mot · FV02400 · 1972-01-25 00:00:00 — av herrar Gadd och i om samordning av den offentliga sektorns uppköpsverksamhet. Den fulla sysselsättningen är en av den ekonomiska politikens Rent tekniskt har det visat sig svårt att förena detta mål med målet om ett fast penningvärde. Svårigheterna är långt ifrån okända på andra håll i världen. Andra länder med ungefär samma ekonomiska utvecklingsgrad som vårt land brottas med samma problem. Rent schematiskt kan det sägas att regeringar av mer progressivt slag prioriterat målet om den fulla sysselsättningen. Regeringar med mer konservativ bakgrund än den svenska har i stället prioriterat målet om ett fast penningvärde. svenska ekonomiska debatten bekräftar att samma konstellationer finns inom vårt land. Det har varit arbetarrörelsen som hävdat den fulla sysselsättningen. Det har varit de tre borgerliga partierna som velat göra sig till de främsta förespråkarna för behovet av ett fast penningvärde. I den teoretiska diskussionen brukar det ibland göras gällande att antalet ekonomisk-politiska mål som uppställs kräver lika många ekonomisk-politiska medel för att målen skall uppnås. Det må vara hur det vill med sådana påståenden, sannolikt lär det bli allt lättare att uppfylla de politiska målsättningarna om antalet medel för deras genomförande blir allt större. Under den senare tidens svåra sysselsättningsläge har onekligen den ekonomiska politiken haft mycket svåra tekniska problem att komma till rätta med. Efterfrågan i vårt land har varit osedvanligt låg. har det privata sparandet varit dubbelt så högt som varit det normala. En satsning med hjälp av sedvanliga finanspolitiska medel för att höja efterfrågan kunde via konsumenternas förväntningar mycket lätt ha lösgjort den uppsparade köpkraften så snabbt att lågkonjunkturen slagit över i sin motsats med ty åtföljande inflation. Det är långt ifrån uteslutet att likartade situationer kan uppkomma även i fortsättningen. Den tveksamhet som karakteriserat förra årets ekonomi ledde till att en rad varor av investeringskaraktär inte kunde säljas utan fick produceras på lager, såvida företagarna inte valde att skära ner produktionen och friställa arbetskraft. Så gällde säkert de vita konsumtionsvarorna som kylskåp, tvättmaskiner och liknande. Så gällde säkert också en rad varor inom de producerande sektorerna som exempelvis byggnadsindustrin. Massaindustrins situation är ytterligare ett exempel. Efter en tids dämpad konjunktur kommer så rimligen åter av expansion. Förväntningarna om ett uppsving kan bli så stora att tveksamheten förbyts i sin motsats. Vi får en överefterfrågan på varor Risken för inflation är uppenbar. Hade samhället resurser att under den första konjunkturfasen köpa upp varor på marknaden skulle alltså de depressiva tendenserna i ekonomin under den fasen kunnat motverkas. När sedan konjunkturen åter svänger uppåt, skulle det som tidigare upphandlats kunna säljas ut igen och på så sätt motverka att överhettningen i ekonomin ledde till prisstegringar. Många tillvägagångssätt kan tänkas för att ge samhället medel att konjunkturbalansera pris- och sysselsättningsnivån genom direkta operationer på marknaden. Den offentliga sektorn har redan i viss mån samordnat sina resurser genom administrativa åtgärder. Så sker en hel del av statens uppköp via postverket. Landstingen har sin egen inköpscentral, och primärkommunema har, åtminstone var för sig, börjat ägna sig åt en samordnad uppköpsverksamhet. Någon reguljär samordning över hela den offentliga sektorn för att nå konjunkturpolitiska mål föreligger inte, varför ett initiativ från statsmakterna på detta område vöre värt att överväga. Verksamheten skulle självfallet ske under statlig ledning, eftersom en konjunkturpolitik i vårt land inte är möjlig och långt mindre önskvärd. Ett annat och kompletterande tillvägagångssätt vore att grunda en statlig inköpspool, som med statliga medel gjorde uppköp efter rent konjunkturpolitiska bedömningar. Förutsättningen skulle alltså vara att det som köptes under en lågkonjunktur skulle säljas ut under en högkonjunktur. De kostnader som en sådan verksamhet skulle dra skulle alltså i princip täckas av de intäkter som utförsäljningen skulle ge. Eventuella förluster finge rimligen täckas över budgeten. Det vore ett pris samhället fick betala för en stabilare sysselsättning och ett fastare penningvärde. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj:t begär att frågan om en samordning av den offentliga sektorns uppköpsverksamhet utreds, varvid även möjligheten att i statlig regi bilda en inköpspool övervägs för att nå en stabilisering av sysselsättnings- och prisnivån i landet.