mot · FV02132 · 1972-01-15 00:00:00 — om inrättande vid av en professur i barnkirurgi. har behovet av en professur i bamkirurgi varit aktuellt. Förslag att en sådan professur inrättas vid i med överläkaren i barnkirurgi som förste innehavare har framförts i motioner. I anslutning till motioner frarnhöll statsutskottet i sitt utlåtande 1970:88 att det delar motionärens uppfattning om den stora betydelsen av den barnkirurgiska verksamheten vid akademiska sjukhuset i och vill liksom tidigare framhålla vikten av att möjligheter skapas för utvidgad praktisk tillämpning av de rön sorn görs där. I utbildningsutskottets betänkande 1971:3 behandlas en förnyad framställning i samma fråga. I betänkandet understryks: Utskottet delar motionärens uppfattning om den stora betydelsen av barnkirurgisk forskning och utbildning. Inte minst de alltmer ökande bamolycksfallen i trafiken har påvisat vikten och behovet härav. Något förslag om en professur i ämnet har emellertid inte förts fram av universitetskanslersämbetet. Utskottet, som för egen del anser sig inte ha tillräckligt underlag för att tillstyrka det i motionen framförda yrkandet, föreslår mot bakgrund av den stora vikt utskottet fäster vid forskning och utbildning inom det barnkirurgiska området att hos Kungl. Maj:t begär att universitetskanslersämbetet ges i uppdrag att utreda frågan hur förbättrade forsknings- och utbildningsresurser inom området bör tillskapas. Utskottet anser sig med hänsyn härtill mte böra föreslå att nu besluta om inrättande av den i motionen 1971:874 föreslagna professuren i barnkirurgi. Vad utskottet anfört i anledning av motionen 1971:874 bör av ges till känna för Kungl. Trots positiva inställning till en förstärkning av barnkirurgin har ansvariga myndigheters synsätt förblivit statiskt. motion om frågan om en professur i barnkirurgi, till vilken motion jag ber att få hänvisa, lämnas en mera fyllig redogörelse. 1 den konstateras bl. a. att i ett kultursamhälle där människan satts i centrum måste kampen mot sjukdomar och lidande vara en ständig och central uppgift. En bristfällig, icke fullt eller felaktigt utbyggd hälso- och sjukvård skapar förutom lidande och nöd för enskilda ekonomisk skada för land och folk. Läkarvetenskapens snabba utveckling och framsteg och det sociala och ekonomiska samhällets förändring har inneburit, att arbetet måste koncentreras på att förebygga, lindra eller bota sjukdomar. Förvaringstänkandet måste förändras inom hälso- och sjukvård. Förebyggande eller förhindrande av sjukdom är i vårt samhälle en av de starkaste produk tionsfrämjande krafterna, sorn utan konkurrens även givit den största ekonomiska avkastningen. När det gällt hälso- och sjukvård har man oftast endast redovisat utgiftssidan men aldrig ens tillnärmelsevis den stora nationalvinst som en riktigt planerad och tillämpad sjuk- och hälsovård innebär både humanitärt, ekonomiskt och personellt. genomfördes en lagstiftning som syftar till ökad utbildning åt utvecklingsstörda. De handikappades problem har aktualiserats. Men själva centralfrågan, att söka återföra barn, som vid födseln eller genom en olyckshändelse har en skada, som genom en snabb diagnos och ett kirurgiskt ingrepp skulle kunna botas, till hälsa och normal livsföring, har försummats. Genom vidgad utbildning av läkare, genom vetenskap och forskning skulle snabba och nödvändiga ingrepp kunna ske och många barn skulle slippa att tvingas leva på sjukhus och vårdhem. Trots de begränsade resurser barnkirurgin arbetar med har läkar- och vårdpersonalen ändock utfört ett humanitärt och medicinskt pionjärarbete av stor betydelse. Men de bristande resurserna medför en snedvriden inriktning, som blivit dyr och personalkrävande samt inhuman för samhället och sjuka. Förvaringstänkandet lever tyvärr alltför mycket kvar i beslutande organ. Det förefaller gå lättare att få anslag till att bygga slutna vårdplatser eller förvaringsplatser för och patient, än att få några till utbyggande av forskning och botande, läkarmässig verksamhet. Det förefaller att beslutande myndigheter är blinda för miljonutgifter men fastnar vid hundra- och tusenkronorsutgifter. Kulturlandet kan givetvis framhålla den låga spädbarnsdödligheten och en väl utbyggd invaV/es-medicinsk barnavård. Däremot måste man konstatera, att den barnkirurgiska delen utbildnings- och personmässigt är underbemannad och försummad, trots vårt klara mål att ge varje nyfött barn en optimal chans till full hälsa. Det räcker inte med att endast känslomässigt säga: En läkare måste alltid besinna plikten att bevara mänskligt liv, och tala om både ofödda och födda barns rätt till liv. En sådan uppfattning och inställning är och blir meningsfull endast om denna uppfattning tar sig uttryck i praktiska handlingar som ger läkaren möjlighet att ge hjälp, och om individen ges hjälp till hälsa under betingelser som ger mening åt rätten att leva, och om en handikappads rent mänskliga och sjukvård smässiga realiteter betraktas vid en bedömning. Lönsamhetssamhället ställer ständigt ökade krav på individen, men skapar det fler och fler handikappade. Från såväl personell, ekonomisk som hälso- och sjukvårdssynpunkt måste vi, där möjligheter finns, snabbt söka återföra till hälsa och normal livsföring alla dem som har förutsättningar att kunna hjälpas. Om man säger att resurserna är begränsade, som de i varje fall temporärt kan vara, måste vi rätt, eller i varje fall bättre än f. n., nyttja de personella och ekonomiska resurserna genom att inom ramen för dessa stärka forskning, utbildning och praktisk sjukvårdsmässig tillämpning av desamma. Landstingen har självfallet som huvudmän för den slutna och öppna sjukvården ansvaret för att lösa denna uppgift. Men forskning och utbildning är statens uppgift och en förutsättning för att sjukvårdens huvudmän skall kunna fullgöra sin svåra uppgift inom ramen för personella och ekonomiska resurser. Det borde vara möjligt att exempelvis räkna fram huru mycket ett handikappat barn, som genom ett snabbt kirurgiskt ingrepp skulle ha kunnat vara friskt och fört en normal livsföring kostar landsting, stat och kommuner samt hur många dessa barn är, likaså hur stor vinsten vid ingrepp skulle bli. Till detta skall läggas humanitära och ekonomiska lidanden samt offer för den sjuka och anhöriga som kan övervinnas. Den som upplevt och praktiskt medverkat i arbetet för att bekämpa exempelvis lungsoten och bamförlamningssjukdomarna kan erinra sig kostnaderna i äldre tid för denna verksamhet jämförda med utgifterna för kostnader och personal . De många tusen årsdagsverkena och mänskliga lidandena och tragedierna vi förr upplevde kan jämföras med dagens situation och de visar vägen och möjligheterna att successivt angripa gamla eller nya sjukdomshärdar, där varje framgång innebär sjukvårdsmässig och ekonomisk samt en humanitär framgång till gagn för den enskilde och samhället, såväl personellt som ekonomiskt. Inom barnkirurgin har betydande forsknings- och sjukvårdsframgångar gjorts. Men mycket arbete och forskning samt utbildning återstår, och brådskande arbetsuppgifter väntar på både initiativ och handling. Behovet är verifierat och konstaterat. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att måtte besluta att vid från inrätta en professur i barnkirurgi och att till förste innehavare av tjänsten utse överläkaren vid .