevis. Tekniskt sett skulle detta inte behöva innebära några svårigheter, eftersom den undervisning som fordras för detta med fördel skulle kunna förläggas till åttonde årskurs, där redan nu trafikundervisning bedrivs. Genom att denna undervisning blir målinriktad mot ett kompetensbevis, bör den bli motivationsskapande och effektiv på ett helt annat sätt än nuvarande ganska strukturlösa trafikundervisning. I samband med att bestämmelser utfärdas om kompetensbevis för moped och obligatorisk skyddshjälm, bör frågan om en ändring av maximihastigheten för moped prövas. En sådan ändring skulle vara sakligt försvarbar. Psykologiskt skulle det bland mopedistema vara lättare att vinna gehör för tanken på hjälm och kompetensprov om den sätts i relation till en högre hastighet. De eventuella komplikationer som en hastighetsändring kan medföra i relation till andra fordon med liknande bestämmelser eller trafikrytm som mopeder bör dock noga prövas, innan förändringar av detta slag genomförs. Med hänvisning till ovanstående hemställs att beslutar att hos Kungl. Maj:t begära förslag till ändring i vägtrafikförordningen så att ett stadgande införs om krav på kompetensbevis för förande av moped samt om krav på att mopedförare obligatoriskt skall bära hjälm. () () ()
mot · FV0236 · 1972-01-10 00:00:00 — om obligatoriskt säkerhetsbälte i bil. Den samhälleliga skyldigheten att i största möjliga utsträckning söka hejda dödandet och lemlästandet på vägar och gator är så självklar att den inte behöver särskilt motiveras. All erfarenhet visar att användandet av bilbälte reducerar riskerna för allvarligare personskador och i bästa fall förhindrar att sådana uppstår. Det ter sig därför som en direkt och ofrånkomlig konsekvens från ansvariga samhällsorgans sida att i lag påbjuda användandet av bilbälte vid framförandet av bil. Med åberopande av det anförda hemställs att beslutar att hos Kungl. begära skyndsamt framlagt förslag till införande i vägtrafikförordningen av stadgande att bil skall vara försedd med bilbälten av godkänd typ och att dessa obligatoriskt skall användas.
mot · FV02360 · 1972-01-18 00:00:00 — av i m. fl. om en tond för anslag till vägprojekt, m. m. Det allmänna vägnätets standard är en faktor av allra största betydelse när det gäller att med aktiva åtgärder styra den regionala utvecklingen i expansiv riktning. Tyvärr har dock inte vägfrågoma rönt den uppmärksamhet som de förtjänar i den regionalpolitiska debatten och ännu mindre vid statsmakternas ställningstaganden i regionalpolitiska frågor. Vägbyggandet har visserligen kommit till användning som sysselsättningsobjekt i sysselsättningssvaga regioner, men det har inte på ett mera uttalat sätt använts som ett lokaliseringspolitiskt medel. Regionalpolitiska utgångspunkter har inte utgjort bedömningsgrund för prioriteringar i vägbehovsplaner. Det kan inte enligt vår mening vara rationellt att lämna ett så viktigt instrument som vägbyggandet utanför den regionalpolitiska diskussionen. Det finns skäl ätt med kraft framhålla att det behövs en samordning av alla statliga sektorers resursanvändning, om man med rimliga insatser skall kunna uppnå de regionalpolitiska målsättningarna. Det finns därför starka skäl för en inventering beträffande de vägbyggnadsbehov som lokaliseringspolitiken kräver. En sådan inventering torde kunna utföras av statens vägverk i samarbete med regionala myndigheter. Den prioritering av vägbyggnadsbehov som en sådan inventering skulle leda fram till bör sedan läggas som grund för ett vägmedelsanslag speciellt inriktat på regionalpolitiska målsättningar. i , som ägnat denna fråga stor uppmärksamhet, har i samråd med i länet försöksvis studerat vägplaneringen i den del av länet som tillhör det inre stödområdet, Ljusdalsregionen, och funnit att av de vägprojekt om sammanlagt som finns upptagna i statens vägverks behovsplan för byggande av riksvägar och genomgående länsvägar samt sekundära och tertiära vägar inom kommunblocket tre vägprojekt till en sammanlagd kostnad av kan bedömas som särskilt angelägna från regionalpolitisk synpunkt. Med hänsyn till att regionen är stor till ytvidden synes denna kostnad inte vara avskräckande, om man bedömer vägbyggandet som ett viktigt lokaliseringspolitiskt medel. Enligt vår mening bör det tillskapas en fond, från vilken anslag kan utgå till vägbyggnadsprojekt som är angelägna från regionalpolitisk synpunkt. Man kunde därvid tänka sig att en viss del av väganslagen avdelades till denna fond. Under hänvisning till vad i motionen anförts hemställs 1. att en fond för anslag till från lokaliseringssynpunkt angelägna vägprojekt tillskapas, 2. att en viss procentandel av väganslagen tilldelas denna fond. () i Bäckmora
mot · FV02361 · 1972-01-21 00:00:00 — av m. fl. angående grunderna för beräkning av det regionalpolitiska transportstödet. Syftet med det statliga regionalpolitiska transportstödet är att det skall bidra till att utveckla näringslivet i och övriga delar av det allmänna stödområdet genom att minska de kostnadsmässiga olägenheter som följer med de långa avstånden inom stödområdet. Stödet utgår enligt 2 § kungörelsen (1970: 592) om statligt regionalpolitisk! transportstöd för vissa transporter inom landet där transportsträckan överstiger . Om en del av transportsträckan ligger utanför landets gränser, är den delen av sträckan ej kvalificerande för stöd. En icke ringa del av de godstransporter som sker från olika orter i går till hamnar i andra nordiska länder. Transporter från går sålunda ofta till norska hamnar, medan för vissa transporter från den naturliga vägen kan gå över finsk hamn. Vid dylika transporter är transportsträckan i eller inte kvalificerande för transportstödet. Dessa transporter blir därför ofta för den enskilde befraktaren dyrare än transporter av motsvarande längd som helt går inom . Det är enligt vår mening inte riktigt att utformningen av transportstödet skall bidra till att de naturliga och från samhällsekonomisk synpunkt också billigaste transportvägarna icke används. Detta kan emellertid förhindras, om även transportsträcka i och får ingå i den sträcka som berättigar till stöd. Givetvis skall själva transportstödet endast utgå för den svenska sträckan av transporten. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna att som kvalifikation för det regionalpolitiska transportstödet skall räknas även transportsträcka i och . () PER () i Gäddvik HANS () () i Agnäs
mot · FV02362 · 1972-01-21 00:00:00 — om förbud för barn att färdas i framsätet på personbil. I dagens växande trafik i vårt land får trafiksäkerhetsproblemen en allt större aktualitet. Mot bakgrunden av de många trafikolyckorna får frågorna om alla tänkbara möjligheter att bereda skydd och säkerhet åt förare och passagerare i biltrafiken synnerlig vikt. I väntan på de mest effektiva lösningar som forskningen kan komma fram till beträffande vägbeskaffenhet, hastighet, bilens utformning m. m. finns dock vissa möjligheter att minska en del skadeeffekter. Trots upplysningsverksamhet förekommer det tyvärr icke sällan att småbarn placeras ensamma eller i en vuxens knä i framsätet på en bil. Allmänheten synes ej tillräckligt beakta den stora risken att exempelvis en snabb inbromsning drabbar ett barns huvud med en så häftig pisksnärtseffekt att bestående förlamning eller i värsta fall döden kan bli följden. En vuxen med ett barn i famnen kan kastas så våldsamt framåt, att ett barns huvud kläms mot instrumentbrädan med allvarliga skador som följd. Visserligen har man konstruerat barnsitsar avpassade för framsätet, men någon skyldighet att använda dylika föreligger icke. Likaledes har man diskuterat minimilängden för passagerare som med fördel kan använda säkerhetsbälten, men därom föreligger heller icke några bestämmelser. Riskerna är så stora och uppenbara, att de rimligtvis i möjligaste mån bör elimineras, i detta fall genom lagstiftning. I fattade man 1971 ett beslut som redan trätt i kraft om förbud mot placering av barn i framsätet på bilar. (Bussar och skolbilar undantages liksom jordbruksmaskiner och liknande.) Beslutet återges i Bundesgesetz vom 8. mit dem das Kraftfahrgesetz 1967 abgeändert wird, Artikel 1, Punkt 144. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos Kungl. Maj:t anhåller att förbud införes för barn att färdas i framsätet på personbilar, därest icke särskilda säkerhetsåtgärder vidtagits. AB Egneilska Boktryckeriet, 1972
mot · FV02363 · 1972-01-20 00:00:00 — av i m. fl. om förverkande av motorfordon vid olaga jakt. jakt förekommer numera i en organiserad och planmässigt bedriven form i hela landet. Utsatta för denna jakt är framför allt högviltet. Det nu relativt väl förgrenade skogsbilvägnätet har härvid kommit att spela en stor roll. Man kan nu med bil eller annat motorfordon snabbt komma långt in i de stora skogsområdena. Bilen har även på annat sätt kommit att spela en framträdande roll vid den olaga jakten. Det är vanligt att man beskjuter viltet i ljuset från bilens strålkastare eller annat extraljus, vilket företrädesvis har ägt rum i landets odlingsbygder. Utöver det brottsliga i sammanhanget förtjänar omnämnas det lidande som viltet i denna lagstridiga jaktform kan tillfogas. Den olaga jakten bedrivs ju i största utsträckning under vanskliga ljusförhållanden. Det kan vara fråga om skott i månljus, under grynings- eller skymningsförhållanden eller som ovan nämnts i skenet från strålkastare förhållanden som för en i övrigt god skytt kan ge ett illa placerat skott. Dessutom tillkommer den ytterst försvårande omständigheten att eftersökning av skottskadat vilt av naturliga skäl inte kan förekomma, vilket ytterligare kan förlänga och försvåra ett skadeskjutet djurs lidande. Det är sannolikt att olaga jakt numera bedrivs med annan målsättning . Verklig fattigdom och därav betingad olaga jakt torde vara praktiskt taget utesluten. I stället är det fråga om försäljning av viltet, och hela verksamheten har prägel av inkomstbringande rörelse. Den som ertappas för olaga jakt kan dömas till dagsböter eller fängelse upp till . Vidare kan vid tillfället nedlagt vilt samt vapen och ammunition förklaras förverkade. Då den olaga jakten, som vi ovan belyst, antagit annan form och för att stävja den från bl. a. djurskyddssynpunkt osmakliga jakt från motorfordon som tilltagit, anser vi det vara rimligt att också motorfordon som direkt använts i samband med jakten förklaras förverkat. Men hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos Kungl. anhåller om utredning och förslag syftande till att även i samband med olaga jakt använt motorfordon må förklaras förverkat. () () () ()
mot · FV02365 · 1972-01-21 00:00:00 — av i om beslag av fartyg m. m. vid olaga fiske. Fisket i regleras i en konvention mellan och av . Enligt denna är fiske med trål förbjudet i hela den del av som ligger söder om en linje Ellekilde HageLerberget. Konventionen är föremål för överläggningar mellan länderna, då en rad frågor inte kan anses lösta på ett tillfredsställande sätt. Trots att överenskommelsen fortfarande gäller inträffar inte sällan överträdelser då fiskefartyg ertappas med att bedriva trålfiske inom förbjudna vattenområden. Trålfiskare har vid ett flertal tillfällen uppbringats av den svenska när man bedrivit trålfiske på förbjudet vatten i . Stundom har hela armador av trålare, och med släckta lanternor, ägnat sig åt detta olaga näringsfång. Det har här inte varit fråga om felnavigering eller felbedömning av positionen, som ibland gjorts gällande av uppbringade båtar då de ertappats navigerande endast någon sjömil innanför det aktuella gränsområdet. De båtar det här har gällt har uppbringats i farvattnen ner mot och därtill utan tända lanternor. Liknande förseelser har inträffat inne i , ett område som inte regleras av ifrågavarande konvention, emedan det här gäller ett helsvenskt vatten. Men också här råder trålfiskeförbud. Konventionen tilllämpas så att av svensk tillsynspersonal ertappade danska lagöverträdare rapporteras till dansk myndighet och dömes där, oberoende av var överträdelsen ägt rum. Motsvarande gäller för svenskar som uppbringas av danska . Det finns exempel på båtar som ertappats vid ett flertal tillfällen. De bötesbelopp som utdöms av svensk domstol tycks vara alldeles för blygsamma eftersom man, som ovan påtalats, är beredd till överträdelser i den omfattning som faktiskt inträffat . Man drar sig inte heller för att navigera med släckta lanternor i det hårt trafikerade farvatten som utgör. Det synes ofrånkomligt att betydligt hårdare straff måste utmätas för överträdelser mot gällande konvention, om denna skall respekteras. Lämpligen borde såväl fartyg som redskap beslagtas och hållas i förvar intill dess att dom har avkunnats. Ett sådant förfaringssätt i förening med betydligt skärpta straff för överträdelser av konventionen skulle verksamt minska det olaga trålfiske som florerar i större utsträckning än . Motsvarande straffskärpningar är motiverade för överträdelser inom andra svenska vattenområden där trålfiske är förbjudet. Ett effektivt stopp mot detta olaga fiske måste sättas om den vid bofasta fiskarbefolkningen skall ha någon möjlighet att skaffa sig en dräglig försörjning. Mot bakgrund av dagens inkomstläge för denna befolkningsgrupp ter sig frågan ytterst angelägen. Åberopande vad som ovan anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t begär dels att arbetet med översyn av svensk-danska konvention om fisket i påskyndas, dels att gällande bestämmelser beträffande straffpåföljden för olaga fiske kompletteras med ett stadgande av innebörden att myndighet kan beslagta fartyg och trålfiskeredskap, som uppbringas på vatten där fiske med trål är förbjudet.
mot · FV02369 · 1972-01-21 00:00:00 — om åtgärder för att hindra förökningen av skadeinsekter i skogen. har angreppen på virket i skogen av märgborrar samt de sex- och åttatandade granbarkborrarna tilltagit i omfattning på ett oroande sätt med stora ekonomiska förluster som följd. Till en del anses detta bero på den skogsskötselsteknik som allmänt tillämpas, varvid även grövre röjningsvirke lämnas kvar i skogen. Om röjningen sker på eftervintern eller , före de nämnda skadeinsekternas svärmningstid, erbjuder nämligen de färska stammarna på marken lämpliga äggläggnings- och kläckningsmöjligheter. Om däremot röjningen utförs efter svärmningstiden , hinner de fällda träden torka under den efterföljande sommaren, varefter de är attraktiva för insekterna. En annan härd för insekternas förökning är obarkad ved, som avverkats och ligger kvar vid skogsbilvägarna. Om den inte kan köras bort före svärmningstiden, måste den barkas eller behandlas kemiskt för att inte kunna tjänstgöra som kläckningsplats. Det är naturligtvis angeläget att de åtgärder som rimligen kan vidtagas för att minska insekternas skadeverkningar i skogen också utförs. Men uppenbarligen brister det på många håll i fråga om såväl kunskaper som vilja. En intensifierad upplysningsverksamhet synes därför vara nödvändig. Denna bör kunna bedrivas av skogsvårdsstyrelserna efter anvisningar av . Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos Kungl. begär en intensifierad upplysningsverksamhet bland skogsägare och virkesköpare om åtgärder ägnade att minska förökningsmöjligheterna för skogens skadeinsekter.
mot · FV0237 · 1972-01-10 00:00:00 — om obligatorisk skyddshjälm vid färd på motorcykel eller moped. Den grupp trafikanter som i skilda hänseenden löper de största riskerna för allvarliga skador eller dödsfall i samband med olyckor i trafiken är otvivelaktigt förarna av motorcykel och likartade fordon. Anledningen är den självklara att förare av dessa fordon liksom givetvis passagerare är helt oskyddade trots att fordonet kan framföras med betydande och i många fall mycket betydande hastighet. Det är givetvis angeläget att vidtaga åtgärder i syfte att bringa ned skadefrekvensen och mildra skadeverkningarna. En sådan åtgärd är att i vägtrafikförordningen införa en tvingande bestämmelse att förare av motorcykel och moped samt passagerare skall bära skyddshjälm av godkänd typ vespa är enligt vägtrafikförordningen begreppsmässigt att hänföra till motorcykel. Allt fler bilförare använder numera skyddshjälm det är uppenbart att behovet av sådan är mångdubbelt större för dem som färdas med motorcykel och moped. Med åberopande av det anförda hemställs att måtte besluta att hos Kungl. Maj:t begära skyndsamt förslag till stadgande i vägtrafikförordningen att vid färd med motorcykel eller moped förare och passagerare obligatoriskt skall bära skyddshjälm av godkänd typ.
mot · FV02370 · 1972-01-21 00:00:00 — av m. fl. om vidgad rätt till jakt i fjällområden. För jägare på orten, men även jaktintresserade fjäll- och låglandsturister, har möjligheterna att utöva jakt visat sig ha stor attraktionskraft. Men speciellt i de norra delarna av landet finns vissa hinder när det gäller att erbjuda jaktintresserade jakträtt. Enligt rennäringslagen skall samtliga renar efter ha förflyttats ovan odlingsgränsen. har renarna i allt större utsträckning dröjt sig kvar i skogslandet nedanför denna gräns. Dessa renar utgör ett mycket stort problem såväl för småviltjakten som för älgjakten, och åtgärder bör vidtas för att få bort de renar som på detta sätt dröjer sig kvar. Erfarenheten har visat att älgen flyr från marker där ren finns. Jakt med hund försvåras detta gäller både älg- och småviltjakt. Dessa störande hinder för jakt i speciellt fjällkommunerna har gjort att den attraktion som utbud av jakt nedanför odlingsgränsen kunnat bli kommer att avsevärt försämras. finns, enligt nu gällande lag, stora svårigheter att utbjuda t. ex. ripjakt ovan odlingsgränsen. Denna jakt kunde utvecklas till en betydande lockelse för jaktintresserade personer under en årstid då fjällturistanläggningarna har svårigheter med beläggningen. En utökad tillståndsgivning för jakt på ripa bör vara möjlig att medge, utan att sådan jakt skall bli störande för rennäringen. Vid den tid då jakt på ripa vore mest attraktiv finns numera mycket få renar ovan odlingsgränsen. Genom att upplåta vissa fjällområden för ripjakt borde möjligheter finnas att få rennäringen och här ovan påtalade jaktintressen att samsas. Det är angeläget att varje åtgärd som kan medverka till att utveckla turistnäringen i speciellt de nordligare delarna av landet tillvaratas. De hinder för en sådan aktivitet som de här redovisade jaktproblemen utgör bör kunna undanröjas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t begär att åtgärder vidtas dels för att få bort renarna från skogslandet enligt rennäringslagens be stämmelser, dels för att underlätta ripjakten enligt vad som i motionen anförts. () () () ()
mot · FV02371 · 1972-01-20 00:00:00 — av m. fl. om skattemotsvarigheten för Postbanken. Enligt gällande regler påförs Postbanken icke någon skattemotsvarighet utan endast en motsvarighet till statsskatten. Den särställning som Postbanken på detta sätt erhåller innebär konkurrensfördelar gentemot andra kreditinstitut, vilket också påverkar Postbankens möjligheter att öka sin marknadsandel. Förhållandet leder också till minskade skatteintäkter i de kommuner där Postbanken är verksam. För att uppnå konkurrenslikställighet mellan Postbanken och andra kreditinstitut föreslår vi därför att Postbanken förslagsvis påförs en skattemotsvarighet av av vinsten. Av denna skattemotsvarighet utbetalas till berörda kommuner den del som kan beräknas avse kommunalskatt. Fördelningen av ersättningen till kommunerna bör bli föremål för utredning. Med stöd av ovanstående hemställs att måtte besluta 1. att vid beräknande av Postbankens skattemotsvarighet hänsyn även tas till utdebitering, 2. att en utredning tillsätts med uppgift att föreslå ett system för ersättning till kommunerna för utebliven skatteintäkt. () ()