mot · FV021823 · 1972-11-17 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr lil angående regional utveckling och hushållning med mark och vatten. Maj:ts proposition 1972:111 om regional utveckling och hushållning med mark och vatten lämnas en senkommen men en till synes förnämlig och översiktlig redogörelse för aktuella problem i fråga om mark, vatten m. m. som måste lösas. En plan för regional utveckling, reformerad skatteutjämning, utlokalisering av statlig verksamhet, industriella åtgärder, trafikfrågor, stöd åt glesbygdsområden lämnas; äganderätts- och markvärdestegring samt ersättningsfrågor berörs i propositionen, men det förefaller som om dessa grundläggande frågor förbigås utan att de får en godtagbar lösning. Hushållning med mark och vatten samt natur- och miljöfrågor har i olika sammanhang och tidsskeden ställts i centrum för samhällsintresset, och ganska radikala ingrepp i den s. k. enskilda ägande- och nyttjanderätten har måst vidtagas. Märkligt nog synes trots allt vara den första politikern som, när han sökte sammanföra till en gemensam enhet, insåg att kronan måste ha regalrätt till olika naturvärden, vatten- och markområden, exempelvis i hela . Kronans urgamla regal- eller gemensamhetsrätt var inskriven bl. a. i landslag av och senare återgiven i gällande grundlagar, men skyddet av olika naturvärden, vatten- och markområden har dock aldrig tidsmässigt haft en så kraftig grundton av att kronan måste ha och bevara äganderätten för att kunna skydda och bevara för försörjning omistliga livsbetingelser som . Detta gällde för människor, fauna och flora där miljön, rent och friskt vatten, luftrum och natur var centralfrågor. Den föreliggande propositionen 1972:111 och dess riktlinjer borde därför kunna hälsas med glädje, förhoppning och tillförsikt av alla politiska partier och svenska folket i dess helhet. Men måste i fråga om ägandeförhållanden och markvärdestegring, om inte propositionen endast skall bli ord vackert formade i paroller, tvingas att söka lösa frågan om markvärdestegringen, den sociala grundorätten. Jordvärdet var från samhällets synpunkt dess viktigaste inkomstkälla. När samhället tillät mark-, vatten- och andra naturtillgångar bli föremål för enskild spekulation och arbetsfri inkomst öppnades möjligheter till en förödelse av gemensamma värden som haft nästan katastrofala följder för människor och samhälle. Den politiska demokratin i beslutades . Förväntningarna var stora. vet vi att den politiska demokratin utan industriell demokrati är otillräcklig. Om inte de i propositionen 1972:1 11 uppdragna riktlinjerna, principerna eller, om man så vill, ideologierna, skall bli en chimär eller vision, måste frågan om samhällets gamla äganderätt och markvärdestegringens förödelse återigen aktualiseras och få en lösning. Politik är inte bara fråga om att vilja, utan framför allt gäller det att våga handla. Utan tvivel har industrialismen, markspekulationen och naturförstörelsen aldrig förr haft en sådan omfattning som efter 1918. , P. , , Per och banbrytande sociala nytänkande och reformer har sedan bit för bit luckrats upp genom en blandekonomi och en på sakrätternas område reaktionär och teoretisk rättsfilosofi som av ansvariga tillåtits. Följdverkningar vi möter av ohämmad markspekulation i för människor, fauna och flora nödvändiga livsvärden är skrämmande. Skall en förändring enligt propositionen kunna ske. måste en ändring av vårt rättstänkande och vår rättstillämpning snabbt vidtas. Detta gäller inte minst för ansvariga politiker, jurister och domstolar. Det märkliga vi rättsligt fått uppleva på sakrätternas område är att äldsta ämbetsverk, , (), har fungerat som den största baggeböleriinstitutionen när det gäller att avhända kronan och allmogen enorma mark- och vattentillgångar. torde rymma fler förfalskade handlingar och kartor än någon annan institution trots att dessa vid remisser godtages som äkta. I riksdagshandlingar, betänkanden, utskottsutlåtanden från ståndsriksdagarna och senare påtalas detta. I betänkande över Staten tillhöriga , daterat , heter det bl. a.: Sålunda har staten vid åtskilliga tillfällen antingen med nyttjanderätt eller äganderätt till enskilde upplåtit sådan vattenkraft, som icke varit för statens egna behof erforderlig. Hvad upplåtelse med äganderätt angår, var denna likväl förbjuden enligt den föreskrift i II kapitlet konungabalken af Konung landslag, att Konungen icke hade rätt förminska kronans gods eller intäkter annan konung till förfång, vid äfventyr att efterföljande konung ägde återtaga hvad olagligen blifvit kronan afhändt. den IX lät trycka landslag, men principerna går tillbaka till den romerska rättens sedvaneprincip, s. k. Helgeandsholmsbeslut, och de godtogs även lag. Det borde varit självklart att och ämbetsverk hållit fast vid och upprätthållit denna av ålder och urminnes hävd godtagna rättsnorm. Tyvärr har så icke varit fallet. Sakrättsligt måste nog vårt land räknas som u-land. tillträdde sitt ämbete . Av rådet förelädes han som konung en försäkran att, förutom att upprätthålla mötes beslut av 1593 och kyrkoförordningen av 1571, besätta ämbeten och tjänster med infödda män av lutherska läran och till de förnämsta ämbetena utnämna endast adelsmän. Det gällde ca 800 av de viktigaste ämbetena som helt kunde styra och behärska rättsväsende, ämbetsverk m. m. till sin död var det Axel , med teologiskt grundstudieämne, som diktatoriskt och Ekonomiskt och ägomässigt lät han den inflyttade släkten de få övertaga en maktställning där godtycket kom att dominera helt och fullt. Detta var möjligt eftersom som 17-åring och drottning som 18-åring blev myndiga. När efter sin förmyndarregering tillträdde sitt ämbete kunde han som svar på kungl, proposition konstatera bl. a. följande: Uppå Hans Kongl. :tz allernådigaste Konungz och secrete proposition, som Hans Kongl. allernådigst häfver behagat föreställa först thet secrete uthskåttet af dhe tree Ständerna, Ridderskapet och Adelen samt krigsbefählet, och , och sedan samptelige Ständerna, ähr detta deras aldra underdånigste svar angående dhet inrijkes väsendet. Gifvit i den . Först att dhet Kongl. Reduktions-Collegium häfver tvärt emot 1655 åhrs stadgas 27 § försåldt åthskillige godz uthan Hans Kongl. nådige och vethskap, hvilket Hans Kongl. rättvijsligen häfver ändrat och sådana kiöp förklarat af intet värde, som och att samme godz skulle till Kongl. Att dhen förra Reductions-Commissionen har låtit dhe kiöpegods för löhner och ofruktbara capitaler opåtalde, när kiöpare allenast häfver uppvijst klart kiöpebref och qvittence på contante penningar, där doch helt annorledes finnes, att icke allenast sådanna kiöp för löhner eller andra pretensioner äro af Hennes vordne förbudne, uthan och, det som mehr ähr, att inga penningar äro lefverathe, fast så i kiöpebrevet är infört. Sammaledes är och vordet undersökt, huru Hans Kongl. och dess rijke är förnär skiedt genom dhet gambla kopparcompagniets vinst och interesse, hvarföre stora godz Hans Kongl. och dess rijke till största skada och förminskning i des inkombster äre kiöpte. Har dhen förra Reductions-Commissionen förklarat åthskilliga godz för adelige, som doch finnas vara publique, dem Hans Kongl. har skiälighet funnit att indraga. Elliest och häfver Hans Kongl. pröfvat nödigt att erkienna under Cronan till statens sublevation alla sådana lijfztidsförlähningar, som vore på förbudne orter belägne, doch derjemte nädigst ansedt dhe fattigas tillstånd och låtit dhem vederfaras en mycket stoer nådh. Hvilka alla åfvanbemälte ährender, som dhe sig grunda på rättvisjan och märkeligen lära öka Hans Kongl. och des rijkes inkomster, så bedia vij allerunderdånigst icke mindre , än på de förra Ständernes mothén tillförene skiedt är, att dhet, som kan ännu återstå af Hans Kongl. ingiälders och dess rättigheters richtighet, måtte befordras till ett fordersamt sluth, och att sådana räntor, som till Hans Kongl. och vederkiennes, på hvilka Hans Kongl. ochså låter des rijkes stat, bådhe den civile och särdeles den militäre, grunda, måtte nu och i evärdelige tijder blifva ifrån Kongl. och inalienabla effter förra besluten . Tidsskedet efter den XI:s död visar ett rättsligt förfall som är skrämmande - i riksdagsprotokoll, förfalskningar av akter och ägokartor. Att kammar- och bergskollegierna aktivt engagerades i detta rättsförfall visar en samhällsbild som knappast kan accepteras. Vad som skedde framgår av de handlingar som lämnar en redogörelse från tidsskedet , bl. a. i Adelns och Ridderskapets protokoll från vilka axplock kan återgivas. kom de första nybyggarna () till () och påbörjade på kronoallmänningen svedjebruk och odling. En ägotvist mellan två förde guvernören, lagmannen, landshövdingen, generalen m. m. friherren till ett besök på . fann platsen lämplig till att nyttja för egna intressen och, utan att äga någon mark eller rättigheter, anlade han en bruksrörelse. Ehuru ej fått någon överlåtelse eller nyttjanderätt till kronoallmänningen för kolfångst lade han beslag på de milsvida områdena. Bruket överfördes senare till . Sterbhuset överlät i sin tur till (Sillkungen) . Omkring 1729 klagade över att han ej utfått alla originaldokument rörande egendomarna, såsom det berättats väl 30 stycken, som enligt uppgift skulle förvaras på , men där icke återfunnits. En del befanns sedan qvarliggande hos , som af haft hand om brukets affärer, men andra saknades alltjämt. Förteckningen på dessa sistnämnda handlingar är av intresse, ty den upptager en del aktstycken, som väl ägde rätt att vänta skola finnas, men hvilka icke desto mindre sannolikt aldrig existerat. Dit höra fastebref på vissa af hemmanen i och ett föregivet privilegium på knipphammarverken, som jag förgäves efterletat i bergskollegis arkivserier, skriver arkivrådet i historia. upplyste även Bergmästaren att någon viss trakt af bergskollegium till brukets nödtorft ej var anslagen. Brukspatronen avslöjade metoder som användes i orden: Nödvändigt vore, att begagna tillfällen då hård tid blifver, och emellertid bör man ej hafva betänkande att släppa de bönder, som vilja, i sin gäld och taga inteckningar på dem, och om man kan vinna fiskalerna att göra sin syssla vid sågqvarnarna, hälst alla på en gång i och för konfiskationer, vore nog möjligt att åtskilliga skulle blifva mjuka. Dock fordrades äfven att prästen, häradshövdingen, kronofogden, och länsmannen vinnas, för att man skall vara säker om sin coup, ty för bördning lånade bönderna gärna åt bönder penningar för en, halfannan eller . Åren 19601972 stäms bygdebefolkningen, som har urminnes nyttjanderätt till fiske i sjöarna och bygdevägar som förfäder byggt, till tings av bolag som faktiskt ockuperat kronans mark och vatten och som lagt beslag på bygdebefolkningens urgamla rättigheter. I andra kammarens tillfälliga utskotts (nr 3) utlåtande n:o 24 av med bl. a. motion om åtgärders vidtagande för bevakande af Statens rätt och fördel i afseende å de egendomar i , som innehafvas af det engelska bolaget framgår den rättslöshet och egendomsförstörelse kronan och allmogen var utsatt för i . Genom Kongl, resolution uppläts till Kaptenen och Professoren J. Meldercreutz, med rättighet att emellan och från Melderstens bruk och till Gellivara samt 3 mil der ofvanom, eller å en landsträcka af , upptaga och bebygga alla derinnom befintliga till hemman tjenliga lägenheter. annat distrikt, hvartill Majoren . Palmstruch erhöll nådigt frihetsbref, var beläget i socken, emellan eif och socknegräns, samt omfattande ett område af i längd och 2 å 1 1/2 mil i bredd. I det av undertecknade utlåtandet uttalas, att de för privilegie innehafvarnas räkning insynade och afvittrade samt . Maj:ts befallningshafvande till dem upplåtne; så, enär privilegie - innehafvarnes förmånsrätt till desse nybyggesanläggningar, jemlikt tydliga ordalydelsen i nämnda privilegium, uteslutande afsett jernverkens förseende från de indelade nybyggena med nödig kolfångst för bruksdriften och rättigheten till dessa nybyggesanläggningar följaktligen varit oskiljaktligt förenad med sjelfva jernverken, derifrån nybyggena, i likhet med hvad uti Kongl, förordningen och Kammar-kollegie kungörelse , i fråga om hemman, som till brukens understöd blifvit från kronan inlöste, är stadgat, lagligen icke kunna skiljas eller af privilegii-innehavarna få, till annat är verkens underhållande nyttjas och besittas, i följd hvaraf, om verken icke inom privilegietiden blifvit uppförda eller sedermera nedlägges, nybyggena skola till Kronan återfalla, samt i nu förevarande fall förekommer, enligt hvad uti blifvit upplyst, att ifrågavarande Korpforss masugn och Rensundsfors stångjernverk, som, enligt Bergs-kollegi privilegium, bort vid privilegiets förlust, inom föreskrifna frihetstiden, som med tilländagick, vara behörigen uppförda, hvarken derförinnan eller ens sedermera blifvit uppförda och kommit till stånd, anser kollegium privilegii-innehafvarna, vid slikt förhållande, hafva förverkat till vidare besittningsrätt till dessa nybyggen, och hemställer alltså, att fråga om deras indragning till kronan må, i laga ordning, emot privilegii-innehafvarna väckas samt den å nybyggena befintliga skog varda till annat nyttjande än till husbehof, under förbud ställd. I utredningar och utskottsbetänkandet upplyses det även att i Kongl, kungörelse, som i Kongl, reglementet angående de förmåner, hvilka förunnas dem som sig nedsätta i lappmarkerna, spårar man förgäves bestämmelser om sådan utvidgad frihet, utan synes denna endast afse lägenheters upprödjande till åker och äng, men icke derutöfver någon fri disposition af de vidsträckta skogarna hvartill Kronan icke heller sedermera, eller genom yngre författningar, synes hafva sig afhändt äganderätten. Det vi betecknar renbetesmark omfattar ca 165 000 km2, större sjöar ej inräknade. Huvudparten av var emellertid då ockuperat av två familjer. Samerna beskrivs i Besv. Betänkande nr 118 åren 18171818 på följande sätt: Lappen, såsom ett fullkomligen Nomadiserat folkslag, hatar allt tvång, och, då han deraf för mycket tryckes, vandrar bort och flyttar sina bopålar till nästgränsande , der han mötes af frihet och oberoende. Men då det gällde finnbefolkningen och nybyggarna som sedan äldre tid nyttjade markområdena för fast bebyggelse måste intrånget i deras nyttjanderätt ha varit påfrestande. I fanns 1880 en total befolkning på 13 557 personer. I fjällkommunerna som hade en renskötande befolkning var antalet 3 300 (). fanns i samma område en total befolkning på 81 315 med en renskötande befolkning på 1 891 personer (). I exempelvis fanns en total befolkning på 1 973 personer av vilka var renskötande. fanns det i 28 303 personer, varav var renskötare. Det finns i ca 880 000 människor som där vill leva, bo, känna trygghet och trivsel. Kronans mark- och vattenområden är hela folkets gemensamma egendom som i första hand måste nyttjas för befolkning som en gemenskap. Men naturvärdena är en nationaltillgång för hela vårt folk, vår fauna och flora, som rätt och hänsynsfullt måste bevaras, skyddas och nyttjas, och kan icke förbehållas enskild grupp eller enskilt intresse. 1 ett gammalt kommittéutlåtande undertecknat av kammarådet redovisas ett kungl, brev av till samtliga hovrätter. att en och annan understått sig att begynna rättegångs-processer om någon rätt, rågång och skogsskillnader inom och kronans allmänningar och ödemarker, samt att söka och practisera sig domar och fasta på uppröjda ägor, verk och torp inom samma allmänningar. Till förekommande av detta missbruk, förklarade kongl. maj:t dess alvarliga vilja och befallning vara, att hovrätterna icke allenast sjelva skulle avhålla sig ifrån slika uppå och inom kronans allmänningar och ödemarker uppkommande tvister om rågångar, skogsdelningar och några andra pretenderade rättigheter, utan och förbjuda lagmännen och häradshövdingarna, att derefter med sådana tvister sig befatta. Då det gäller äganderätt och urminnesrätt till vattenområden och fiskerätt sägs bl. a. i handlingar om Krångedeforsarna i kungl, brev till kammarkollegiet: Och som, efter hvad upplyst blifvit, Riksdags Fullmäktiges anförande, att ifrågavarande Fisken vid Hemmanens Rotering och afvittring kommit i beräkning, saknar all grund och rättighet till samma fiskens begagnande utan afgift, af den anledning, att de äro belägna vid hemmanens land och strand samt inom deras afvittrade område, så mycket mindre dem tillkomma, som enligt Kongl. Fisken uti stora , Åar, Strömmar och Insjöar, där de av Ålder varit och ännu innehafvas, äro Kronans enskildte, deruti Kongl. Brefven samt Mars 1813 jämväl instämma. Då sågverksägare efter förrättad syn spolierade ett laxfiske, benämnt Hofdan, i eif, och kostnaderna för uppförande av nya fiskebyggnader ansågs betydande, köpte bolaget intrånget i fiskerätten av bönderna för 1 500 , och intrånget i fisket för regementsskrivarebostället, en åttondel, för ett pris icke understigande 500 . Flottningsbolaget fick försäkra, att det icke skulle hafva för avsigt att fortfarande idka laxfiske derstädes, utan endast tillhandlat sig fisket, för att, obehindrat deraf, kunna bedrifva flottningen, och boställshafvaren icke torde kunna tvingas att ensam för boställets andel uppföra erforderliga byggnader, äfven om, hvilket ingalunda syntes sannolikt, sådant vore möjligt utan att förnärma den dispositionsrätt till vattnet, som flottningsbolaget genom köpet af öfriga delegares lotter sig förvärvat. Maj:t motsatte sig icke att mot minimi 500 medgiva detta intrång i nyttjandet. Men om flottningen skulle upphöra skulle intrånget i fisket hävas. 1909 för de ecklesiastika boställena i av kammarrådet jur.utredn.doktor lämnas en del av högsta domstolens beslut i ägande- och nyttjanderättsfrågor i . Någon rätt till intrång i kronans äganderätt även till samtliga vattenområden i föreligger inte. Däremot föreligger nyttjanderätter till vissa nyttigheter som av ålder varit. I betänkande om rekognitionsskogar och under bruk skatteköpta hemman framhåller deras expert . () ås. Därjämte funnos emellertid rättigheter av annan art, vilka svårligen kunde självständigt utbrytas eller vilkas utbrytande vid avvittringarna utan i samband med andra rättigheter i varje fall aldrig avsetts i förordningarna. Dylika rättigheter voro rätt till mulbete för hemman, torp eller fäbodlägenheter, rätt till fiske, slåtter m. m. I samtliga dessa fall kunde enligt ovannämnda princip allmänningens upplåtande som rekognitionsskog ej lända till inskränkning i de redan existerande rättigheterna. Denna regel har fått sig uttryck i instruktionerna för bergskollegium och § 12, Kollegium anbefalldes vid allmänningars upplåtande till bruk noga tillse, att de, som av ålder därstädes haft rättigheter av antytt slag, skulle vid sitt nyttjande därav bibehållas. Om förbehåll skett i upplåtelsebreven eller ej, har icke varit avgörande för rättigheternas bestånd. En huvudregel för praxis har nämligen varit den, att kronan ej kunde bortgiva eller försälja, vad den ej själv ägde. Av de från offentliga handlingar, utredningar, riksdagstryck m. m. gjorda axplock, som endast i begränsad utsträckning kunnat medtagas, framgår att kronan av ålder bibehållit betydande och för folkhushållet och samhället livsviktiga värden för att skydda vatten, mark och miljöer för det gemensamma nyttjandet. Tyvärr har allt som avdelats för gemensamt nyttjande och ägande varit utsatt för en hänsynslös skovling av enskilda och grupper som med hjälp av rättstillämpning och ämbetsverk och till följd av vinningslystnad systematiskt och utan hämningar lagt beslag på gemensamma värden och skövlat miljöer. Att och de tog allt de kunde komma över, utan att betala eller lämna ersättning till samhället, bönder och allmoge för egendom som de ockuperade, var ett uttryck för ett ohämmat maktbegär och adelns suveränitet, och med sina 800 höga ämbetsmän kunde de göra vad de själv bestämde och ville. Riksrådens fall var många . Domarna föreföll många och hårda, men de fall då straffen utkrävdes var få. En av de större rättsskandalerna inträffade och skildras i statliga dokument och ståndsprotokoll. Dessa akter visar hur efter den tiden goda lagar och föreskrifter gavs ett helt annat innehåll i praktisk tillämpning. Sju riksråd blev avsatta, och rättsläget får sin dokumentariska beskrivning i följande dokument. Det bör tilläggas att för de tagna miljonerna förvärvade brottslingarna och deras medhjälpare exempelvis stora kronogods och bruk i och annorstädes. De juridiskt kunnigas skrivelser torde vara den tillförlitligaste skildringen av vad som försiggick. Det märkliga har inträffat att vad som skedde har under det senaste årtiondet i demokratisk skepnad fått rättslig praxis i fråga om fastighetsbildning m. m. Ur protokollen återgives: Hovrättsnotarien diktamen om växelassocierade. (Prästeståndets arkiv. Protokollet sid. 499. Att man i våra tider så mycket hörer talas och skrifvas emot en befarad allmän corruption, torde ej vara at så alldeles slå i vädret. Jag har med bestörtning fått förnimma, huru åtskillige svenske män, och dem man til äfventyrs hållit för rikets och frihetens pelare, hafva med våra nu anklagade växelassocierade delt rofvet, och at initialbokstafverne af deras namn stå i Växelcontorets böcker för större och mindre summor samt dyrbare prassenter antecknade; desse annotationers trovärdighet lärer ingen förnuftig draga i tvifvelsmål, ty samtelige associerade hafva visserligen ej låtit så ansenlige afdrag giöras af sin oskäliga vinst, om samma afdragningar ej haft sin richtighet, och ho kan väl vara så att tro, det vederbörande skulle bidragit dertill, att associerade fått så obarmhertigt sköfla allmänhetens cassör, om de ej blifvit väl betalte för det äfventyr, som de derigenom sig underkastadt. Att få desse svenska nationens skamfläckar med sine rätte namn och färger upptäckte, bör derföre vara oss högst om hiertat. Det bör ej stadna dervid, at associerade orimmeligen föregifva, det namnen på desse vanartige embetsmän fallit dem samteligen utur minnet. Sådant är at uppenbarligen gäckas med Ständer och en så stor glömska kan hos ingen supponeras. Vår lag lemnar den minsta domare rättighet at igenom hårdare fängelse söka förmå missgärningsmän til bekännelse, och vid och flere riksdagar hafva Riksens Ständer ej varit så blödige, at de försummat utöfva denne i lag grundade rättighet. Jag ser således icke, hvarföre vi nu i et så vigtigt mål icke böra betjena oss af detta rättmätiga medell; ty för Riksens Höglofl. Ständer, som utgiöra ett i alla tideböcker namnkunnigt räfst- och rättareting eller riksdag, är högst angelägit at lära känna sådane ovärdige embetsmän, som plötsligen hafva såldt och kränkt rikets rätt, och får nationen på detta tiufvaband icke annan satisfaction, så kan den dock med goda skäl påstå, at deras namn, dem til evig blygd, må så vida möijeligit är blifva uptäkte. Man känner nog det brukade valspråket: Små tjufvar hängas up, men de stora låter man gå och at tjufven blir ej hängd för det han stiäl, men för det han stiäl så litet, att han ej har att dela med sig. Detta lära associerade hafva tröstat sig med i deras rofferier, och hvarcken kan man skylla dem före at hafva tagit för knapt till eller sparat at skaffa sig vänner af den orätta . Försnillningarnes storlek, förteckningar på discretioner och mutor samt stora collationer äro oss nogsamt bekante, och ingenting är nu allmännare än att i alla vincklar och vrår finna personer, som under hvarjehanda skenfagra skäl plaidera för desse straffbara inkräktare; men lof, ännu finnes många tusende svenske män, som icke hafva bögt knä för , och hela landet gläder sig deråt, at den gamla svenska ärligheten fått liksom nytt lif, ny kraft och styrcka i vår eljest nog bekymmersamma tid. Plaideurer måge bruka hvad konster de behaga ärlige svenske män låta sig dock af dem ej förvilla utan gå sin gång jämt fram at bereda för desse våldsvärckare et öde, som försynen dem ämnadt, som rikets rätt kräfver, som de ganska väl förtjent.