mot · FV02401 · 1972-01-25 00:00:00 — Skillnaden mot det rådande läget skulle framför allt vara att kollisionerna mellan t. ex. sociala och ekonomiska mål förutses och neutraliseras på ett tidigt stadium och att löften om reformer måste rymmas inom den samhällsekonomiska ramen och prickas in i tiden. En värdefull effekt av en långsiktig, förutseende planering är att den förda politiken får större förutsättningar att vara konsistent till sitt innehåll, dvs. riskerna att olika samhällsorgan kommer att följa motstridiga målsättningar blir mindre. Det gäller inte endast den förda politiken från ett och samma beslutande organ utan också samstämmigheten mellan den av statsmakterna, landstingen och kommunerna förda politiken samt regeringen underställda verk och företag. Riskerna att t. ex. den statliga konjunkturpolitiken motverkas av kommunernas investeringspolitik kan bättre bemästras liksom riskerna att SJ lägger ner en järnväg i bygder där AMS tänker satsa lokaliseringsmedel. Genom planarbetet kommer vidare det ettåriga budgetarbetet att underlättas, eftersom respektive verk eller departement skall ha synnerliga skäl att andraga för att lyfta in projekt i ettårsbudgeten som inte finns med i flerårsbudgeten. Smidig anpassning till oförutsedda händelser måste naturligtvis vara möjligt genomföra. På grund av att det finns en plan måste nya projekt i första hand genomföras inom den givna ramen. I samordningskravet ingår följaktligen att verkens planering anpassas till den övergripande långtidsplaneringen. Redan nu utarbetar de flesta verk och myndigheter femåriga verksamhetsplaner. Det är emellertid viktigt att dessa utförs med samma teknik så att de kan jämföras. vill att planeringen, som tidigare antytts, skall utgå från och överensstämma med människomas preferenser är det dessutom viktigt att det inledda försöksarbetet med programbudgetering i verken påskyndas och blir permanent. Det är också önskvärt att kraven från samma verk presenteras i flera alternativ med konsekvensberäkningar. Som ett led i en bättre ekonomisk planering måste därför den nuvarande ordningen i verkens petitaframställning arbetas om. Det är svårt att ange var proceduren skall börja, eftersom de anslagsäskande verken skall ha flerårsbudgeten som ram och departementscheferna behöver verkens behovsframställningar som information. Men som ett första steg är det klart att petitaanvisningarna från kanslihuset måste arbetas om. Där anges att utgångspunkten för äskandena är anslaget plus ett pålägg som svarar för pris- och lönehöjningar. För den långtidsbedömning som skall följa petita är utgångspunkten oförändrad ambitionsnivå. Det låter som ett snålt minimivillkor för samhällets service att man åtminstone skall upprätthålla samma service som året innan. Riktigare vore att ha standardtrygghet som utgångspunkt. Detta är något som bör kunna accepteras som ett rimligt krav. Men är det så säkert att man skall ha som självklar utgångspunkt att mottagarna av servicen har samma behov som och har det i minst samma grad? Naturligtvis har tjänstemännen på respektive verk så pass god kontakt med avnämarsidan att verksamheten läggs om när behoven förändras, men denna årliga självprövning underlättas verkligen inte av anvisningar för anslagsframställningar som utgår från oförändrad nivå. Det finns åtminstone två vägar att komma till rätta med detta: dels att i budgetarbetet ägna minst lika stor uppmärksamhet åt de gamla anslagen som åt de nya, dels fördela anslagen till verksamhetsgrenarna i klumpar med åtföljande kravspecificering på det arbete som sektorn i fråga förväntas utföra. Den senare metoden ingår som en del i programbudgetprincipen. Med ett riktigt införande av nya former för budgetarbetet och redovisningen följer därför välbehövlig översyn av hela organisationen. Det är inte märkvärdigare att efterfrågan på de tjänster som produceras av den offentliga sektorn förändras än att vi ständigt omprövar hur vi använder de pengar som vi disponerar på den privata sektorns produktion. Petita- och budgetsystemet måste därför stimulera eller, om man så vill, tvinga fram en ständig omprövning av gamla anslag och verksamheter. Mycket talar dessutom för att man med jämna mellanrum ser över den organisation som en viss verksamhet har. Det är möjligt att den organisatoriska utformningen som en avdelning eller ett verk fick när verksamheten startade var rationell, men kan förändringar i den omgivande miljön och de behov som verksamheten var ämnad tillfredsställa ha ändrat sig så att de gamla rutinerna och den organisatoriska utbyggnaden nedsätter effektiviteten. Det kan heller i och för sig inte finnas något värde i att låta ämbetsverken överleva sig själva. ständig strävan att decentralisera beslutsfattande och delegera arbetsuppgifter, vilket vi förespråkar, är ett ytterligare skäl att ofta och målmedvetet ompröva de organisatoriska formerna. Ett väsentligt mål med en bättre ekonomisk planering är att förbättra förutsättningarna för konsekvens i det långsiktiga reformarbetet och mellan statens, landstingens och primärkommunernas verksamhet. Formerna för verkens petitaframställning måste omarbetas som ett led i arbetet på en bättre ekonomisk planering. Man kan börja redan nu med att formulera om petitaanvisningarna. De organisatoriska formerna för den offentliga sektorns produktion av såväl varor som tjänster bör granskas med jämna mellanrum, t. ex. . Konsekvenser för landstings- och primärkommuner Den långtidsplanering som byggs upp för statens verksamhet måste också få konsekvenser för landstings- och primärkommuner. Det räcker därvid inte att den långtidsplanering som där pågår inlemmas i en statlig långtidsplanering. Sambanden måste utsträckas så att behovet av viss verksamhet med samma mått och förutsättningar vägs mot behovet av viss statlig. Om planeringsarbetet tillgår på det sätt vi anfört betyder inte en sådan styrning att den statliga verksamheten överordnas den kommunala, eftersom kommunernas verksamhetsplaner skall integreras i planeringsprocessen bakom den statliga långtidsplanen. Men när den planen är fastställd måste den få en styrande effekt på en kommuns egen långtidsplan. Inte heller behöver det betyda en hårdare detaljreglering av vad kommunerna har att ombesörja. Vi förordar, som framgått, ett slags rambudget, vilket innebär att de ramar som skulle komma att ställas upp för den kommunala verksamheten i långa stycken skulle kunna bli mindre reglerande än vad som är fallet. På t. ex. undervisningens område skulle en ekonomisk ram med tillhörande väldefinierade kvalitetskrav på verksamheten kunna ersätta de detaljregleringar som gäller. Det står mer och mer klart att en konsekvent sammanvägning måste komma till stånd av de olika planer på expansion som finns eller kommer att uppstå för såväl statens som landstingens och kommunernas verksamhet. Det har sagts ofta, men förtjänar upprepas, att svenska folket är skattetrött. Det finns alltså mycket små marginaler för en skattefinansierad expansion som inte sker på någon annan verksamhets bekostnad. Det är därför angeläget att ofta och förutsättningslöst se över behovet av den pågående verksamheten och därvid ställa frågan: "Kan pengarna användas till något som människorna har större nytta och glädje av?" Den omprövning som tidigare framhållits som nödvändig för de statliga verkens arbete kan för kommunernas del ske med viss framgång inom deras egna domäner. Men för att det skall bli en jämförande studie som utgår från människornas önskemål och behov måste primärkommunernas och landstingens verksamhet lyftas fram och ställas bredvid vad staten sysslar med. Den enskilde skattebetalaren gör i sin totalnyttokalkyl ingen skillnad mellan de behov som tillfredsställs av staten och de behov som tillfredsställs av kommunerna. Därför kan inte heller en planering för hela den offentliga sektorns verksamhet som utgår från människornas behov göra det. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att begär att Kungl. Maj:t uppdrar åt en parlamentarisk utredning att lägga fram förslag till förbättrad och utbyggd statlig ekonomisk planering, 2. att begär att Kungl. Maj:t tar initiativet till en samordnad verksamhetsplanering, där väsentliga vinster skulle uppstå genom större satsning på förebyggande åtgärder, bättre hushållning och sparsamhet på områden med gemensamma uppgifter för stat, landsting och primärkommuner. 3. att begär att motionen, i vad den avser mer rationella och besparingsvänliga former för statsbidrag till lansting och primärkommuner, av Kungl. överlämnas till den tillsatta utredningen om kostnadsfördelningen mellan stat och kommuner, 4. att begär att Kungl. tillsätter en parlamentarisk utredning med syfte att nå omedelbara besparingar inom statsförvaltningen.