mot · FV021311 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. angående turismens målsättning. Bristen på klart uttalade mål för den svenska turistpolitiken, och därmed avsaknaden av ett av statsmakterna fastlagt handlingsprogram för den framtida statliga satsningen på svensk turism, utgör en starkt hämmande faktor för turismens utveckling inom landet. Den förlamning av handlingskraften detta skapat har medfört att vårt lands turistiska möjligheter icke på ett tillfredsställande stätt tillvaratagits. Det är därför hög tid att kraftfulla åtgärder sätts in. Så länge statsmakterna inte fastlagt de långsiktiga målen i fråga om turismens inriktning och utveckling, det samhälleliga stödet, turismens organisation m. m. är det svårt både för landsting, kommuner, turistorganisationer och för inom branschen verksamma företag att med en någorlunda fast tillförsikt kunna bedöma effekten av mer omfattande satsningar. I den långsiktiga bedömningen bör turismens betydelse när det gäller att medverka till en utjämning mellan tätort och glesbygd samt mellan olika delar av landet även vägas in i totalbilden. Även om huvudmålet bör vara att tillgodose en ökande svensk marknad och även om man därvid lägger särskilt stor vikt vid den egna befolkningens behov av semester och rekreationsmöjligheter, bör förutsättningarna att utveckla till ett semester- och rekreations! and även för den övriga europeiska befolkningen i hög grad beaktas. Underskottet i turistbalansen uppgick enligt preliminära beräkningar till 1,9 miljarder för . Enligt långtidsutredningens bedömningar måste man räkna med en ytterligare ökning . som man konstaterar detta, är det angeläget att framhålla att bland de poster som medtages vid framräkningen av turistutgiftema i viss mån även inräknas sådant som icke tillhör turistutgifterna. Bland sådana slag av utgifter som inräknas bland turistutgiftema kan nämnas gränshandel, hemsändning av valuta från den utländska arbetskraften samt en del illegala överföringar. Det är därför nödvändigt att åtgärder vidtas för att åstadkomma en tillförlitligare resevalutastatistik. Men även om turistbalansen rensas från andra slag av utgifter torde underskottet vara så stort, att det får anses motivera samhälleliga åt gärder för att nedbringa detsamma. En ökad statlig satsning på den svenska turistnäringen får därför anses påkallad. I fråga om turistnäringens ekonomiska betydelse är det angeläget att samhället också härvidlag fastställer huvudmålen. Därvid bör det vara väsentligt att turistpolitiken utformas så, att den simulerar till bästa möjliga arbetsförhållanden för näringens utövare, att turismens värde som regionalpolitiskt medel och såväl trivselfaktorer som turismens värde som regionalpolitiskt medel på lång sikt bedömes samt att såväl trivselfaktorer som turismens servicefunktioner för lokalbefolkningen får en riktig värdering. Vid den ekonomiska målsättningen för turismen bör vidare anges under vilka förhållanden turistsatsningar är ekonomiskt försvarbara. I detta sammanhang bör även bedömas i vilken omfattning samhället bör stå för kostnader, som kan uppkomma när man från samhällets sida ställer större krav på näringen än sorn anses vara möjligt att uppfylla ur vanlig företagsekonomisk synvinkel. Från samhällets synpunkt måste också en grundläggande förutsättning vara att näringens egna mål innebär, att man skall få en rimlig avkastning på investerade medel. Därvid bör också bedömas i vilken utsträckning det kan bli nödvändigt för samhället att stödja med exempelvis rådgivning och andra medel för att dessa mål skall kunna uppnås. För att förverkliga de långsiktiga målen är det såväl från allmän politisk som från ekonomisk synpunkt nödvändigt att turismens organisation blir föremål för en allsidig utredning, varvid man utifrån en kartläggning av den nuvarande situationen i första hand bör komma fram till ett för landet i dess helhet enklare och mera enhetligt organisationsmönster. Därvid bör bedömas huruvida sådana funktioner som forskning, utredning, rådgivning, utbildning och fysisk planering för turist- och friluftsanläggningar bör inordnas inom ett statligt organ, som även får uppgiften att ha huvudansvaret för fördelningen av de statliga satsningarna inom turismen och friluftslivet. Den splittring som råder, då turistfrågorna är uppdelade på sex sju departement och flera olika ämbetsverk, är inte ägnad att ge den nödvändiga överblicken över de statliga satsningarna och ej heller möjligheter till en effektiv, långsiktig planering. Även på det regionala planet är organisationsbilden splittrad. Den största ekonomiska satsningen görs där av landstingen och primärkommunerna, utan att man har någon enhetlig organisation för uppföljning av dessa kommunala insatser. Visserligen finns inom praktiskt taget alla län regionala turisttrafikförbund, men dessa organisationers förankring inom landstingen varierar högst väsentligt och deras ekonomiska möjligheter att kunna tillvarata och samordna turismens och reselivets intressen inom regionen är i de flesta fall be som den statliga utredningen för planering av turistanläggningar och friluftsområden utreder frågan om turismens organisaton på riksplanet har Svenska kommunförbundets styrelse för sin del fastlagt vissa framgångslinjer för att åstadkomma en organisatorisk samordning länsvis inom ramen för länsavdelningar, detta för att i första hand tillvarataga kommunernas intressen i dessa frågor. Alltför många avskräcks från att utnyttja det svenska turistutbudet på grund av svårigheterna att någorlunda smidigt kunna boka in sig på någon turistanläggning. Möjligheterna till en mer centraliserad bokning skulle säkerligen väsentligt underlätta försäljningsarbetet och därmed också öka beläggningen av såväl svenska som utländska turister. Här bör det finnas möjligheter för samhället att göra betydande insatser. I nära anslutning till organisationsfrågorna ligger även aktuella frågeställningar om marknadsföringen och det praktiska säljarbetet. Även om samhällets mål skulle vara de i inledningen nämnda, att tillgodose en ökande svensk marknad och den egna befolkningens behov av semester och rekreationsmöjligheter, synes det nödvändigt att de möjligheter som utlandsturismen kan ge får bli ett värdefullt komplement, bl. a. för att åstadkomma den behövliga säsongförlängningen för turistnäringen. De marknadsföringsinsatser som gjorts av , bl. a. genom de s. k. utlandskampanjerna koncentrerade till , , och har givit påvisbara resultat. En annan mycket hämmande faktor för den svenska turistnäringen är de höga transportkostnaderna som för många turister blir en alltför tyngande kostnadspost och som kommer att göra det nödvändigt med stora samhällsansträngningar för att åstadkomma en kostnadsreducering. Billigare transporter torde bli avgörande för möjligheterna att få ett effektivt utnyttjande av det svenska turistutbudet. De begränsningar som råder i fråga om att anordna charterresor inom landet liksom tillvaratagandet av den befintliga överkapaciteten icke minst i fråga om järnvägstransporter påkallar också uppmärksamhet. i framhåller i sitt remissyttrande över utredningen om statligt lokaliseringsstöd till rekreationsanläggningar: »Det framgår emellertid klart att transportkostnaden i samband med en rekreationsvistelse i vissa fall är större än logikostnaden i ett billigt förläggningsalternativ och att betydande kostnadsbesparingar kan göras här.» I remissyttrandet ges också exempel på de kostnadsbesparingar för konsumenterna, som kan göras i första hand genom en transportorganisation med möjligheter att anordna ett rationellt resande. I sitt framlagda betänkande Statligt lokaliseringsstöd till rekreationsanläggningar har av turistanläggningar och friluftsområden framhållit att kraven på god rekreationsservice kommer att växa och att detta bl. a. hör samman med arbetstidsförkortningen, inkomstfördelningen och befolkningens åldersstruktur. Utredningen framhåller vidare att rekreationsutbudet, för att svara mot samhällets värderingar, bl. a. i fråga om en riktig geografisk och social tillgänglighet, kommer att fordra en ständig bevakning från samhällets politiska organs sida och en fortlöpande översiktlig planering som bas för rationella ställningstaganden. I fem punkter sammanfattar utredningen de brister som försvårar utnyttjandet av i första hand möjligheterna till fjärrekreation. Dessa brister är: a) de höga inkvarteringskostnaderna, b) bristen på kapacitet och valmöjligheter när det gäller självhushåll, c) otillräckliga förströelsemöjligheter, d) höga transportkostnader till nuvarande områden som är lämpliga för vinter och sommarrekreation samt e) bristen på information om lämpliga resmål. Även om utredningen gjort beaktansvärda ansträngningar att åstadkomma lösningar och förslag i fråga om det statliga lokaliseringsstödet till rekreationsanläggningar synes det uppenbart att det utförda utredningsarbetet endast omfattar en del av turismens och reselivets hela problemkomplex. Även om kommittén i betänkandet framhåller att den avser att återkomma till de organisatoriska frågorna i sitt huvudbetänkande synes det angeläget att de i denna motion aktualiserade frågeställningarna göres till föremål för en allsidig utredning. Vi anser det nödvändigt att den nu arbetande turistutredningen dels får sitt uppdrag utvidgat till att omfatta även ovanstående frågor, dels får en parlamentarisk sammansättning där även företrädare för och jämte representanter för turistorganisationerna och näringens utövare bereds plats. Med hänvisning till det ovan anförda hemställes att hos Kungl. att de i motionen framförda frågeställningarna överlämnas till av turistanläggningar och friluftsområden för beaktande samt att utredningen ges en fyllig parlamentarisk förankring och att och jämte företrädare för turistorganisationerna och turistnäringen bereds representation i utredningen. () () () i () () . () () i