mot · FV02317 · 1972-01-21 00:00:00 — av herrar och Annerås angående den statliga lönegarantin i konkurs. De löneanstäildas i ett konkursdrabbat företag ekonomiska trygghet stärktes avsevärt genom den lag om statlig lönegaranti som antogs av riksdag. Genom kompletterande lagstiftning vid riksdag har borgenärer med säkerhet i form av fastighetsinteckning fått sina intressen tillgodosedda på så sätt, att numera sådana fordringar åtnjuter bättre förmånsrätt än de genom statsgarantin skyddade lönefordringarna. Sistnämnda lag skall ses framför allt mot bakgrund av den centrala roll, som möjligheten att genom inteckning skaffa sig panträtt i fast egendom spelar för svensk kreditgivning. Den PM, som låg till grund för propositionen 1971, remissbehandlades. I SHIO:s yttrande i anledning av remissen uttalades önskemål om att såväl en företagare-leverantör som dennes anställda skulle genom en utvidgning av lönegarantibegreppet beredas i princip samma skydd som de i det konkursdrabbade företaget anställda. Man avsåg därmed att leverantörens fordran till den del den utgjorde krav på betalning för manuellt arbete borde likställas med de anställdas förmånsberättigade lönefordringar. Bland andra argument framfördes och underströks att även en företagare borde åtnjuta ett socialt skydd av samma typ som den löneanställde. Departementschefen observerade de i det nämnda remissvaret anförda synpunkterna, men utan en närmare utredning ansåg han sig inte kunna bedöma om den föreslagna utvidgningen av lönegarantins omfattning vöre motiverad och han framhöll att någon utredning ej kunde göras i det aktuella läget. Den skillnaden mellan rena lönefordringar och leverantörsfordringar som består däri att de senare regelmässigt baseras på avtal och på en kommersiell bedömning från leverantörens sida i varje fall möjligheten till en dylik bedömning måste rimligen föranleda samhället att känna större ansvar för de löneanstäildas behov av och krav på hjälp i en konkurssituation. Men en sådan prioritering utesluter inte att de i ovannämnda remissyttrande framförda synpunkterna också beaktas. Särskilt tanken på en sådan utvidgning av lönegarantin till åtminstone den del av leverantörens fordran i konkursen som baseras på en för manuellt arbete utbetald lön synes värd att närmare undersökas. Det torde därför vara lämpligt att föranstalta om den utredning, som departe mentschefen i propositionen ansåg vara nödvändig för en bedömning. Om en sådan utredning kommer till stånd, förefaller det mycket lämpligt att kravet på bestämmelser ägnade att skydda även företagarenleverantören göres till föremål för ett objektivt studium. Därvid bör särskilt observeras önskvärdheten av att kretsen av privilegierade borgenärer ej utvidgas därhän att den normale varuleverantörens rättsställning ytterligare radikalt försämras. Sistnämnda kategori fordringsägare har redan genom den av riksdag beslutade lagen om förmånsberättigade skattefordringar m. m. kommit i en alltför svag position. En fortsatt försämring av dessa borgenärers ställning i konkurs kan komma att resultera i en så restriktiv kreditgivning från de stora företagens sida. att den mindre företagsamheten, som redan har allvarliga kapitalförsörjnings- och kreditproblem, försätts i ett ännu svårare och av SHIO ej avsett läge. Åberopande det ovan anförda hemställes att anhåller hos Kungl. Maj:t att förutsättningarna för den utvidgning av lönegarantisystemet, som angivits i motionen, utredes.