mot · FV021649 · 1972-04-18 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj :ts proposition nr 79 angående reglering av priserna på jordbruksprodukter, m. m. För att vår folkförsörjning skall kunna tryggas, måste vårt land upprätthålla ett livskraftigt och effektivt jordbruk. Jordbrukspolitikens uppgift skall vara att medverka till att livsmedelsproduktionen kan ske till så låga kostnader som möjligt och till att de i jordbruket sysselsatta får möjligheter till samma lönsamhet och arbetsersättning, som gäller inom närings- och samhällslivet i övrigt. När de nu gällande riktlinjerna för jordbrukspolitiken beslutades , rådde det i stort sett enighet om dessa principer. Men i fråga om förutsättningar, prioriteringar och utformning markerades meningsskiljaktigheter. På vissa punkter kunde dock sammanskrivningar ske vid utskottsbehandlingen. Huvuddragen i de riktlinjer, som riksdagsmajoriteten beslutade , var att självförsörjningsgraden skulle sänkas till av vårt livsmedelsbehov, att rationaliseringsarbetet särskilt skulle främja övergång till jordbruksdrift i större skala och att därmed betydande samhällsekonomiska resurser skulle kunna överflyttas till andra näringar. För dessa måls förverkligande skulle prispolitiken utnyttjas som ett instrument. skulle prisnivån för jordbruksprodukter inte få stiga så snabbt som den allmänna prisnivån. En realprissänkning skulle sålunda ske för jordbrukets vidkommande. Det underströks dock som en självfallen utgångspunkt, att de som är sysselsatta inom jordbruket skulle kunna nå en ekonomisk standrad, som är likvärdig med den som erbjuds inom andra näringar. jordbruksutredning hade uttalats, att denna likvärdighet i avkastning till arbetskraft och kapital borde kunna uppnås, när den eftersträvade produktionsanpassningen förverkligats, dvs. Mot detta riktlinjesystem framfördes skarp kritik från . Från olika utgångspunkter fann vi det olyckligt med en produktionsnedskärning till en 80-procentig självförsörjning. Vi framhöll att vårt land för den överskådliga framtiden i stort sett måste klara sin egen livsmedelsförsörjning. Vi underströk angelägenheten av en effektivitetshöjning, som ytterligare kunde stärka det svenska jordbrukets internationella konkurrenskraft och framhöll att en förutsättning härför måste vara, att rationella jordbruksföretag bereddes möjligheter till lika god lönsamhet som motsvarande företag inom andra näringsgrenar. Realprissänkningar för jordbruket i ett läge, då detta hade sämre lönsamhet än näringslivet i övrigt, måste få i stort sett motsatt effekt. Vi hävdade, att rationalise ringsarbetet alltjämt borde inriktas främst på att skapa rationella familjejordbruk. På denna punkt gjordes i riksdagsbeslutet det viktiga medgivandet, att möjligheterna till ett successivt uppbyggande av jordbruksföretagen mot allt effektivare enheter skulle tillvaratas. Vi framhöll att inom relativt snar framtid det väsentligaste problemet från arbetskraftssynpunkt torde komma att bli frågan om nyrekrytering av arbetskraft till jordbruket och inte frågan om att driva fram en snabbare avgång av arbetskraft från jordbruket. I fråga om inkomstmålsättningen underströk vi, att det var orimligt att skjuta den inkomstlikställighet för jordbruksbefolkningen, som inskrivits jordbruksreform men inte förverkligats, ytterligare . Tillämpningen av 1967års riktlinjer Jordbruket har såsom framgått av olika redovisningar haft en fortsatt ogynnsam lönsamhetsutveckling. Produktionskostnaderna har stigit kraftigt, medan jordbrukspriserna varit oförändrade eller gått upp obetydligt. En viss förbättring av jordbrukspriserna, främst beträffande mjölken, skedde först genom jordbruksavtal, som gäller fram . Även härefter står emellertid fast att jordbrukets inkomsteftersläpning ökat. Jordbrukspriserna har stigit väsentligt mindre än den allmänna prisnivån. I propositionen till riksdag om jordbruksprisregleringen (1971:116) redovisades material, som sammanställts av lantbruksekonomiska samarbetsnämndens inkomstgrupp. Detta material visade att lönsamheten vid gårdar med åker i det s. k. slättbygdsområdet i allmänhet legat vid eller något , när lantarbetarlön tillgodoräknats jordbrukarna för deras och familjemedlemmarnas arbetsinsatser. Undersökningarna visade också, att gårdar med en stark inriktning på mjölk- och köttproduktion haft en genomsnittlig låg lönsamhet och att lönsamheten varit sämre vid gårdar inriktade på mjölkproduktion än på växtodling. har rationaliseringsverksamheten bromsats kraftigt. De av fastställda kreditgarantiramarna för yttre och inre rationalisering, jordförvärvslån, driftslån och maskinlån har såväl 1969/70 som 1970/71 blivit outnyttjade till mer än hälften. Det innebär sålunda, att jordbrukets rationalisering och effektivisering alls inte kunnat fortgå på avsett sätt. Lantbruksstyrelsen har i sina petita, redovisade i årets jordbrukshuvudtitel som anledning till de låga jordbruksinvesteringarna, pekat på bl. a. den svaga lönsamheten inom mjölkproduktionen. En annan viktig orsak till att investeringarna i jordbruket inte kunnat bli av den omfattning som ansetts önskvärd och nödvändig är den restriktivitet, som karakteriserat rationaliseringskungörelsen och dess tillämpning. Såsom vid upprepade tillfällen påvisats i motioner från vårt håll har den hittillsvarande tillämpningen av riktlinjer i nämnda avseende inneburit, att förhållandevis stora enheter givits företräde vid beviljande av kreditgarantier. Mindre och medelstora familjejordbruk har i stor utsträckning vägrats sådant stöd. Denna tillämpning torde inte kunna sägas stå i överensstämmelse med riksdags uttalande, att möjligheterna till ett successivt uppbyggande av rationella jordbruksföretag skulle tillvaratas. Restriktiviteten har givetvis haft negativa konsekvenser inte minst för mjölkproduktionen. I fråga om tillämpningen av riktlinjer har också livsmedelsberedskapen tilldragit sig särskild uppmärksamhet. Vår jordbruksproduktion i fredstid är i väsentligt större utsträckning än tidigare beroende av importerade råvaror, främst proteinfoder, handelsgödsel och drivmedel. En omfattande och synnerligen representativ utredning, som gjordes av jordbruksnämnden , fastslog, att beredskapslagringen av livsmedel och produktionsmedel var klart otillfredsställande. har lantbruksekonomiska samarbetsnämnden att ytterligare överse denna fråga. Det har inte kunnat bestridas, att livsmedelsberedskapen inte varit i överensstämmelse med vad som förutsattes riksdagsbeslut. Utgångspunkten då var att animalieproduktionen vid en avspärrningssituation skulle kunna minskas till förmån för en ökad vegetabilieproduktion. Men då mjölkproduktionen 19701971 varit så låg att det uppstått underskott i fråga om mejeriprodukter är det mycket små möjligheter att säga att livsmedelsberedskapen varit tillfredsställande. som förflutit riksdagsbeslut har i betydande grad erfarenheter vunnits av systemets praktiska konsekvenser. På några punkter har redan väsentliga korrigeringar skett. Vid fjolårets riksdag beslutades förstärkning av stödet till jordbruket i norra , avseende dels ett pristillägg på animalieproduktionen, dels ett rationaliseringsstöd till jordbruk med begränsade utvecklingsmöjligheter. 1971 och riksdagsbeslutet i anslutning härtill innebar en viss ändring i den prispolitiska inriktningen genom en betydelsefull höjning av mjölkpriset till jordbrukarna i syfte att bryta den sjunkande trenden i mjölkproduktionen. I den nu föreliggande propositionen nr 79 föreslås i samma syfte ett rationaliseringsstöd till begränsat utvecklingsbara företag av i stort sett samma typ som det som enligt fjolårets riksdagsbeslut avgränsades till jordbruket i norra . I årets jordbrukshuvudtitel föreslås vidare, på grundvalen av det av en arbetsgrupp inom utarbetade betänkandet Landskapsvård i odlingsbygder, en viss samordning av jordbrukspolitiken och naturvården. Arbetsgruppen har bl. a. uttalat, att jordbruksdrift är det billigaste och effektivaste medlet att hålla landskapet öppet och attraktivt. Självförsöijningsgraden var en av de stora stridsfrågorna 1967. Utvecklingen måste sägas ha givit klara besked om att en sänkt självförsörjningsgrad inte bör eftersträvas. Vad beredskapshänsynen och de ökade natur- och miljövårdsintressena härvidlag betyder har redan framgått av det föregående. Det är en angelägen uppgift för vårt land att väsentligt öka exporten för att kunna uppnå balans i utbytet med andra länder. En sänkning av självförsörjningsgraden i fråga om livsmedel, vilken nu kan bedömas vara , skulle öka importen och måste i så fall kompenseras genom en ytterligare exportökning, som synes omöjlig att åstadkomma inom överskådlig framtid. Konsekvensen skulle då också bli ökade sysselsättningssvårigheter i vårt näringsliv. Ett annat skäl är att vi endast i fråga om de inhemskt producerade livsmedlen kan ha en tillfredsställande kontroll av giftanvändningen. Slutligen torde det vara uppenbart, att man numera måste ta väsentligt större hänsyn till livsmedelssituationen för hela världens befolkning. Det har i resurspolitiska sammanhang alltmera understrukits, att inte ens ett högrationaliserat jordbruk på all odlingsbar mark kan producera erforderlig mängd livsmedel för världens befolkning. Det betyder att vi för framtiden inte kan räkna med att livsmedel i någon större utsträckning kan stå till förfogande för oss på världsmarknaden. Såsom vi framhöll vid riksdagsbehandlingen måste vårt land vara inriktat på att i stort sett klara sin livsmedelsförsörjning genom egen produktion. Utvecklingen har fört fram till betydande rekryterings- och etableringsproblem för jordbruket. De aktiva jordbrukarna tillhör i mycket stor utsträckning de högre åldersgrupperna. Under en följd av år har nyetableringen inom jordbruket varit otillräcklig. Detta problem kräver väsentligt ökad uppmärksamhet. En första utgångspunkt är givetvis att rationella lantbruksföretag måste ges samma företagsekonomiska lönsamhet som motsvarande företag inom andra näringsgrenar. Det konstaterades t. ex. i fjolårets prisregleringsproposition att lönsamheten inom mjölkproduktionen varit otillfredsställande för uppbyggnad av nya djurbesättningar. har, såsom framgår av den föreliggande propositionen nr 79, uttalat, att de prisförbättringar som skett för jordbruket knappast kan bedömas som tillräckliga för att stimulera till någon egentlig nyetablering inom mjölkproduktionen. Finansieringsproblemen har blivit alltmer svårbemästrade för nytillträdande jordbrukare. Ökade gårdsstorlekar, ökad intensitet samt ökade krav på anläggningar och teknisk utrustning har väsentligt stegrat behovet av kapital. Trots den låga lönsamheten och förräntningen i jordbruket har priserna på jordbruksjord stigit kraftigt dels på grund av stark efterfrågan på mark för andra ändamål, dels i följd av att den allmänna penningvärdeförsämringen ökat priserna på realkapital. En familjejordbrukare behöver ofta ett kapital på . Över huvud taget måste jordbruket och särskilt familjejordbrukets finansieringsproblem ägnas ökad uppmärksamhet. Härvid är det också av betydelse att skattepolitiken utformas så, att jordbruket får möjligheter att bygga upp investeringsmedel motsvarande vad som gäller i fråga om investeringsfonderna. Rationaliseringspolitikens utformning har mycket stor betydelse i sammanhanget. Det svenska jordbruket är vid en internationell jämförelse mycket rationellt. En självförsörjning till med arbetsinsat ser, som svarar mot endast av de totala arbetsinsatserna i landet. Trots det mycket höga kostnadsläget i vårt land har det svenska jordbruket haft god konkurrenskraft gentemot t. ex. EEC-ländernas. Men såsom framgått har rationaliseringspolitiken efter 1967 verkat hämmande på familjejordbruken. har utvecklingen visat familjejordbrukens stora betydelse, särskilt i fråga om mjölkproduktionen. Vi har i upprepade motioner förordat, att rationaliseringsarbetet skall inriktas främst på successiv uppbyggnad av rationella familjejordbruk och på ett ökat främjande av kombinationen jord- och skogsbruk. är det nödvändigt att även deltidsjordbruket lämnas rationaliseringsstöd. För stora delar av landet måste man räkna med att förhållandevis små jordbruksenheter måste bestå även . Utvecklingen har gett besked om detta. Mjölk- och köttproduktionen torde inte kunna på annat sätt. De mindre jordbruken är också i stora delar av landet nödvändiga för att en levande landsbygd skall kunna upprätthållas. Det behövs sålunda en mera genomgripande förändring av rationaliseringsverksamheten än vad som föreslås i den förevarande propositionen. Genom jordbruksutredning gjordes en mycket grundlig genomgång av jordbrukets problem. På detta material bör en mera tillfredsställande tillämpning kunna utformas. Det finns t. ex. ingen anledning att ändra på prisregleringens principer, som f. ö. gällt . Den hårda debatten om jordbruket åren före och jordbruksbeslut skapade pessimism och osäkerhet hos jordbrukarna, vilket är en del av orsaken till de aktuella jordbruksproblemen. Det är uppenbart, att situationen förbättrats jordbruksavtal. Det har från olika håll, bl. a. i fjolårets prisregleringsproposition, framhållits att jordbruket nu behöver trygghet i planeringen. Det finns all anledning att understryka, att jordbrukspolitiken måste ha en sådan stabil utformning, att jordbruket ges möjligheter till en långsiktig planering i likhet med näringslivet i övrigt. Utvecklingen före och efter 1967 har gett besked om detta. Vi vill i sammanhanget också betona vikten av att det nödvändiga samarbetet mellan jordbruket och samhället blir mera markerat. Det motsatsförhållande som alltför ofta frammanats i debatten kan knappast ha annat än negativa konsekvenser. Riksdagsbeslutet om de jordbrukspolitiska riktlinjerna inriktades bl. a. på en snabbare minskning av mjölkproduktionen. Nedgången gick emellertid snabbare än man hade räknat med, så att produktionen 1970 var nere i en nivå som jordbruksutredningen upptagit som lägsta prognosalternativ för . Antalet mjölkkor minskade med 70 000. Ett kraftigt ökat antal jordbrukare hade upphört med mjölkproduktion. Mjölkproduktionen hade underskridit den nivå som ansetts vara den nedre gräns som kunde accepteras från försörjnings- och beredskapssynpunkt. Mot den kraftigt minskade mjölkproduktionen stod en ökande konsumtion av mjölkprodukter. Utvecklingen satte också köttproduktionen i fara. Det var en huvudfråga jordbruksavtal och i riksdagsbeslutet i anslutning härtill att den nedåtgående trenden i mjölkproduktionen måste brytas. Det framhölls att lönsamheten i mjölkproduktionen var otillräcklig. I de prisförbättringar som genomfördes för jordbruket lades tyngdpunkten på mjölkområdet. Producentpriset på mjölk höjdes med per kg för /72 och skall enligt fjolårets riksdagsbeslut höjas med ytterligare 3 resp. de två följande regleringsåren. Fr. o. m. har en viss ökning av mjölkproduktionen kunnat uppnås. Det är såsom framgått uppenbart att den för framtiden nödvändiga mjölk- och köttproduktionen inte kan anses tryggad härmed. För nuläget har man särskilt att uppmärksamma ca en tredjedel av mjölkproduktionen kommer från besättningar på högst nio kor vid i de flesta fall små brukningsenheter. Större delen av dessa besättningar kan väntas försvinna , bl. a. på grund av den höga genomsnittsåldern hos brukarna. Mot denna bakgrund anmälde departementschefen i fjolårets prisregleringsproposition avsikten att pröva möjligheterna av ett rationaliseringsstöd övergångsvis till jordbruk med begränsade utvecklingsmöjligheter. Ett sådant förslag framlägges nu i den förevarande propositionen nr 79. Vi hälsar givetvis detta med tillfredsställelse som ett steg i rätt riktning. Men som vi ovan och i andra sammanhang framhållit krävs det mera genomgripande förbättringar i rationaliseringsstöd et med inriktning på mindre och medelstora jordbruk. Enligt propositionen skall ett investeringsstöd kunna utgå till jordbruk med begränsade utvecklingsmöjligheter i syfte att under en övergångstid (- ) underlätta fortsatt eller utvidgad mjölkproduktion. Stödet skall utgå främst i form av statlig lånegaranti, som skall kunna lämnas till driftslån för inköp av djur, maskiner m. m. samt till lån för yttre och inre rationalisering. Statsbidrag skall kunna utgå med högst av godkänd kostnad för gödselvårdsanläggning och mjölkrum. Stödgivningen bör enligt propositionen begränsas till företag, som efter genomförd investering beräknas kunna uppnå en årlig mjölkproduktion av . Avsikten är att ge brukare med 10 kor eller mer möjligheter att fortsätta med mjölkproduktion under ytterligare . Stöd till nyetablering på sådan brukningsenhet skall enligt propositionen inte komma i fråga. Om det föreslagna investeringsstödet skall få avsedd och rättvisande effekt, synes oss vissa ändringar i Kungl. Maj:ts förslag angelägna. Vi vill för det första framhålla, att den föreslagna 50 000 kg-gränsen inte bör tillämpas rigoröst. I många fall kan den angivna mjölkmängden inte uppnås vid en besättning av tio kor. Det kan också i vissa fall vara skäl att lämna stödet till brukningsenhet med något mindre besättning. Om 50 000 kg-gränsen accepteras som en grundregel bör det dock medges, att den bör få underskridas om särskilda skäl föreligger, t. ex. om en ökning av produktionen till något lägre nivå ändock beräknas leda till att brukaren får möjlighet att uppnå en tillfredsställande försörjning under sin återstående verksamhetstid. Det föreslagna bidraget bör enligt vår mening få utnyttjas även för godkända kostnader för fodersilos och utgödslingsanordningar. Vi anser vidare att stödet bör kunna lämnas även till nyetablering då, såsom vi framhållit, man måste räkna med att för stora delar av landet förhållandevis små jordbruksenheter måste bestå även för framtiden. Slutsatsen härav är givetvis, att stödet torde böra utgå inte endast övergångsvis utan även på . Det sistnämnda behöver emellertid inte föranleda ändringsförslag i förevarande sammanhang, då vi utgår från att mera genomgripande förändringar i rationaliseringsverksamheten måste genomföras inom snar framtid. För tryggande av mjölkproduktionen är det nödvändigt, att den för jordbrukarna alltför påfrestande bundenheten vid djurskötseln lindras genom ett tillfredsställande avbytarsystem. Samhällets medverkan härtill bör emellertid i första hand utformas genom avtal med jordbruket. De som arbetar med produktion, förädling och distribution av livsmedel jordbrukare, lantarbetare, livsmedelsarbetare, transportarbetare och butiksanställda tillhör i stor utsträckning låginkomstgrupper. Det är en angelägen målsättning att de skall beredas förbättrad arbetsersättning. gällande jordbruksavtal och avtal med arbetarna har denna innebörd. Detta medför för hela livsmedelshanteringen ökade kostnader, som med nödvändighet måste medföra höjda varupriser. Som en följd av avtalen har livsmedelspriserna nu stigit något mer än priserna i genomsnitt. Det skall dock framhållas att vissa andra priser stigit väsentligt mer t. ex. priserna på tvättmedel och vissa tjänster. skall uppmärksammas, att livsmedelspriserna numera styrs huvudsakligen av andra krafter än priserna på jordbruksprodukter. Av kostnaden för livsmedel, som tillverkas av varor som ingår i den svenska jordbruksregleringen, fördelar sig på handel och industri, 3 på jordbruket och på mervärdeskatt plus punktskatter. De för en treårsperiod gällande avtalen har innebörden, att det även i fortsättningen måste bli prishöjningar på livsmedlen. Enligt jordbruksavtalet skall jordbruket ha inkomstförstärkning med 134,4 milj. kr. för /73 och med 55,1 milj. kr. för /74. Detta innebär prisjusteringar resp. . Ytterligare prisjusteringar torde komma att ske i följd av den s. k. inflationsregeln. De prisjusteringar, som avtalen föranleder, är ofrånkomliga. Men är det ofrånkomligt att många barnfamiljer och andra med små ekonomiska möjligheter får svårt att skaffa sig viktiga livsmedel. Situationen har förvärrats genom de kraftigt ökade kommunalskatterna, för många också genom hyresstegringar. Det är en viktig folkhälsofråga att alla skall kunna skaffa sig de livsmedel de behöver. Inför denna utveckling, som sålunda måste bedömas bli ännu mera svårbemästrad, är det naturligt att man i första hand finner det orimligt, att en mervärdeskatt på tas ut på livsmedlen. På t. ex. konsumtionsmjölken utgår moms med ca 260 milj. kr. Man har i sammanhanget naturligtvis också anledning att understryka, att stödet till barnfamiljerna inte förbättrats på önskvärt sätt. I den allmänna debatten har ibland förordats, att man skulle avskaffa momsen på livsmedel. Då det skulle betyda ett inkomstbortfall för staten på mer än , är det inte ett förslag som kan realiseras . Man kan överväga att ta bort eller reducera momsen på vissa viktiga livsmedel. Det bör vara en möjlighet, men det skulle medföra extra kostnader för administration och näringsliv. Vi har i tidigare motioner, dels 1971:1011 och dels 1972:1244, aktualiserat tanken, att man i stället genom särskilda medel bör subventionera vissa viktiga varugrupper. I den sistnämnda motionen har vi särskilt nämnt mjölk bröd, kött, fläsk och fisk. Det är alltså frågan om ett konsumtionsstöd, som kan eliminera eller väsentligt reducera mervärdeskattens prishöjningsskatt på viktiga livsmedel. Ett sådant stöd ingår i mindre utsträckning i gällande system. jordbruksbeslut intogs sålunda vissa regleringsmedel för att hålla konsumentpriset på mjölk nere. Under innevarande regleringsår utnyttjas sammanlagt 96 milj. kr. av införselavgiftsmedel till bortlyftning av en del av konsumentpriset på mjölk. I den förevarande propositionen föreslås, att sammanlagt 55 milj. kr. skall användas för samma ändamål. Även på andra produkter har denna konsumtionsstödslinje utnyttjats, t. ex. i fråga om får- och lammkött till ett belopp av 8 milj. kr. I jordbruksförhandlingarna har diskuterats en förstärkning av denna linje. Från jordbrukets sida har man förklarat att man är beredd att medverka till en sådan utveckling. Vad vi förordat innebär alltså att man genom konsumtionsstöd modifierar högprislinjen. I debatten har också använts beteckningarna mellanprislinje och partiell lågprislinje. Från vissa håll har i sammanhanget ifrågasatts, att man skulle övergå till lågprislinje. Det kan inte bedömas som en realistisk möjlighet. jordbruksutredning övervägde frågan men fann att man borde hålla fast vid en högprislinje, som alltså redan i principbeslutet modifierades. En genomförd lågprislinje förekommer endast i . Flera skäl gör en lågprislinje omöjlig med hänsyn till läget i vårt land. Om man avser att genom budgetmedel lyfta bort den del av konsumentpriset, som svarar mot gränsskyddet, skulle det medföra skattehöjning med ca , vilket måste bedömas som en orealistisk tanke. Ett annat skäl är att lågprislinjen är administrativt betungande. Det finns i sammanhanget särskild anledning att vidta åtgärder i syfte att hålla konsumentpriset på mjölk nere. Konsumentpriset på mjölk är i genomsnitt för landet per kg 3-procentig mjölk i förpackning, varav utgör mervärdeskatt. Naturligtvis är mjölken fortfarande att betrakta som ett billigt livsmedel, om man tar hänsyn till dess näringsvärde. Mjölk och mjölkprodukter tillhör våra viktigaste födoämnen och är av särskild betydelse för barnfamiljerna. Detta gör det enligt vår mening angeläget, att man nu i första hand genom särskilda medel lyfter bort en del av konsumentpriset på mjölk, dvs. eliminerar eller reducerar momsens prishöjningseffekt på detta livsmedel. Målsättningen bör vara att åtminstone för en väsentlig tid framöver, lämpligen för gällande avtalsperiod, hålla konsumentpriset på mjölk oförändrat. Såsom vi framhållit innebär jordbruksavtalet att producentpriset på mjölk skall höjas med och med . På grund av den situation som mjölkproduktionen befinner sig i är det fortfarande nödvändigt att lägga tyngdpunkten på prisförbättringarna på mjölk området. Inflationsregelns utlösning kan för kommande halvårsskiften bedömas medföra ytterligare prishöjningar, bl. a. på mjölken.