mot · FV021315 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om handlingslinjer för en aktiv näringspolitik. Framåtskridande och välfärd måste baseras på ett näringsliv, som arbetar så effektivt som möjligt. Detta syfte måste främjas genom en aktiv näringspolitik. Den främsta drivkraften till framsteg och framåtskridande är de enskilda människornas vilja till initiativ, verksamhet och ansvar. Denna grundar sig på såväl individens egenintresse som hans vilja till samarbete och solidaritet. Som en förutsättning för att de enskilda människornas insatser skall kunna tillvaratas på bästa sätt gäller att näringslivet måste vara så långt möjligt decentraliserat. Det måste sålunda vara i huvudsak privat eller kooperativt och bygga på ett fritt konsumtionsval och en sammanvägning av de krafter, som konkurrens och samverkan utgör. Vår s. k. blandekonomi svarar väl mot den grundsyn vi tecknat. Den består till av privat och kooperativ företagsamhet och är alltså institutionellt uppbyggd för ett decentraliserat näringsliv. Det näringspolitiskt väsentliga måste då vara att ta till vara de drivkrafter, som biandekonomin har i den individuella viljan till initiativ, verksamhet och ansvar. Det är en väsentlig uppgift för samhället att medverka till goda grundförutsättningar för de många enskilda människornas arbete. Det betyder en styrning och korrigering av marknadshushållningen till en ramplanerad och social marknadsekonomi. I ett högt utvecklat industriland som vårt är behovet av en aktiv näringspolitik stort. har denna fråga fått ökad uppmärksamhet i den politiska debatten. Den politik den socialdemokratiska regeringen fört har emellertid inte varit i bästa överensstämmelse med att man skall satsa på drivkrafterna i vår blandekonomi. Det dominerande i regeringens näringspolitik har varit strävan till en ökning av det statliga företagandet. Någon näringspolitisk motivering härför har inte anförts. En vidgning av det statliga företagandet, som från vissa utgångspunkter kan vara motiverat, kan givetvis inte ha någon positiv inverkan på den privata och kooperativa företagsamhet, som i huvudsak är vårt arbetande näringsliv. Vissa näringspolitiska institutioner har byggts upp, som kan bli av betydelse för biandekonomin. Men de åtgärder som vidtagits för att stimulera privat och kooperativ företagsamhet har varit av så underordnad betydelse att de knappast kan betecknas som aktiv näringspolitik. har inte varit någon i ett helhetligt program genomtänkt och utbyggd näringspolitik. Det är en viktig uppgift i resurs- och reformplaneringen att garantera möjligheterna av en god ekonomisk tillväxt. Samhällsekonomiskt utrymme och näringspolitiska förutsättningar måste ges i sådan utsträckning, att produktionsapparaten kan förnyas och effektiviseras i den takt som är önskvärd och nödvändig vid en samlad bedömning i förhållande till andra önskemål och krav. Industriinvesteringarna ökade i väsentligt mindre grad än vad som bedömts nödvändigt för upprätthållande av vårt näringslivs konkurrenskraft. steg industrins investeringsvolym med i genomsnitt . 19691971 har uppgången varit . långtidsutredning bedömde att industriinvesteringarna borde öka med . långtidsutredning angav som målsättning en årlig uppgång . Kapacitetstillväxten i industrin har alltså skett i långsammare takt än man utgått från i planeringen. Det betyder en jämförelsevis försvagad konkurrenskraft. Vårt näringsliv har sackat efter i förhållande till vissa stora konkurrentländer. Misslyckandet med industriinvesteringarna är en av anledningarna till de stora svårigheterna med bytesbalansen gentemot utlandet. Fr. o. m. 1965 har vårt land i stort sett haft betydande bytesbalansunderskott. Handelsbalansen har ofta haft miljardunderskott. Vår import har alltså överstigit exporten. Bytesbalansens underskott har ökats ytterligare genom fortgående försämring av tjänste- och turistbalansen. skedde en förbättring, sammanhängande med en exceptionell minskning i den privata konsumtionen och en kraftig lageravveckling, men måste man åter räkna med bytesbalansunderskott. Ett återställande av balansen i utrikesbetalningarna är, såsom så ofta framhållits, nödvändigt för att vi skall kunna upprätthålla sysselsättningen och förverkliga en rättvisare inkomstfördelning. Det innebär, med hänsyn till det sannolikt ofrånkomliga underskottet i tjänste- och turistbalansen, att vi måste uppnå ett överskott i handelsbalansen. Enligt långtidsutredning bör detta överskott vara 2 å . för ett genomsnittsår. Vi måste alltså öka exporten avsevärt. Detta kan endast genom en effektivare varuproduktion. Det är sålunda nödvändigt att väsentligt stärka vår internationella konkurrenskraft att skapa kapacitet för en nödvändig exportproduktion och för en hemmamarknadsproduktion, som effektivt kan konkurrera med importen. Enligt långtidsutredning skulle balansen kunna vara uppnådd , om industriinvesteringarna gick upp . har industriinvesteringarna omnämnts i finansplanerna i prioriterande ordalag. Det har understrukits att exportindustrin och den importkonkurrerande hemmamarknadsindustrin snabbt måste förstärkas. finansplan t. ex. framhöll finansministern, att den nödvändiga utbyggnaden av produktionsapparaten måste »komma till stånd utan dröjsmål». Men inte har industriinvesteringrna gått upp i beräknad takt. står det naturligtvis klart, att balansen inte kan uppnås inom den tid långtidsutredningen räknade med. I årets finansplan har industriinvesteringarnas volymuppgång angetts till . En resignerande finansminister har betecknat de resultat som uppnåtts som »i stort sett tillfredsställande». Det är en ofrånkomlig slutsats att misslyckandena med att på erforderligt sätt stimulera fram industriinvesteringarna och stärka vårt näringslivs konkurrenskraft måste bero på fel i den ekonomiska politiken och näringspolitiken. De nödvändiga näringspolitiska förutsättningarna har inte givits. Det har från vårt håll ofta påtalats att den ekonomiska politiken haft en felaktig avvägning mellan penningpolitik och finanspolitik. En alltför hård penningpolitik och kreditpolitik gjorde att industriföretagen vid högkonjunkturen 19691970 inte hade kapacitet till den angelägna produktionsexpansion, som den internationella marknadsutvecklingen medgav. Vårt näringsliv förlorade ett steg. Den hårda kreditpolitiken under 1969-1970 var ett direkt hinder för ett då naturligt investeringsuppsving. Det drabbade hårt de mindre och medelstora företagen. De stora sysselsättningssvårigheter, som inträffade och alltjämt kvarstår, har här delvis sin förklaring. När nu investeringsuppsvinget inte heller kan beräknas svara mot vad som erfordras, måste man befara, att industrin kommer att stå kapacitetsmässigt otillräckligt även inför nästa högkonjunktur. Utvecklingen och än mer problemen riktar uppmärksamheten på angelägenheten av en aktiv näringspolitik. Utgångspunkten för näringspolitiken måste vara, att näringslivet skall vara underordnat samhällets välfärds- och jämlikhetspolitiska mål. En ökad ekonomisk tillväxt måste ha syftet att den kommer alla till del. Ett företags verksamhet kan aldrig vara den enskilde företagarens ensak. Näringslivet har ett samhällsansvar, som måste formulera en övergripande målsättning för näringspolitiken. Denna målsättnings konkreta utformning måste alltså vara en strävan 1* 1972. till trygghet och jämlikhet. Den innefattar sålunda full sysselsättning och rättvis inkomstfördelning. Detta måste gälla alla delar av landet. Från denna utgångspunkt blir en aktiv regionalpolitik en del av näringspolitiken. Företagens samhällsansvar gäller också i hög grad miljöerna arbetsmiljön och omgivningsmiljön. Det är näringslivets uppgift att klara tillfredsställande miljöer på och kring arbetsplatsen. I detta avseende har stora försummelser skett under gångna årtionden. Skulden härför faller till stor del på näringspolitiken. Uppgiften nu är att reparera skadorna och genom en aktiv miljöpolitik garantera tillfredsställande miljöer för framtiden. Särskild betydelse har arbetsmiljöerna. Det måste vara en primär välfärdsmålsättning att individen skall kunna finna arbetet stimulerande och meningsfullt. Denna målsättning kräver också en utvecklad företags- eller arbetsdemokrati. Biandekonomin i sig själv måste sägas innefatta som något självklart, att samhälle och näringsliv skall samarbeta för en gemensam uppgift. Det är ett av de stora felen i regeringens näringspolitik att samarbetstanken fått en helt underordnad roll i förhållande till vad som närmast måste betraktas som motsatsen motviktsidén. Naturligtvis har det i olika omgångar och med varierande styrka förekommit diskussioner om samarbete. Regeringen har hållit Harpsundskonferenser med företrädare för storföretagen eller haft andra kontakter med dem, t. ex. i . Just nu är, såsom redovisats i industriministerns översikt i statsverkspropositionen, den s. k. samarbetsutredningens förslag under prövning. Detta begränsar sig i stort sett till en angelägen förbättring av det nödvändiga informationsutbytet. Näringslivet är beroende av samhällsplaneringen i olika avseenden, och samhällets åtgärder inom t. ex. arbetsmarknadspolitik, bostadsbyggande och servicepolitik måste ha anknytning till näringslivets planering. Ett förbättrat informationssystem kring planeringarna är i hög grad angeläget. Men det är för situationen typiskt att även i debatten om samarbetsutredningens förslag främst ett motviktsförhållande betonats. Man utgår från att samhället och näringslivet skulle vara motvikter eller motståndare till varandra två krafter som står emot varandra och misstänker varandra. Man talar från dessa utgångspunkter helt naturligt om en förtroendeklyfta mellan regeringspolitiken och näringslivet. Ett annat uttryck för samma inställning är att löntagare och företagare skulle stå som politiska motståndare till varandra. Man kan förklara denna motviktsinställning, som inte står i god överensstämmelse med en på samarbete baserad blandekonomi, med ideologiska eftersläpningar. För regeringen och regeringspartiet är det då närmast frågan om en marxistiskt-ideologisk kvarleva. Vissa näringslivsrepresentanter har från sin sida gjort sig till tolk för en motsvarande antiinställning. Det torde inte kunna förebringas någon som helst logisk motivering för ett motsatsförhållande mellan samhället och näringslivet. Däremot står naturligtvis företagare och anställda som motparter till varandra vid fördelningen av produktionsresultatet. Där har parterna att från var sin sida bevaka sina intressen. Det kan också gälla övriga villkor på arbetsplatsen. Men företagare och anställda har ett gemensamt intresse av att produktionsresultatet blir så bra som möjligt. Det är en gemensam uppgift. Det bör höra till självklarheterna, att en gemensam arbetsuppgift löses effektivast genom bästa möjliga utveckling av samarbetet och inte om samarbetsparterna skall stå som motståndare till varandra. Detta gäller naturligtvis i fråga om såväl samhälle och näringsliv som företagare och anställda. Den motviktsinställning som präglat regeringens näringspolitik betraktar vi som ett hinder för strävandena att genom näringslivet uppnå bästa möjliga produktionsresultat. En aktiv näringspolitik måste som en grundlinje ha en klart uttalad samarbetsinställning. Detta gäller såväl samarbetet mellan samhället och näringslivet som samarbetet inom näringslivet. Med det sistnämnda avser vi dels ett organiserat samarbete mellan företag, dels en utvecklad demokrati på arbetsplatsen. Stora och små företag Från de principiella utgångspunkter vi inledningsvis angivit är det näringspolitikens uppgift att främja utveckling och tillväxt i olika storleksgrupper av företag. Den stora huvudparten av företagen är mindre och medelstora. De svarar för drygt industrisysselsatta. De mindre företagens tillväxtmöjligheter är obestridligen av stor betydelse för produktionen och den ekonomiska utvecklingen. Regeringens näringspolitik och ekonomiska politik har otvivelaktigt varit väsentligt gynnsammare för storföretagen än för de mindre företagen. Det gäller särskilt skattepolitiken och penningpolitiken. De förmåner i skattelättnader, som investeringsfonderna avser, kan i stort sett utnyttjas endast av stora företag. Med den selektiva användning som regeringen tillämpat i fråga om investeringsfonderna har ett utvalt antal storföretag fått betydande fördelar. Arbetsgivaravgiften eller löneskatten har också en utformning, som drabbar de mindre företagen särskilt hårt. har de mindre företagen fått det väsentligt svårare att låna upp erforderligt kapital. som stått till buds för de mindre företagen, främst affärsbanker och sparbanker, har fått minskade finansieringsmöjligheter genom att sparandet i allt större utsträckning förts andra vägar, främst till AP-fonderna. AP-sparandet har i ytterst obetydlig utsträckning kunnat utnyttjas av mindre företag. Det gäller även i fråga om återlånesystemet. Därtill kommer att regeringen riktat en stram ekonomisk politik främst mot de kreditkällor som är av betydelse för de mindre och medelstora företagen. Det betydde nu senast vid högkonjunkturen 19691970, att dessa företag måste minska sina investeringar kraftigt, medan storföretagen knappast drabbades. De särskilda låneformer och finansieringsinstitut, som skapats för de mindre företagen, är obetydliga i jämförelse med de negativa konsekvenserna av regeringens allmänna politik. Man får anta att bakom regeringspolitiken ligger en föreställning, att det är till fördel att satsa i huvudsak på de stora företagen. Naturligtvis är det angeläget att ta till vara stordriftsfördelar, främst i en specialiserad och standardiserad tillverkning i långa serier. Men det finns storleksgränser för ett arbetsställe, där ytterligare stordriftsfördelar inte kan vinnas. Därefter ökar endast det som är negativt i stordriften, t. ex. byråkratin och trögrörligheten. Näringspolitiskt måste det vara lika angeläget att ta till vara de fördelar smådriften har. De mindre företagen har oftast större förmåga att anpassa sig till efterfrågeförändringar på marknaden, större möjligheter att ställa om till nya produkter och att tillgodose en lokal marknad. Till stordriftsfördelama kan också räknas gynnsammare möjligheter att föra fram nya tekniska idéer. Därtill kommer att de mindre företagen som underleverantörer är en nödvändig komplettering till storföretagen. Man torde närmast böra räkna med att de mindre företagen från här nämnda synpunkter kommer att få ökad betydelse . Det kan generellt inte sägas, att mindre företag hävdat sig lönsamhetsmässigt sämre än större företag. I verkligheten förhåller det sig tvärtom enligt gjorda undersökningar. Därtill kommer andra väsentliga värden i småföretagandet. Det är angeläget att upprätthålla de mindre företagens position, om man vill motverka maktkoncentration i näringslivet. De mindre företagen erbjuder större möjligheter till förverkligande av företagsdemokrati och till tillfredsställelse med arbetet. Dessutom är de mindre företagens fortsatta existens och tillväxt en förutsättning för en regionalpolitisk målsättning att det skall vara en någorlunda jämn spridning av näringslivet. På grund av sin flexibilitet och seghet utgör de mindre företagen slutligen en »sysselsättningsbuffert» av pressade konjunkturer. Regeringspolitiken har otvivelaktigt kännetecknats av ett långtgående storföretagstänkande och en motsvarande underskattning av de mindre företagens betydelse. De utvecklingsmöjligheter som finns i småföretagandet har därmed inte kunnat tillvaratas på önskvärt och annars möjligt sätt. Det betyder ett försämrat resursutnyttjande. Vårt näringsliv måste bygga på en arbetsfördelning mellan företag av olika storlek, dvs. tillvaratagande av såväl stordrifts- som smådriftsfördelar. En grundlinje i en aktiv näringspolitik måste då vara en strävan att ta till vara utvecklingsmöjligheterna i de mindre företagen i samma utsträckning som i de större. Det är en viktig näringspolitisk uppgift att via kredit- och skattepolitiken tillse att de mindre företagen inte får sämre möjligheter till angelägna investeringar än de större företagen. Just nu är det särskilt viktigt att framhålla detta. Det produktionsuppsving som eftersträvas för en ökad export och en framgångsrikare hemmamarknadskonkurrens med importen kan knappast genomföras utan ökad medverkan från mindre och medelstora företag. Det skall tilläggas, att en aktiv näringspolitik dessutom bör vara inriktad på att genom väsentligt kraftfullare insatser än bemästra de speciella svårigheter som småföretagandet har i fråga om t. ex. företagarutbildning, utvecklingsarbete och marknadsföring. Strukturförändringar i näringslivet är en förutsättning för att teknikens nyvinningar skall kunna tillvaratas. En ökad internationell specialisering påskyndar strukturomvandlingen. Men därutöver har regeringens politik, särskilt som den förts mot de mindre företagen, forcerat nedläggningstakten. Det är i mycket stor utsträckning mindre och medelstora företag som genom en felaktig ekonomisk politik tvingats till nedläggning. Den forcerade strukturpolitiken har obestridligen haft vissa negativa konsekvenser och den innebär risker. har antalet företagsnedläggelser ökat kraftigt även under högkonjunkturåren. Finansministern räknar i årets finansplan med att strukturomvandlingen av näringslivet skall fortsätta i hög takt. Att det kan vara fråga om en ytterligare ökad takt kan man utläsa ur beräkningar i statsverkspropositionen, att arbetsmarknadsutbildningen nästkommande budgetår med väntad konjunkturuppgång skulle omfatta 120 000 personer, dvs. mer än under lågkonjunkturen. Även under högkonjunkturåren har arbetslösheten varit förhållandevis stor. Man har sålunda anledning att tala om en strukturarbetslöshet. Undersökningar har visat, att en väsentlig del av dem som blivit arbetslösa vid företagsnedläggningar över huvud taget inte kunnat få något nytt arbete och att många fått acceptera arbete med lägre löner . Förhållandet att företag tvingats till nedläggning utan att nya arbetstillfällen kunnat skapas i erforderlig utsträckning innebär förlust av produktionsmöjligheter. Även rationella och väl utvecklingsbara företag har tvingats till nedläggning, vilket betyder förlust i produktionskapital. Denna strukturpolitiska forcering, som särskilt drabbat mindre och medelstora företag, har inte varit i god samklang med välfärdsmålsättningen och inte heller med näringspolitikens eget syfte. Vissa näringsgrenar håller på att stagnera eller t. o. m. slås ut. har ett särskilt utvecklings- och omställningsstöd lämnats särskilt till TEKO-industrin. Enligt årets finansplan skall ett system med strukturgarantilån införas för att underlätta strukturomvandling i vissa utsatta branscher. Detta är naturligtvis näringspolitiskt riktiga åtgärder. Men tillbakagången för hela näringsgrenar medför även andra problem. Ett sådant är risken för att självförsörjningsgraden blir för låg. Det kan bedömas att detta gäller i fråga om de viktiga TEKO- och skobranscherna. Denna fråga prövas nu av försörjningsberedskapsutredningen. Därutöver måste man emellertid också ta med i bedömningen hur långt det är möjligt att från handelspolitisk synpunkt låta importvaror ersätta hemmaproduktion. Det är ett primärt mål att möjligt återvinna balans i utrikesbetalningarna. Det kräver väsentligt ökad exportproduktion. Svårigheterna ökas, om denna skall kompensera ytterligare nedgång i produktionen för hemmamarknaden. Det är inte klarlagt i vilken utsträckning vårt land har möjligheter till produktion, som kan avsättas på världsmarknaden. Vår bedömning är att regeringspolitiken i sin forcering av näringslivets strukturomvandling brustit i avvägning mot andra angelägna mål. En aktiv näringspolitik måste som en grund ha en strukturpolitisk avvägning, som inte hämmar t. ex. strävanden till full sysselsättning och balans i utrikesbetalningarna. I sammanhanget bör det framhållas, att regeringen synes grunda sin politik på en överdriven tro på fusioners välsignelse för näringslivet. Man tycks ha fastnat i en föreställning, att om bara sammanslagning av företag till större enheter kan ske i en pressad bransch, så övervinns lönsamhets- och andra problem. I själva verket är det endast undantagsfall som provocerade fusioner blir lyckosamma. Två dåliga företag blir inte bättre genom att sammanslås, och ett framgångsrikt företag vägrar oftast att genom fusionering med ett dåligt dra på sig problem och svårigheter. Det finns sålunda enligt vår mening anledning att framhålla, att framtvingade fusioner inte kan vara något verksamt botemedel mot uppkomna svaghetstillstånd i olika branscher. I en blandekonomi, som bygger på konkurrens mellan företag, måste näringspolitikens uppgift vara att medverka till goda förutsättningar för de enskilda människornas arbete. En aktiv näringspolitik måste alltså vara en förutsättningsskapande politik. Den ovan refererade utvecklingen och inte minst den nu aktuella sysselsättningskrisen har gett besked om de svårigheter, som måste uppstå, när samhällets politik brister i näringspolitiska förutsättningar. Här kommer debatten om generella och selektiva åtgärder in. Det är en självklarhet att båda åtgärdstyperna behövs. De generella åtgärdernas uppgift skall vara att upprätthålla näringslivet vid vad som kan kallas en normal funktion. De selektiva åtgärderna skall vara medel på de punkter, där en normal produktion inte kan upprätthållas och kanske måste ersättas med annan sysselsättning. Om i en situation som den nuvarande de generella stimulanserna inte är tillräckliga, ökas givetvis behovet av punktinsatser. Därmed sker förluster i näringslivets normala produktionsförmåga. Man har i ökad utsträckning använt selektiva åtgärder för att klara en arbetslöshet, som delvis föranletts av brister i den generella politiken. En förutsättningsskapande näringspolitik måste innefatta åtgärder över strängt taget hela det politiska fältet, eftersom näringslivet är beroende av vad som sker över hela detta fält. Det är alltså frågan om samlade åtgärder ett näringspolitiskt handlingsprogram. Den näringspolitiska planering, som samhället måste svara för, kan knappast komma till uttryck på annat sätt än genom ett sådant program. Behovet av ett näringspolitiskt handlingsprogram är klart dokumenterat av utvecklingen och den aktuella situationen. Man kan peka på den misslyckade investeringspolitiken och den långvariga försummelsen i fråga om att tillgodose näringslivets behov av riskbärande kapital. Man kan visa på eftersläpningarna i fråga om t. ex. arbetsmiljöerna, företagsdemokratin och rekryteringen av arbetskraft till industrin. Man kan framhålla bristerna i samhällets insatser för t. ex. forskning och utvecklingsarbete, marknadsföring och rådgivning. Såsom vi framhållit måste en aktiv näringspolitik utformas i ett handlingsprogram, som kan utgöra samhällets näringspolitiska planering. Förslag till ett sådant program bör utarbetas av en särskild kommitté i enlighet med vad vi utvecklar senare i motionen. Som exempel på detaljer och områden, som bör innefattas i programmet, vill vi ange följande. I samhällets förutsättningsskapande uppgifter skall ingå att svara för en basorganisation, såsom vägar, kommunikationsanordningar, utbild ningsanstalter och vårdinrättningar. Anpassning till näringslivets behov i olika delar av landet måste eftersträvas. De näringspolitiska institutioner som byggts upp i form av t. ex. näringspolitiskt råd, investeringsbank, utvecklingsbolag och styrelse för teknisk utveckling måste i ökad utsträckning inriktas på att främja det privata och kooperativa näringslivet. Det är väsentligt att statsmakterna på ett bättre sätt än tidigare långsiktigt planerar särskilt investeringar och arbetskraft för olika samhällssektorer och regioner. Avvägningen mellan finanspolitik och penningpolitik måste vara sådan, att tillräckliga investeringar i näringslivet främjas. Högräntepolitik, som särskilt hämmar de mindre företagen, måste så långt möjligt undvikas. Detta gäller inte minst den s. k. långa räntan.