mot · FV02294 · 1972-01-21 00:00:00 — Samhällets satsning har förändrats, förbättrat och omstrukturerat lägenhetsbeståndet och lägenhetsstandarden. Det har funnits ett av alla partier omfattat gemensamt mål bakom denna satsning. Samhällets resurser har i betydande utsträckning satts in för att klara bostadsbristen och höja bostadsstandarden. Om denna del av den bostadspolitiska målsättningen råder enighet. Misslyckandet är dock uppenbart. Den metod som kommit till användning för att nå målet har varit felaktig. Tre årtiondens bostadspolitiska program och bostadspolitiska resultat kritiseras nu utomordentligt hårt. Mot bakgrund av gjorda satsningar är kritiken förödande. Bostadsbyggandets mål måste som moderata samlingspartiet alltid hävdat vara att ge människorna goda bostäder till rimliga priser. Bostadskonsumenten måste ges valfrihet vid sin bostadsefterfrågan. Valfriheten borde innebära frihet att välja mellan: a) lägenheter och hus i olika geografiska områden och i olika b) lägenheter och hus till olika kostnader efter konsumentens val, c) lägenheter och hus med olika rumsantal, storlek och standard, d) lägenheter eller hus, småhus eller höghus, insats, hyra eller eget köp. Erfarenheterna av den hårt reglerade och statsstyrda bostadspolitiken visar att sådan valfrihet med tillämpade metoder icke kunnat skapas. Ett bostadspolitiskt mål av högsta angelägenhetsgrad måste framöver vara att se till att bygg- och hyreskostnaderna hålles på en nivå som motsvarar människors betalningsförmåga. De primära bostadspolitiska åtgärderna skall enligt vår mening sättas in för att i bygg- och förvaltningsledet pressa de reella kostnaderna. Bostadskostnaden skall inte döljas av subventioner och bidrag vare sig i lånesystemet eller i hyressättningen utan hållas nere genom en genom konkurrens skapad ökad prismedvetenhet och prispress. I den mån dessa inte kan klara sin bostadskostnad men först då är det en socialpolitisk uppgift att bistå med delar av kostnaden. På denna punkt skiljer sig moderata samlingspartiets grundsyn från regeringspartiets. Ett bostadspolitiskt mål måste vara att öka småhusandelen och erbjuda människor fler marklägenheter med bättre utrymmesstandard och en bättre bostadsmiljö. Inrikesministerns uttalande , att småhusandelen måste öka, är glädjande men konkretiseras icke i statsverkspropositionen. Ett bostadspolitiskt mål måste vara att behålla en god utrymmesstandard i nyproduktionen. De senaste årens markanta minskning av yta och rumsantal inger stor oro. Ett viktigt bostadspolitiskt mål måste även vara att på ett genomgripande sätt ändra bostadsproduktionen från att vara en statsgaranterad näring till att bli en marknadsanpassad företagsamhet arbetande under eljest allmänt vedertagna konkurrens- och verksamhetsbetingelser. Den svenska bostadspolitiken har utgjort det kanske mest långtgående försöket att styra en viss sektor av samhället efter socialistiskt mönster. Bostadspolitiken utgör ett av regeringens allvarligaste misslyckanden. Det råder fortfarande bostadsbrist i , i varje fall i den meningen att ett stort antal bostadskonsumenter är urståndsätta att få de lägenheter de önskar. Det förhållandet att i sina petita för kommande budgetår inte redovisar någon statistik över bostadskön kan inte tas som bevis för motsatsen. Inte heller det förhållandet att det förekommer ett stort antal lägenheter, för vilka man inte funnit hyresgäster bland de hundratusentals människor som står i bostadskön, bevisar något annat än att just dessa lägenheter inte motsvarar de bostadssökandes önskemål och möjligheter i fråga om kostnad och miljö. Antalet nyproducerade lägenheter är stort, men har många bostäder försvunnit genom framför allt rivning. av den årliga nyproduktionen har bortfallit. Nettotillskottet har inte varit tillräckligt för att häva bristen på bostäder. Kostnadsutvecklingen inom bostadssektorn har lett till hyror som är orimliga i förhållande till människors vilja och förmåga att betala för sin bostad. Detta har bl. a. lett till att större nyproducerade lägenheter inte blivit uthyrda, trots att samhället genom bostadstillägg övertar en del av hyresgästens kostnader. Detta har i sin tur medfört att kommuner och byggherrar successivt sänkt ambitionerna i fråga om utrym messtandard. Lägenheterna har blivit mindre. På grund av bostadsbristen och den bristande valfriheten blir det i första hand unga familjer med växande försörjningsbörda som hänvisas till de nyaste och dyraste bostäderna. För många av dessa familjer har hyran, bostadstilläggen till trots, jämte skatterna gjort det omöjligt att leva enbart på den egna arbetsinkomsten. Extraordinära sociala åtgärder har allt oftare blivit nödvändiga. Det egendomliga regelsystem som styrt hyressättningen har medfört stora orättvisor. Lägenheter, som ur konsumentens synvinkel ter sig helt likvärdiga, betingar högst varierande hyror. En rymlig något äldre, moderniserad lägenhet med åtråvärt läge i en storstads innerområde kan ha en hyra som inte är högre än hyran för en liten ny lägenhet i ett mindre attraktivt ytterområde. Dessa förhållanden har, utöver de socialt orättfärdiga effekterna, försvårat omflyttningen inom bostadsbeståndet. Självfallet är de som bor i de relativt sett billigaste lägenheterna obenägna att flytta, även om det vore motiverat av ändrade familjeförhållanden och minskat behov av utrymme. Trögrörligheten på bostadsmarknaden är samhällsekonomiskt allvarlig, eftersom den innebär ett dåligt utnyttjande av befintliga bostadsresurser, och socialt otillfredsställande, eftersom den leder till ett slags segregation efter ålder av hyresgästerna. Dagens boendemiljö motsvarar inte människornas önskemål. Den helt dominerande delen av nyproduktionen sker i storstädernas ytterområden och har resulterat i koncentrationer av stereotypa flerfamiljshus, trots att flertalet föredrager en mer mänsklig bostadsmiljö och ofta betraktar bosättning i dagens nya bostadsområden som en nödlösning. De nya områdena tenderar därför att bli genomgångsområden. I städernas centrala delar har värdefulla och uppskattade bostadsmiljöer försvunnit eller förstörts genom förslumning, rivning och kontorisering. Utvecklingen i är inte det enda om också det mest skakande exemplet på sådan miljöförstöring. Den önskan att få bo i småhus som hyses av flertalet bostadskonsumenter har inte avspeglat sig i statsmakternas bostadspolitik. Endast en tredjedel av de nyproducerade lägenheterna utgörs av småhuslägenheter, vilket internationellt sett är en mycket låg andel. 1 bygges småhus och i . Regeringen har tillkallat en utredning rörande det framtida bostadsbyggandets omfattning och inriktning. Det är enligt vår mening inte minst viktigt att utredningen noggrant söker bedöma det framtida bostadsbyggnadsbehovet och omprövar de närmast kommande årens bostadsplanering. Vi förutsätter att denna volymmässiga prövning behandlas med förtur inom utredningen. Allra angelägnast är dock att utredningen lägger grunden till en bostadspolitik av helt annat slag än den förda. Vi vill här ange några riktlinjer för en ny bostadspolitik. Konkurrens på lika villkor För att balans skall kunna skapas på bostadsmarknaden är det nödvändigt att denna infogas i ett marknadssystem. Den styrda och genomreglerade bostadsproduktionen, med dirigering av krediter och kvoter till vissa prioriterade områden, med favorisering av vissa typer av byggnads- och förvaltningsföretag, med reglering av hyressättningen på orealistiska grunder, som lett fram till dagens situation, måste ersättas av en bostadsproduktion som ger utrymme för konkurrens på lika villkor och som därigenom kommer att leda till ett bostadsutbud, som svarar mot människornas efterfrågan och som ger en reell valfrihet på bostadsmarknaden. De statliga ingreppen bör begränsas till ett minimum. Statsmakternas styrning av lån och kvoter har fått en utformning som direkt gynnat s. k. allmännyttig produktion och förvaltning. S. k. allmännyttiga företag får lån, kooperativa får (under den pågående lågkonjunkturen har procentsatsen tillfälligt höjts), enskilda byggherrar får 90 eller . De olika företagsformernas fastighetsförvaltning beskattas efter olika och för den enskilda sektorn ogynnsamma regler. Följden har blivit en överväldigande dominans för de kommunala och kooperativa företagen på både produktions- och förvaltningssidan, en dominans som snedvridit konkurrensens förutsättningar och drivit kostnaderna i höjden. Det är en nödvändig förutsättning för en kostnad såterhållande och efterfrågestyrd konkurrens på bostadssektorn att olika byggherrar och förvaltningskategorier får tävla på lika villkor. De diskriminerande lånevillkoren och andra konkurrenshämmande inslag i statsmakternas bostadspolitik måste därför försvinna. Det höga kostnadsläget i nyproducerade lägenheter har nödvändiggjort socialpolitiska insatser för att hålla nere medborgarnas hyreskostnad. framhåller i petita 1971: Ett starkt oroande inslag i utvecklingen är att kommunernas utgifter för socialhjälp har ökat väsentligt och att denna ökning till en del synes vara föranledd av att hushåll, som i övrigt inte har haft särskilda försörjningsproblem, har behövt kompletterande socialhjälp för att betala hyran i nybyggda hus. Detta konstaterande är riktigt och skall ses mot den bakgrunden att bostadstillägg utgått och att ändå kompletterande socialhjälp måste lämnas. Uppenbarligen kommer bostadsbidragssystem att behövas även även om vi uttalar tveksamhet inför bostadstilläggens nuvarande ensidiga konstruktion. Det socialt motiverade bostadsbidraget går nämligen till människor som har hög bostadsstandard (för att hålla hyran nere) men icke till dem som bor i hus med låg bostadsstandard. Kommunernas socialförvaltningar använder i betydande utsträckning de p. g. a. kostnadsläget tomma lägenheterna i nyproduktion som genomgångs- eller permanentbostad åt socialhjälpstagare och betala därvid hela hyreskostnaden. Otvivelaktigt finns skäl att i enskilda fall göra så. Bostäder åt socialt utblottade bör dock icke regelmässigt tillhandahållas till 0-hyra och utan tidsmässiga spärreffekter. Krav på motprestation kan ställas särskilt som det ur social synpunkt är diskutabelt att vidta åtgärder som kan leda till en form av segregation i bostadsområdena. har de bostadssociala åtgärderna byggts ut kraftigt. Betydande belopp utbetalas av stat och kommun för att pressa ner bostadskonsumenternas hyresnivå. Detta har mot bakgrund av de snabbt och kraftigt stigande bostadskostnaderna varit nödvändigt. Bostadsbidrag utgår nu efter både generella och individuella kriterier och utbetalas av såväl stat som kommun. Det vore av stort intresse att få närmare kartlagt hyreskostnadernas fördelning mellan bostadskonsumenterna och de olika samhällsorganen. Vi förordar därför att en omfattande sådan undersökning med förtur genomföres. Hyresregleringens avskaffande har vid olika tillfällen aktualiserats av alla de demokratiska riksdagspartierna, men vidtagna åtgärder har mest gällt begränsningar av hyresregleringens omfattning. Vi förutsätter att den inledda avvecklingen fortsätter. Bostadsbyggande och bostadsförvaltning underkastas icke samma finansieringsvillkor som andra konkurrerande investeringsobjekt. Bostadsbyggandet kan därmed icke samordnas med och integreras i näringslivets utveckling vare sig tidsmässigt, ekonomiskt eller med hänsyn till lokaliseringen. Man kan med fog rikta kritik mot såväl styrningen av byggprocessen som fastighetsförvaltningen och främst bostadslånesystemet. Det tillämpade paritetslånesystemet har redan visat sig äga uppenbara nackdelar och bör avvecklas. Enligt vår mening gäller det att finna finansieringsformer som kan inriktas på att anpassa byggandet till konsumenternas önskemål utan att finansieringsformen innehåller öppna eller dolda subventionsinslag. Bostadsproduktionen måste anpassas efter konsumenternas önskemål. En råd undersökningar har visat att önskan att bo i småhus är mycket utbredd. Efterfrågetrycket på marklägenheter i villa, kedjehus, radhus och även flerfamiljshus är stort och tillgodoses inte av det nuvarande utbudet. Bostadspolitiska, miljöpolitiska, socialpolitiska och familjepolitiska skäl talar för en avsevärt vidgad andel av småhus i totala produktionen. Uppfattningen att småhus måste vara dyrare att producera än andra bostäder har vederlagts genom praktiska exempel. Det är angeläget att ett vidgat utbud av bostäder i småhus erbjuder variation i fråga om storlek och kostnad och även i fråga om dispositionsform. Det skall finnas möjlighet till val mellan såväl eget ägande som bostadsrätt och tomträtt. Underhåll och nybyggnad i stället för rivning och nybyggnad Goda lägenheter i äldre hus i kommunernas centrum är ett viktigt komplement till en nyproduktion som lokaliseras långt ut i ny och ofta mindre attraktiv miljö. Den utveckling som inneburit att mänga stadskärnor successivt avfolkats måste bromsas. Genom hyresregleringens avskaffande och ändrade kreditregler bör det göras mer förmånligt än nu att kontinuerligt underhålla bostäder i äldre fastigheter, att låta dessa bostäder få förbli bostäder, att välja alternativet restaurering och ombyggnad framför rivning och nybyggnad. Härigenom motverkas också det bortfall av lägenheter som minskat en stor del av nyproduktionens tillskott till lägenhetsbeståndet. Konsumenternas önskemål i fråga om bostadens storlek och utformning förändras successivt. Barnfamiljer kräver till en början lägenhet med stor yta, men kan omsider komma att önska sig ett separat bostadsrum i anslutning till lägenheten, för att bereda något av de då vuxna barnen en egen bostad. kan detta behov bortfalla och en mindre bostadsyta vara tillräcklig etc. Sådana önskemål aktualiserar kraven på byggande av lägenheter som är mer flexibla än vad är fallet. Detta ger också möjligheter till att i bostadsbeståndet smidigt integrera såväl uthyrningsrum för ungdomar som lägenheter och rum för pensionärer. God planering av bostadsmiljön förutsätter att man utsträcker planarbetet till att gälla även annat än själva bostadsproduktionen. De boendes behov av service och rekreation måste uppmärksammas i så god tid att en samordning kan ske. Mycket av människornas ovilja mot att bosätta sig i nya bostadsområden torde bero på bristerna i detta avseende. Det kan i detta sammanhang förtjäna att påminnas om att restriktionerna mot s. k. oprioriterat byggande fått mycket negativa effekter på trivseln i nya bostadsområden. Även om dessa restriktioner nu tillfälligt upphört, har de snedvridit arbetet i kommunerna oå att skapa en god bostadsmiljö. Det är slutligen av vikt att slå fast att utformningen av bostadsmiljön måste rätta sig efter människornas önskemål. Frågor om exploateringsgrad, hushöjd, bullernivå, luftföroreningar etc. är lika viktiga för bostadskonsumenten som själva bostadens utseende, storlek, pris och upplåtelseform. I båda dessa avseenden är valfriheten för det stora flertalet människor ytterst begränsad. För att åstadkomma en verklig valfrihet är det nödvändigt att överge dagens reglerings- och restriktionsinriktade bostadspolitik till förmån för en marknadsinriktad. att småhusbyggandets andel av den totala bostadsproduktionen ökar, att en fortsatt avveckling av hyresregleringen genomföres, att en undersökning genomförs om hyreskostnadernas fördelning mellan bostadskonsumenterna och olika samhällsorgan, fastställa den övre lånegränsen för statliga lån till bostadsändamål till av låneunderlaget, oavsett förvaltningsform, att det s. k. paritetslånesystemet avvecklas och ett nytt lånesystem för den statliga bostadslånegivningen läggs fram, att frågan om bostadsbyggnadsvolymen skyndsamt utreds. Förutsättningarna för enskilt markägande har undergått väsentliga förändringar. Markägarens möjligheter att utnyttja marken har kraftigt inskränkts och hans skyldighet att av olika skäl avstå sin mark till det allmänna har ökat. Detta kan i viss utsträckning anses motiverat mot bakgrund av samhällsutvecklingen. En rationell och ekonomisk utbyggnad eller förnyelse av ett samhälle förutsätter större och mer samlade lösningar än vad som ansågs nödvändigt för några decennier sedan. Kraven på samordning, tidsmässig och planmässig, mellan samhällets primära uppgifter gator, ledningar, allmänna kommunikationer, sociala anordningar och liknande och sådant som den enskilde byggaren i och för sig kan svara för, har vuxit och ställer också krav på en ny planlagstiftning. Ingen torde numera bestrida att ren s. k. oförtjänt markvärdestegring på lämpligt sätt bör beskattas. Detta är emellertid endast den ena sidan av saken. har de socialistiska partierna drivit fram en marklagstiftning, som går längre än vad som i och för sig varit nödvändigt för att tillfredsställa samhällets berättigade krav på samordning och planering. Direktiv för offentliga utredningar, som direkt sysslar med marklagstiftning eller angränsande problem, visar också att man från socialistiskt håll ständigt strävar att vidga samhällets ägande och inflytande på den enskildes bekostnad. Dessa strävanden präglas å ena sidan av en övertro på samhällsorganens förmåga att förutse, bestämma och tillgodose medborgarnas önskemål och å andra sidan av en misstro gentemot den enskilda människans förståelse för samhällets behov. De ändringar i byggnadslagen och expropriationslagen som beslöts av fjolårets riksdag utgör typiska exempel på de strävanden som ovan beskrivits. De kunde därför självfallet inte vinna anslutning från moderata samlingspartiet. Från socialistiska utgångspunkter tycks det te sig naturligt att i hög grad bortse från den enskilde markägarens förhållanden i samhällsplaneringen. Även om en markägare är beredd att exploatera marken i enlighet med kommunens avsikter och dokumenterar sin förmåga att göra så, kan han berövas sin äganderätt. Det samhälleliga ägandet av marken utgör det dominerande inslaget i den socialistiska markpolitiken. Även om målet långsiktig, ekonomisk och människovänlig samhällsplanering kan uppnås med enklare samhällsingrepp och mindre maktutövning på annat sätt, anses det kommunala markmonopolet böra hävdas. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning utgör enskilt ägande och enskild företagsamhet även på detta område en välståndshöjande faktor som leder till ett markutnyttjande som står i överensstämmelse med konsumenternas intressen och önskemål. Kommunalt markägande är givetvis inte i sig förkastligt, men enligt vår mening bör inte innebörden av en aktiv markpolitik i första hand vara det kommunala ägandet av mark utan framför allt en beredskap för den kontinuerliga om- och utbyggnaden av samhället. En s. k. rullande markpolitik ger med stor sannolikhet en tillräcklig marginal för fortlöpande omsorgsfullt och ekonomiskt samhällsbyggande. Aktiv markpolitik innebär för moderata samlingspartiet en politik som tar hänsyn till de enskilda medborgarnas önskemål. Mot bakgrund av vår här redovisade inställning till ett kommunalt markmonopol kan moderata samlingspartiet inte medverka till att kommunerna genom statlig låneverksamhet stimuleras till markförvärv. Följaktligen avvisar vi förslaget om höjning av anslaget till lån för kommunala markförvärv och menar därutöver att denna låneverksamhet bör avvecklas. För all lagstiftande verksamhet gäller att den skall vara omsorgsfull med avseende på både beredning och utformning. I fråga om marklagstiftning framstår kravet på kontinuitet och sammanhang som särskilt väsentligt med hänsyn till objektens varaktighet och värde och svårigheten att genom ändrad lagstiftning återställa företagna åtgärder. Till rättssäkerheten hör inte bara att lagstiftningen skall vara entydig; den skall också vara väl förankrad i ett allmänt rättsmedvetande. tids marklagstiftning fyller inte alla dessa anspråk. Vid debatten om förslaget till ändrad expropriationslag redovisades från flera håll sådana brister i detsamma att man kan ifrågasätta lagstiftningens varaktighet. Allvarligt ter sig också det beslut i samband med ändringarna i byggnadslagen (CU 1971:26) varigenom majoritet fastställde den grundprincipen för blivande lagstiftning om glesbebyggelse, att det skulle tillkomma samhället att avgöra var och när glesbebyggelse får ske samt att ersättning ej skulle utgå för minskad glesbebyggelserätt. Beslutet utgör ett allvarligt maktövergrepp, som kan få vittgående konsekvenser även utanför marklagstiftningens område. I icke ringa utsträckning är marklagstiftningen en förutsättning för åtskilliga bostadspolitiska åtgärder. Vi har tidigare i det bostadspolitiska avsnittet uttalat vår uppfattning, att fri konkurrens på lika villkor mellan olika producenter kan leda till en bostadsproduktion, som fortlöpande anpassas efter konsumenternas önskemål. Om emellertid detta mål skall kunna uppnås, får detta inte hindras genom en ensidig och doktrinär marklagstiftning. bör därför pröva lämpliga former för samhällsplanering under medverkan av enskilda markägare med utgångspunkt från grundtanken i den nuvarande lagstiftningen, att vid all planläggning såväl allmänna som enskilda intressen skall beaktas. I annat sammanhang i denna motion har vi påvisat följderna av den socialdemokratiska bostadspolitik som satt marknadsekonomins och det fria konsumtionsvalets principer ur kraft. Den enskilda bostadskonsumentens önskemål har inte kunnat komma till uttryck. Bostadsmiljön i våra städer har avsevärt försämrats. Trots att de enskilda människorna eftersträvar ett marknära boende, har proportionen hyreshus i kraft av regleringspolitiken blivit avsevärt högre i vårt land än i andra trots att de naturliga förutsättningarna för sådan bebyggelse här är osedvanligt gynnsamma. Konsumenternas önskemål och behov av avkoppling från en stressad tillvaro i sterila tätortsmiljöer gör det angeläget att verka för glesare bosättning. Det kan, såsom vi framhållit i fråga om bostadspolitiken, ske genom en omläggning av denna. Det kan också uppnås genom att upphäva de hinder som i olika hänseenden föreligger såväl mot gles fritidsbebyggelse som mot en liknande fast bebyggelse utanför planlagda områden. De höga planläggningskrav som upprätthålles för tillkomsten även av relativt gles bebyggelse har lett till att fritidshusen koncentrerats till fritidsbyar, som visserligen motsvarar högt ställda planbehov men som icke erbjuder den avkopplande miljö och de låga markpriser som kan tillgodose enskildas önskemål. Fastighetsbildningsregler och bestämmelser rörande användningen av jordbruksmark har också hindrat eller försvårat uppförande av enstaka fastigheter för fritidseller fast bosättning ute i glesbygden eller i anslutning till befintliga jordbruk. Genom en utspridning av sådana bebyggelseenheter över det svenska landskapet skulle angelägna konsumentönskemål kunna tillgodoses, en bättre miljöanpassning åstadkommas och en god kontakt uppnås mellan jordbrukets aktiva utövare och tätortens befolkning. Förutsättningarna för att skapa en levande landsbygd skulle förbättras, ävensom möjligheterna till avkoppling och större förståelse för naturens växlingar. I av snabb teknisk utveckling är en dylik markkontakt i ordets rätta bemärkelse en nödvändig förutsättning för psykisk och fysisk hälsa. De socialdemokratiska strävandena att reglera även glesbebyggelsen som här ovan kritiserats är självfallet ägnade att försvåra en dylik utspridning av bebyggelsen över det svenska landskapet. Att den också kommer att leda till ett omständligt, byråkratiskt och fördyrande prövningsförfarande av angelägen bebyggelse är självklart. Om själva önskemålet att tillgodose människornas behov av fri bebyggelse och rekreation borde emellertid icke råda delade meningar. Detta önskemål borde enligt vår mening därför kunna snabbt tillgodoses. För att undanröja de hinder som föreligger och av vilka några här berörts torde icke erfordras någon parlamentarisk utredning. Det borde vara tillräckligt att Kungl. på grundval av ett uttalande från sida låter verkställa en snabb kartläggning av erforderliga åtgärder. Vi föreslår alltså att måtte uttala att Kungl.