mot · FV021819 · 1972-11-17 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr lil angående regional utveckling och hushållning med mark och vatten. Utgångsläget för en diskussion om regional- och planpolitik i är delvis ett annat än 1964, då principerna för en regionpolitik första gången formulerades av regeringen. Det är främst två faktorer som gör detta omdöme berättigat: 1) råder en bristande tillväxt i den totala sysselsättningen i landet. Detta är en ny och annorlunda situation jämfört med perioden . Hela problemet rörande den regionala fördelningen har därmed kommit i ett nytt läge. Det kan nu bara bedömas i omedelbar kombination med det allmänna tillväxt- och sysselsättningsproblemet. 2) Med proposition 1972:111 har betydelsefulla konkretiseringar skett beträffande regionpolitikens officiella riktlinjer. Det har också gjorts vissa förskjutningar häri jämfört med propositionerna av 1964 (nr 185) och 1970 (nr 75). De viktigaste förtydligandena har gjorts genom uppställandet av befolkningspolitiska målsättningar för länen, framläggandet av s. k. regionalpolitiska handlingsprogram för länen, försök att klassificera olika orters ställning och utvecklingsförutsättningar samt genom skissen till fysisk riksplan. görs härmed på officiellt håll försök att parallellställa den ekonomiska och den fysiska planeringen. I denna motion görs från vår socialistiska ståndpunkt en analys av den ekonomiska utvecklingen och de regionalpolitiska frågeställningarna i stort. Från samma utgångspunkt värderas proposition 1972:111. Alternativa förslag skisseras. En socialistisk värdering av regionpolitik och riksplanering måste ske på klassmässiga grunder. Olika klasser och skikt i det kapitalistiska samhället har motstridiga intressen i samhälleliga huvudfrågor. Regionpolitik och riksplanering utgör en sådan huvudfråga. Avgörande för ett socialistiskt ställningstagande blir då självklart planeringens innehåll. Särskilt på socialdemokratiskt håll ges ofta begreppet planering i sig självt en positiv, progressiv värdeladdning. Detta döljer lätt frågan om planeringens innehåll och tendens. Planeringen kan vara en anpassningsplanering, som helt följer privatkapitalismens utveckling. Den kan vara en styrningsplanering, som ger staten eller något annat offentligt organ en ledande roll. Styrningen kan i sin tur antingen vara i kapitalets intresse eller ha en annan klassmässig utgångspunkt. Att planeringens innehåll är avgörande betyder dock inte att det är likgiltigt, om planeringen är stark eller svag. Ett socialistiskt klassinnehåll förutsätter en stark yttre planeringsorganisation. Ett utvidgat planeringsväsen t. ex. i form av en fysisk riksplan kan också ha en annan fördel ur folklig synpunkt: det kan betyda att fler beslut blir föremål för statlig prövning och därmed mer åtkomliga för offentlig diskussion och påtryckningar från folkopinionen. Detta gäller även om planeringens innehåll och tendens till sin huvudlinje inte är i folkflertalets intresse. Å andra sidan kan dessa fördelar lätt gå förlorade om planeringssystemets uppbyggnad gynnar en stark centralism eller hemliga beslutsformer. Då får styrkan i planeringsväsendet snarare en auktoritär verkan. Kommunisterna har alltid hävdat att en medveten och planmässig hushållning med naturresurser, arbete och kapital är överlägsen kapitalismens anarkiska system. Ett socialistiskt samhälle, där lönarbetarna ersatt kapitalisterna som ledande ekonomisk och politisk kraft, måste nödvändigtvis bygga upp en så organiserad ekonomi. I ljuset av miljöförstöringen och den allvarliga framtida råvaru- och energisituationen blir en sådan hushållning oundgänglig. Kommunisterna ställde redan i motion nr 346 till riksdag kravet på en allmän ekonomisk och bebyggelsemässig s. k. landsplanering, grundad på en total samhällsekonomisk bedömning. Denna tanke, som avvisades av socialdemokrater och borgerliga, var betydligt djärvare än de blygsamma förslag som , , framläggs i proposition 1972:1 1 1. Kapitalismens utveckling och inre problem har ställt krav på aktivare statliga insatser. Staten är under kapitalismen bunden av systemets krav och arbetsförutsättningar. Dess planering får därför alltid kapitalistiska förtecken, oavsett om man söker dölja det eller ej. Kommunisterna bekämpar en planpolitik med sådant kapitalistiskt klassinnehåll. Vi är klara över att en verklig planering i arbetarklassens och folkets intresse är liktydigt med en övergång till socialismens system. Arbetet härför måste dock självklart byggas upp redan under kapitalismen. På alla punkter där det är möjligt bekämpar vi därför de kapitalistiska strävanden som kommer till uttryck inom ramen för den statliga planeringen. Vi arbetar för att av den borgerliga staten framtvinga alla tänkbara sådana eftergifter och reträtter, vilka är i folkflertalets intresse och till storfinansens nackdel. Från nu angivna utgångspunkter formar kommunisterna sin bedömning av den svenska region- och planpolitiken och av innehållet i proposition 1972:111. Koncentrationen är en inneboende ekonomisk lag i det kapitalistiska systemet. Med kapitalets allmänna koncentration och centralisation följer också tendensen till geografisk koncentration och därmed regional i 121 av landets kommunblock, därav i 58 av skogslänens 86 block samt i 63 block i södra och mellersta delen av landet. Enligt speciella kontrollprognos förutsattes folkminskning i 136 block, därav 66 i skogslänen. Ytterligare ett tiotal block förutsattes få så små ökningar att det med hänsyn till den naturliga befolkningsökningen måste vara liktydigt med överskott av utflyttade. gjorde statsmakterna en utvärdering av Länsplan 67. Denna innebar bl. a. att utvecklingen i regioner utanför stödområdet skulle få ha sin gång, även i fall av folkminskning. I stödområdet kunde en något mindre ogynnsam målsättning accepteras. Villkoret var dock att skogslänen satsade på koncentration inom länen. Oppositionen mot avfolkningens och koncentrationens mångsidiga följder växte snabbt . Under intryck härav modifierades den koncentrationsvänliga regionpolitiken något. I statsverkspropositionen 1969 förklarades en dämpning av storstadstillväxten önskvärd. Samma tankar kom igen i den regionalpolitiska propositionen 1970. Medlen för att modifiera koncentrationen var: 1) s. k. etableringssamråd mellan stat och näringsliv, då det gällde storstadsetableringar av viss storlek, 2) viss förstärkning av stödet till skogslänen, 3) utflyttning av statliga verk från . Formellt var detta en viss reträtt års linje. gjorde sig dock en klart koncentrationsvänlig syn gällande i en rad vägledande statliga utredningar på andra områden av betydelse för den regionala utvecklingen. Dit hörde t. ex. utredningen om skogsindustri i , Vågplan 70, hamnutredningen, utredningen om statligt stöd till fiskehamnar etc. Sättet att realisera trafikpolitiska beslut verkade också i koncentrationsfrämjande riktning, likaså den kommunala planläggningen i storstadsregionerna. Värdering av regionpolitiken 1965-1972 Frågan huruvida den hittillsvarande regionpolitiken varit framgångsrik kan givetvis besvaras endast om man har dess utgångspunkter klara för sig. Dess målsättning har varit att organisera och följa upp koncentrationsprocessen. Dess målsättning har icke varit att hindra avfolkning. Däremot har det påståtts att folkomflyttningen skulle befrämja regional balans. Koncentration och avfolkning har fortsatt ungefär i den omfattning som förutsattes enligt proposition och Länsplan 67. En dämpning i omflyttningen i förhållande till har inträtt som följd av att den försämrade tillväxten och lågkonjunkturen nu drabbar även storstädernas arbetsmarknad. Men taget i stort är bilden alltjämt klar: koncentrationen och avfolkningen fortsätter. Denna tendens kan i spåras tillbaka till 1860-talet. Men först efter kom koncentrationens regionala sida på allvar i förgrunden. I högkonjunkturperioden 19501965 framflyttade storkapitalet överallt sina positioner under inrikes och utrikes expansion. Småföretag inom handel, jordbruk osv. Detta fick viktiga omedelbara följder. Storstäderna växte kraftigt. Allt fler landsortsregioner hamnade i ekonomiskt bakvatten. Avfolkningen började på många håll föra ned befolkningstalen på en kritisk nivå. Utnyttjandet av arbetskraften blev hårdare, växande grupper stampades ut. Kollektivtrafiken trängdes tillbaka av en hämningslöst växande privatbilism. Miljöförstöringen tog allvarlig omfattning. hade ingen planmässig, officiell regionpolitik förts i . Den ekonomiska politik som tillämpats hade dock många inslag som gynnade olika bygdepolitiska intressen - låg ränta, jordbruksstöd, diverse subventioner. Till sina regionala verkningar var denna politik närmast vad man numera kallar populistisk. Med den snabbare koncentrationen krävdes en statlig politik, som underbyggde den av storkapitalet ledda utvecklingen och skylde dess sociala följder. En regionpolitik byggdes upp, som var anpassad till det nya läget. Regeringspartiets folkligt-småborgerliga skydds- och subventionspolitik avvecklades till förmån för en politik som i stället predikade nödvändigheten av folkets anpassning till förändringens vind dvs. det nya högre stadiet i kapitalets koncentration. Den regionalpolitiska propositionen 1964 drog upp riktlinjerna för vad som var en typisk anpassningsplanering. Den kännetecknades av två grunddrag: 1) Planeringen skulle utgå från och följa upp näringslivets spontana utveckling. Rörlighet och omflyttning skulle i princip accepteras och underlättas. 2) Lokaliseringsstöd plus arbetsmarknadspolitiska åtgärder skulle sättas in åt främst skogslänen (det s. k. stödområdet). Stödet skulle bidra till dessa regioners smidigare omvandling. Det skulle inte vända den där rådande avfolkningstendensen. Den spontana utvecklingen med fortsatt storstadskoncentration respektive avfolkning av stora landsortsregioner förklarades av regeringen vara bäst ägnad att leda till maximal ekonomisk tillväxt. Folkomflyttningen ansågs skola få en utjämnande effekt; från regioner med många arbetslösa skulle folk flytta till växande regioner med brist på arbetskraft. Utifrån beslut utarbetades den s. k. Länsplan 67. Denna innefattade prognoser för befolkningens och sysselsättningens utveckling i län och kommunblock . Enligt Länsplan 67 förutsattes för att folkminskning stadigvarande skulle förekomma 1 * 1972. hade 19651969 en flyttningsförlust på 45 000 personer, 1970 på ytterligare 4 400. hade 143 av landets 272 kommunblock inrikes flyttningsförlust. Detsamma gällde 35 av landets 70 A-regioner. Av dessa hade 33 flyttningsförlust även närmast föregående år. Ett anmärkningsvärt drag är att flyttningsförluster förekommer även i A-regioner med stora och förut expanderande centra samt i A-regioner med avsevärt totalt befolkningsunderlag. Många stora A-regioner även i södra och sydöstra hör hit, t. ex. /, , , . Allvarligt är också att A-regioner, som avsetts skola med sin väntade expansion bli stödpunkter i avfolkningslän, 1971 1972 hade inrikes flyttningsförlust, t. ex. /, /, , . Sammanlagt för båda åren hade bl. a. , /, /och (! ) återtog 1971 ett netto av 661 inrikes inflyttare, dock utan att kompensera förlust på 955. Folkökningen i landets största tätortsområden har fortsatt, ehuru ökningstakten varit något mindre 19661970 än 1961 1965. De mindre tätorterna har haft en obetydligt gynnsammare utveckling än femårsperioden närmast före. Å andra sidan har den rena glesbygden tappat folk i något snabbare takt 19661970 . har förskjutningen i sysselsättningen till skogslänens nackdel fortsatt. Skogslänen har förlorat uppskattningsvis mellan 50 000 och 60 000 arbetstillfällen netto enligt folkräkningens definition av begreppet förvärvsarbetande och med korrigering för bristande överensstämmelse mellan folkräkningarna 1965 och 1970. Storstadslänen har ökat grovt taget med lika mycket. Detta hindrar inte att svåra balansproblem börjat uppträda också där, på grund av de avsevärda industriutflyttningarna och den allmänna utglesningen i storstädernas inre områden. På dessa punkter har således regionpolitiken varit framgångsrik, dvs. i enlighet med sin ursprungliga målsättning. Stödområdet har tillförts arbetstillfällen via olika lokaliseringspolitiska åtgärder. Verkan härav är svårbedömd. Lokaliseringsföretagen svarar inom stödområdet enligt regeringen för en sysselsättningsökning 19651971 på 9 400 personer. Vissa vetenskapliga bedömare har velat reducera siffran till 3 000. Till en del har otvivelaktigt lokaliseringsstödet varit en alternativ finansieringsform, och investeringarna skulle till en del ha kommit till stånd även utan stöd. Tillskottet, som skapats genom stödet, uppgår därför med säkerhet till betydligt mindre än 9 400 arbetstillfällen. Beslutade omlokaliseringar av statliga myndigheter beräknas ge skogslänen 3 500 nya arbetstillfällen. Verkan härav har ännu ej gjort sig gällande. Klart är dock att det hittillsvarande och planerade skapandet av nya arbetstillfällen endast marginellt påverkar skogslänens tillbakagång. Lokaliseringsstödet utgår som bekant till nyetablering eller utvidgning av industriell verksamhet. Stödinsatserna kunde inte hindra att även sysselsättningen inom skogslänens industri kraftigt Följande tabell visar industrisysselsättningen i skogslänen enligt den officiella industristatistiken. Län f örändring i antal Skogslänen totalt - 13 300 Anm. Vid en förbättring av insamlingsförfarandet 1967 tillfördes statistiken ett mindre antal företag, som tidigare ej redovisats. Tar man hänsyn härtill blir nettominskningen något större, nämligen för skogslänen totalt 14 100. Regionpolitiken har icke bidragit till större regional balans. Skogslänens andel av antalet anmälda arbetslösa har i stort sett legat . Lönestatistiken visar inga tendenser till utjämning mellan regionerna, har klyftan tenderat att växa något. Härtill kan bidra att, sida vid sida med den allmänna koncentrationen, en förskjutning i industrins relativa fördelning sker från storstäder till låglöneområden. Detta tenderar att skapa fler lågavlönade. är förskjutningen för svag för att påverka avfolknings- och låglöneområdenas struktur på avgörande sätt. De förblir låglöneområden. Stockningseffekterna i storstäderna har förstärkts. Trafiksituation, stadsmiljö, bostadssegregation m. m. har icke förbättrats utan i allmänhet förvärrats. Slutsatsen blir att regionpolitiken följt upp storkapitalets koncentration men utan att kunna skapa den regionala utjämning och den maximala totala tillväxt som påstods skola följa i utvecklingens spår. Från kapitalets synpunkt har politiken i stort sett varit framgångsrik; från folkmajoritetens, lönarbetarnas och småföretagarnas synpunkt har den skärpt problemen. Regeringens och den borgerliga oppositionens linjer Proposition 1972:1 1 1 innehåller mer konkreta målsättningar än tidigare propositioner på området. Föjande fem avsnitt utgör de viktigaste: 1) Regeringen ställer upp befolkningsramar för varje län. Ramarna skall utgöra målsättningar för länens utveckling . Ramarna innebär fortsatt tillväxt i de tre storstadsregionerna, dock en dämpad sådan. För skogslänen ställs som mål oförändrad befolkning 1970-1980. 2) Medlen att uppnå dessa mål är en komplettering av gällande lokaliseringspolitiska medel: förstärkt lokaliserings- och sysselsättningsstöd, fortsatt utlokalisering av statlig verksamhet, koksverk till , bebådat nytt förslag om transportstöd, kommande förslag om uppbyggnad av s. k. industricentra samt nytt förslag till metod för skatteutjämning mellan kommuner. Övriga förslag i propositionen är antingen av mer rent socialpolitisk natur (särskilda glesbygdsåtgärder, stöd åt olönsamma busslinjer) eller neutrala och irrelevanta från regional synpunkt ( vidgad information företagstat, industripolitiskt verk). 3) Förslag till s. k. regionalpolitiska handlingsprogram framläggs av de olika länsstyrelserna. Programmen skall bedömas av regeringen och sättas i relation till den regionalpolitiska resursfördelningen i stort. 4) Ett system för ortsklassificering presenteras. Med ändring av länsstyrelsernas förslag innebär detta en uppdelning av kommunblocken (och deras centralorter) i fyra grupper: storstäder, primära centra, regionala centra och kommuncentra. Samhällsinsatserna uppges utanför storstäderna skola koncentreras väsentligen till primärcentra och regioncentra. 5) En skiss till fysisk riksplan framläggs. I denna görs lokaliseringsbedömningar för vissa typer av miljöfarlig tungindustri. Riktlinjer dras upp för att bemästra aktuell och framtida konkurrens mellan industriella och andra intressen. De borgerliga oppositionspartierna och regeringens regionalpolitik Av de borgerliga oppositionspartierna är det endast som kan sägas ha presenterat en egen målsättning för regionpolitiken. har fört en kritik från decentralistisk ståndpunkt av koncentrationen och den officiella regionpolitiken. har konkretiserat sina tankar i en regionalpolitisk riksplan. Grundlinjen i denna är att alla län skall ha del av den framtida folkökningen. är i sin målsättning mer decentralistisk och mer långtgående än regeringen. Storstadslänen skall enligt målsättning ha en mindre folkökning än enligt regeringens. Då det gäller åtgärderna är skillnaderna mellan och regeringen små. går längre än regeringen då det gäller etableringar av viss storlek till storstadsområden vill där ha etaberlings&ontroII, medan regeringen ej velat gå längre än till ett formellt och skäligen värdelöst etableringssamråd. övriga åtgärder inskränker sig dock till en låt vara relativt lång lista på diverse stimulansåtgärder. Till sin allmänna typ är de ganska lika regeringens, vartill kommer att alltid varit överens med regeringen om huvudinslagen i den hittillsvarande stödverksamheten. Om är något ambitiösare i fråga om etableringskontrollen, är å andra sidan dess målsättning också mer långtgående i fråga om att avvika från den faktiska utvecklingstrenden. I viss mån kan alltså klyftan mellan mål och medel sägas vara mer påtaglig hos än hos regeringen. har aldrig officiellt velat ta upp frågan om styrning av investeringar i allmänhet. Den från centerhåll inspirerade skriften Gör om innehåller dock en antydan om att kapitalets 1 ** 1972. fria etableringsrätt inte får hindra en regionalpolitisk målsättning. Regeringens målsättning enligt propositionen innebär ett närmande till . De båda partiernas åtgärdsprogram står varandra också nära. I synnerhet innehåller ingendera några allmänna styrningsåtgärder eller något ingripande på bred front mot kapitalets frihet. och moderata samlingspartiet uppträder inte med målsättningar av samma typ som regeringen och . Deras regionalpolitiska syn är diffus. Båda partierna är motståndare till regleringar, båda är för att uppmuntra industrin. Vissa folkpartikretsar är utpräglade anhängare av storstadskoncentration, och partiets tidigare flirt med är nu ett övervunnet stadium. Både och har dock starka rötter bland småföretagarna. Slitna mellan stor- och småindustri lyckas de aldrig formulera något regionalprogram utöver allmän s. k. näringsvänlighet. Båda partierna kan från regionalpolitisk synpunkt karakteriseras som antingen dubbelbottnade eller indifferenta. Vilka frågor bör ställas? Vid varje meningsfull bedömning av de regionpolitiska problemen måste en rad bestämda frågor ställas. Dit hör bl. a. följande: Hurdan är den allmänna tillväxten i sysselsättningen i landet? Vad kan den väntas bli ? Hur många arbetstillfällen finns att fördela mellan regionerna? Vad krävs för att skapa full sysselsättning i alla regioner och regional balans? Hur många arbetstillfällen måste nyskapas? Vad kostar detta och vad är statsmakterna beredda att satsa? Inför propositionens förslag till målsättning och åtgärder uppställer sig dessutom andra frågor: Innebär förslagen i verkligheten en ny politik? Kan ett uppnående av målen lösa länens problem? Menar regeringen allvar med sin målsättning för skogslänen? Kan målsättningen över huvud uppnås med de föreslagna medlen? De centrala frågorna om tillväxten och den framtida sysselsättningen tas inte upp till behandling i propositionen. Detta är en grundläggande brist. Det är föga meningsfullt att diskutera fördelning mellan län, när man inte ens kan ange vad som finns att fördela. Det är också tämligen meningslöst att diskutera befolkningsmålsättningar för länen utan att beröra vad som är basen för befolkningens existens: sysselsättningens omfattning. Regeringen säger sig ha en målsättning för länens befolkning men uppger ingen målsättning för antalet arbetstillfällen. Därmed svävar befolkningsmålsättningen helt i luften. Regeringen berör inte frågan hur stor insatsen är, mätt i arbetstillfällen och pengar, för att nå de uppsatta målen eller några mål över huvud. Denna brist på grundläggande information och klarhet i huvudfrågorna sprider tvivel om huruvida målsättningarna har något annat syfte än det rent propagandistiska. Det gör också propositionens riktlinjer svävande och oklara. Den kapitalistiska koncentrationen har efter 1950 stadigt ökat. Tillväxten visar inte samma stadiga tendens. Den har väsentligt mattats efter 1965. Vid sidan av koncentrationen har andra av kapitalismens utvecklingslagar gjort sig gällande. Det fasta kapitalet (produktionsmedlen) har växt kraftigt i förhållande till det variabla (lönerna). Varje given ny investering får allt mindre sysselsättningseffekt. För att hålla en given takt i sysselsättningsökningen skulle krävas allt större kapitalsummor. Det svenska storkapitalet söker sig också i växande grad ut över landets gränser. fortsätter utträngandet inom landet av nationellt begränsade småföretag. Följden blir oundgängligen minskad tillväxt i antalet tillgängliga arbetstillfällen. Hur långt har denna process gått? Vissa svårigheter föreligger att tolka befintligt statistiskt material. Men en bestämd slutsats kan dras: det aktuella och framtida sysselsättningsproblemet är ett helt annat än under högkonjunkturen . Med hjälp av folkräkningarna får man fram följande förändringar i sysselsättningsläget åren 19601970: + 239 000 + 152 000 Antal förvärvsarbetande (korrigerat) + 94 000 - 24 000 Anm. f olkräkningarna 1960, 1965 och 1970 är inte jämförbara. Här visas i andra kolumnen förändringen 1960-1965 med hänsyn tagen till att gifta, kvinnliga medhjälpare i jordbruk 1965 blev 50 000 fler än 1960. Förändringen 1965-1970 påverkas av att begreppet förvärvsarbetande inte är exakt detsamma 1970 som 1965. Korrigering med hänsyn härtill har företagits av . Samma tendens spåras i SCB:s arbetskraftsundersökningar. Resultaten kan här utfalla något olika, beroende på vilka tidpunkter man jämför. Men stagnationen efter 1965 är klart iakttagbar. Feb./maj/aug./nov. + 59 000 + 195 000 1970-1972 + 36 000 + 64 000 + 67 000 + 31 000 + 125 000 + 177 000 + 17 000 + 38 000 Sysselsatta mätt i antal heltidsarbeten + 48 500 + 4 500 Anm. Uppgifterna grundar sig på arbetskraftsundersökningarna. 1 sista kolumnen har sysselsättningsförändringarna omvandlats till heltidsarbeten enligt schablonen 2 deltidsarbeten = 1 heltidsarbete. Deltidsarbetarnas antal anges för 1965-1970 och 1970-1972 med vardera tvä uppgifter. Den första anger antalet deltidsarbetande Kartong: S.9. Rubrikändring på nedersta tabellen. bland personer i arbete vid mätningstillfallet. En stor grupp sysselsatta är emellertid inte i arbete vid mätningen. Bland dessa finns givetvis också personer som normalt arbetar deltid. Eör 1965 och 1969 har antagits att de deltidsarbetande inom denna grupp utgör samma andel som bland de i arbete varande, vilket innebär en viss överskattning. finns uppgifter om deltidsarbete angivna för dem som är sysselsatta men ej i arbete vid mätningstillfället. Sysselsättningen enbart inom industrin gick enligt SCB:s arbetskraftsundersökningar tillbaka 1965-1969 med 72 000 sysselsatta i hela landet. Enligt industristatistiken var tillbakagången 87 000. har alltså sysselsättningen i bästa fall stagnerat och med all sannolikhet absolut minskat. har den arbetsföra befolkningen ökat.