mot · FV02936 · 1972-01-01 00:00:00 — om uppsägning av åtaganden i , m. m. Formerna för och effekterna av det finansiella biståndet till har tilldragit sig allt större uppmärksamhet. Bakgrunden är som bekant den kraftigt ökade skuldbörda som tynger u-ländema. Dessas samlade skuld till i-länderna har fördubblats och uppgår nu enligt tillgängliga beräkningar till ca . De snabbt ökande betalningarna av räntor och amorteringar belöper sig nu till ca , vilket har försatt många i en desperat situation. Samordningen av de icke socialistiska ländernas finansiella bistånd har under denna utvecklings gång letts av och det synes uppenbart att bereder sig att fortsätta att spela denna roll utan att ta hänsyn till den utvecklingsstrategi som FN skisserat för innevarande decennium. samordning sker genom att banken för en rad organiserar biståndskonsortier och konsultativa grupper i vilka de största biståndsgivarna är medlemmar. utövar således ordförandeskap och sekretariatsfunktioner för 12 av de 14 konsortier och konsultativa grupper som bildats. Ytterligare fem sådana grupper organiseras f. n. av banken. har kunnat inträda i denna roll som samordnare av flera skäl. Banken har byggt upp en administrativt väl fungerande organisation såväl centralt som i u-ländema. Denna organisation har ytterligare förstärkts och byggts ut av bankens nuvarande ledning. Rollen som samordningsledare förstärks av att bankgruppens biståndsorgan, , genom en fördubbling av bidragen från medlemsländerna från två till fyra miljarder har blivit världens näst efter största biståndsgivare. Detta avspeglar det förtroende de stora biståndsgivande länderna känner för banken, vilket baseras huvudsakligen på tre faktorer. En faktor är den administrativa effektiviteten. En annan är det förhållandet att i-länderna genom röstningsreglerna, till skillnad från i FN-biståndet, har majoritet och kontroll över bankens verksamhet. Slutligen beror det på bankens utvecklingsstrategi, som betonar den privata sektoms roll i u-ländema och därigenom främjar privata utländska investeringar. har från början sökt påverka såväl i-ländemas bistånds politik som u-ländemas utvecklingspolitik. Detta har skett i första hand indirekt, genom ländergruppemas rapporter och genom den av banken direkt ledda diskussionen i konsortier och konsultativa grupper. Direkt har banken sökt påverka genom kontakter med regeringsmedlemmar och ansvariga tjänstemän. De krav på utformningen av utvecklingspolitiken som riktats mot uländerna är baserade på utvecklingsstrategi. utvecklingsstrategi har klart tagit ställning för en väg för utveckling: marknadsekonomin med den avgörande rollen tilldelad den privata sektom. De utvecklingsmål som formulerats på grundval av FN:s rättviseideal kommer i andra hand i förhållande till kommersiella u- och i-landsintressen. Detta förhållande styrks av den presentation av världsbanksstrategin som gjordes i den s. k. (1969). Det avgörande inflytandet över bankens verksamhet utövas av . Detta är delvis en följd av landets ställning som den största bidragsgivaren och den därav följande stora röstandelen. maktställning är emellertid i första hand avhängig av landets fullständiga kontroll över bankens verkställande ledning. Denna ledning är nämligen helt ansvarig för bankgruppens planering. syn på utvecklingsprocessen har helt slagit igenom i bankens utvecklingsstrategi. Härtill kommer att bankens länderval på ett iögonenfallande sätt har kommit att främja säkerhets- och stormaktspolitiska intressen. I detta sammanhang kan nämnas bankens starka satsning på och sedan dessa länder skiftat regim och därigenom utrikespolitik. Den taktiska roll som spelar i utrikespolitik beskrevs av den amerikanske professorn i boken (1964). Han konstaterade att det är vanligen mycket lättare att åstadkomma förändringar i olika länders inrikespolitik genom förmedling av ett internationellt institut som t. ex. eller IMF, än genom bilaterala stabiliseringsavtal i . Konsortiemötena som presiderar över har kommit att bli de viktigaste fora för kritik av utvecklingsprogrammen och politiken i , och andra länder som finansieras på detta sätt... De svenska biståndsmedlen kanaliseras i vad avser världsbanksgruppen genom internationella utvecklingsfonden . IDA:s långivning sker på s. k. mjuka villkor. Men följer såsom en del av världsbanksgruppen utvecklingsstrategi och inte FN:s. Bortsett från de förmånligare återbetalningsvillkoren styrs IDA:s verksamhet av samma principer som i övrigt. Utrikesministern exemplifierar själv detta i årets statsverksproposition (Bilaga 5): Jag har tidigare berört de latinamerikanska staternas kritik av världsbanksgruppens restriktiva lånepolitik visavi länder som genomfört nationaliseringar av utländska företag. har aktualiserat denna fråga i och begärt att organisationens regler i detta hänseende skall tas upp till diskussion. Det borde inte finnas anledning för , vars verksamhet baseras på statliga bidrag, att göra sin kreditgivning avhängig av ersättningar för nationaliserad egendom till privata företag i enskilda i-länder. Den av världsbanksgruppen uppbyggda administrationen och sakkännedomen har i allt större utsträckning kommit att nyttjas direkt i tjänst hos det tredje organet inom gruppen, Internationella finansieringsbolaget . Enligt chefen för , , i en artikel i , dec. 1971, har av de investeringar IFC gjort sedan starten skett . beskriver IFC:s syften sålunda: IFC är inte en organisation som i likhet med ger lån via u-ländemas regeringar, inte heller ger man lån på de mjuka villkor som tillämpas av , en annan medlem i gruppen kring . IFC är inriktad på att ställa riskkapital till förfogande och den kräver ej regeringsgarantier. Den arbetar på kommersiell bas tillsammans med privata banker och regeringsanknutna finansiella institut och investerar direkt i privatägda företag genom att teckna aktier eller genom att lämna lån. IFC:s målsättning är att tjäna pengar tillsammans med sina partner. IFC:s uttalade målsättning är sålunda att stödja det privata näringslivet. Ändå räknas dess insatser till resursöverföringarna till . I praktiken spelar IFC en stor roll för resursflödet från u-ländema. Det förefaller som man genom IFC:s expansion skulle ha fått den slutgiltiga bekräftelsen på vad den amerikanske professorn . skrev i Economic Development and American Foreign Policy 19431962 (1966): är i själva verket till för att skaffa affärsmöjligheter för sina konkurrenter, privatinvesterama. Inför kraven från u-ländema på maximal mängd kapital på bästa möjliga villkor på kortast möjliga tid svarade i själva verket, att de egentligen inte behövde så mycket kapital som de inbillade sig, att det kapital de behövde var privat, inte statligt, och att orsaken till deras brist på privatkapital var att deras regering bedrev en icke önskvärd politik. Lösningen var därför att undanhöll lån i ett strategiskt försök att uppmuntra (idka utpressning mot) regeringen att ändra sin politik. För att mildra ovilja mot den hårdhänta kontroll som utövar har olika åtgärder vidtagits, särskilt skapandet av de regionala utvecklingsbankerna. Men då dessa måste säkra sin finansiering från de internationella kapitalmarknaderna är de beroende av och åtgärder och tvingas följa i stort sett principer och inte . Utrikesministern synes vara uppmärksam även på detta (se prop. 1972:1, Bilaga 5). De kapitalistiska i-ländernas finansiella bistånd samordnas f. n. inom ett antal konsortier och konsultativa grupper under ledning av . följer inte såsom den fastlades inför 1970-talet av medlemsländerna, utan fullföljer en politik med helt andra syften. Spår av insikt om detta återfinnes i utrikesministerns äskande (prop. 1972:1, Bilaga 5). En progressiv hållning kräver att frigör sin biståndsverksamhet från Världsbanksgruppen och övergår till att låta det offentliga finansiella biståndet ske på bilateral basis under det att man verkar för att FN-institutioner ledda av övertar den nyckelroll som spelar på området. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen hemställer om att frånsäger sig alla åtaganden inklusive medlemskap i , och då dessa utgör verksamma redskap åt de imperialistiska stormakterna, samt att avslår förslaget i prop. 1972:1 Bilaga 5 om bidrag till med . (vpk) i (vpk) i RINK (vpk)