mot · FV021681 · 1972-04-27 00:00:00 — Motioner nr 1681 1972 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj ås proposition nr 84 angående gymnasieskolans kompetensvärde m. m. I proposition nr 84 anges riktlinjer för en reformering av kompetensreglerna för tillträde till högre utbildning. Dessa riktlinjer föreslås bli vägledande för det fortsatta utredningsarbete som anses nödvändigt. Förslagen bygger på kompetensutredningen framlagda huvudbetänkande. Liksom kompetensutredningen och departementschefen anser vi att kompetensreglerna behöver reformeras. Utgångspunkt för en sådan reform bör bl. a. vara att ingen av gymnasieskolans linjer skall utgöra en återvändsgränd, som tvingar den studerande till fullständig genomgång av en annan linje för att han skall kunna beredas tillträde till högre utbildning. Det är vidare angeläget att till högre utbildning kunna rekrytera personer med i fråga om inriktning varierande förutbildning och erfarenheter. Däremot delar vi inte departementschefens åsikt om det angelägna i en motsvarande variation i fråga om nivån på de tillträdessökandes utbildningsbas. Tvärtom anser vi det nödvändigt för ett fungerande utbildningssystem att de personer som påbörjar en och samma utbildning har en sinsemellan jämförbar grund att bygga vidare på. Det är självklart att behörighetsreglerna måste avspegla de krav den högre utbildningen kommer att ställa på de studerande. Alltför låga inträdeskrav kommer inte bara att vara till men för effektiviteten och kvaliteten på den högre utbildningen utan också innebära att människor får en felaktig uppfattning om sina förutsättningar att genomföra högre studier, med ty åtföljande besvikelser och personliga tragedier. Ett genomförande av en reform i enlighet med de riktlinjer som angivits i propositionen skulle enligt vår mening kunna få sådana konsekvenser. Likaså synes propositionens förslag strida mot den uttryckligen angivna förutsättningen att reformen inte får framtvinga en sänkning av ingångsnivån vid den högre utbildningen. En övergång från det nuvarande kravet på genomgången treårig gymnasieskola till allmän behörighet efter avslutad minst tvåårig gymnasial utbildning med kunskaper i svenska och engelska motsvarande dem som erhålles vid tvåårig social linje måste ovillkorligen ge denna effekt, om inte de särskilda behörighetskraven för all högre utbildning ges en sådan omfattning att talet om allmän behörighet blir helt ointressant. I propositionen görs vissa överväganden i frågan om man genom behörighetskraven skall kunna motverka den sociala snedrekrytering som råder vid de högre utbildningsanstalterna. mening måste huvudsyftet med behörighetsreglerna vara att säkerställa den tillträdandes studielämplighet och, i den mån det är möjligt, yrkeslämplighet. Åtgärder t. ex. syftande till att åstadkomma en jämnare social rekrytering kan inte accepteras om de motverkar detta syfte. Problemet bör vilket också synes vara departementschefens uppfattning i första hand lösas genom åtgärder i , gymnasieskolan och vuxenutbildningen samt på det studiesociala området. Allmän behörighet grundad på gymnasieskolan Den allmänna behörigheten avser de krav som alla högskolestuderande måste uppfylla. Särskild behörighet avser de krav på bestämda förkunskaper som de enskilda utbildningslinjerna ställer. gäller som allmänt behörighetskrav för det stora flertalet utbildningslinjer genomgånget (minst treårigt) gymnasium samt ett genomsnittligt betyg på minst 2,3. Departementschefen föreslår nu att allmän behörighet skall kunna uppnås efter avslutad tvåårig gymnasial utbildning. Därtill skall erfordras kunskaper i engelska och svenska motsvarande tvåårig social linje. Kravet på ett genomsnittligt betygsminimum föreslås avskaffat. Enligt vår mening kommer ett genomförande av dessa förslag att medföra en oacceptabel sänkning av ingångsnivån till högre utbildning. Enligt enstämmiga uttalanden från universitetshåll är recentiorernas kunskapsnivå redan nu oroande låg. Detta gäller särskilt i kommunikationsämnena svenska, främmande språk och matematik. För att undvika eftergifter med avseende på kvalitetskravet synes det oss nödvändigt att i huvudsak grunda förkunskapskraven, i vad gäller såväl den allmänna behörigheten som den särskilda, på en kunskapsnivå motsvarande de nuvarande treåriga linjernas. Det synes oss också obegripligt att de varningar som uttryckts i flera remissvar beträffande risken att det föreslagna systemet kommer att medföra en starkt minskad rekrytering till de treåriga linjerna inte tagits på allvar av departementschefen. Om förslaget genomförs, kommer med all säkerhet ett stort antal studerande att välja genvägen till högre utbildning via tvåårig gymnasial linje, därför att detta dels kommer att innebära en tidsvinst, dels sannolikt en förbättrad konkurrensställning för sökande till spärrad utbildning. Resultatet kan bli att gymnasieskolans treåriga linjer successivt kommer att avsevärt krympa eller rent av försvinna, vilket allvarligt skulle skada den högre utbildningens standard och också möjligheter att hävda sig i den internationella konkurrensen. Vi föreslår att som allmänt behörighetskrav för tillträde till de högre utbildningsvägar, för vilka krävs genomgånget gymnasium, skall gälla dels avslutad minst tvåårig gymnasial utbildning, dels kunskaper i svenska och engelska motsvarande omfånget vid de treåriga linjerna. Vi anser också att en viss minimistandard på de studerandes matematikkunskaper är önskvärd och förordar därför att för allmän behörighet också skall krävas kunskaper i matematik motsvarande den humanistiska linjens Kvalitetskravet förutsätter också att de kunskaper och färdigheter som erhållits under den behörighetsgivande gymnasiala skolgången är av viss lödighet. Ett krav på ett visst lägsta medelbetyg synes oss därför nödvändigt. Nuvarande krav, 2,3, bör snarare skärpas än överges. Invändningar häremot, som stöder sig på det elevrelativa betygssystemets ofullkomligheter, äger inte relevans, eftersom förslagen ändå inte tänks genomförda förrän då ett nytt, i någon form målrelaterat, betygssystem förhoppningsvis torde ha införts i skolväsendet. Utformningen av ett minimikrav med avseende på medelbetyg bör därför anstå till dess de pågående utredningarna i betygsfrågan resulterat i ett konkret förslag. bör inga ändringar företas. Allmän behörighet för vissa övriga studerande Under ovan angivna rubrik diskuterar departementschefen vissa frågor rörande framför allt vuxna studerande som saknar gymnasial grundutbildning. Departementschefen avstår från att nu ta ställning till kompetensutredningens förslag om att den pågående försöksverksamheten med vidgat tillträde till högre utbildning där för behörighet krävs och yrkesverksamhet skall utvidgas till att omfatta all högre utbildning och till att innefatta rätt att avlägga fullständig examen, med det undantaget att han avser föreslå Kungl. Maj:t att berörda studerande bör få rätt att avlägga fullständig examen inom de ämnesområden där vidgade regler för tillträde till högre studier gäller. Enligt vår mening finns många skäl som talar för en utvidgning av den allmänna behörigheten i den riktning som angivits av kompetensutredningen. Vi anser därför att det bör vara en riktpunkt för de fortsatta övervägandena att en viss minimiålder och en viss minsta tids yrkesverksamhet skall kunna ersätta kravet på avslutad gymnasial utbildning. De nu försöksvis gällande gränserna, och yrkesverksamhet, synes lämpliga. Med hänsyn till ungdomsutbildningens expansion kan det dock finnas skäl att med tiden höja dem. Därutöver skall gälla ovan angivna krav på kunskaper i kommunikationsämnena svenska, engelska och matematik. Det kan övervägas om man som behörighetsvillkor för sökande utan gymnasial grundutbildning skall kräva obligatorisk godkänd prövning med studielämplighetsprov. Det är dock troligt att kravet på redovisning av ovannämnda kunskaper i svenska, engelska och matematik samt på de kunskaper som erfordras för särskild behörighet i sig kommer att ha samma effekt, nämligen att studiemisslyckanden förebyggs. Frågan bör dock övervägas under den fortsatta utredningen. Givetvis bör, som departementschefen framhåller, nuvarande möjligheter till dispens från de allmänna behörighetsvillkoren även kunna utnyttjas. 1* 1972. Huvudprincipen för de resonemang departementschefen för angående de särskilda behörighetskraven är att endast sådana förkunskaper skall krävas som är oundgängligen nödvändiga för att studierna skall kunna genomföras. Denna princip är inte invändningsfri. Enligt vår mening bör de särskilda behörighetskraven utformas så, att de kan gälla för relativt breda sektorer av utbildningsområdet. Härigenom ökas den studerandes valfrihet, och det blir inte nödvändigt för honom att ha i detalj bestämda planer för sin högre utbildning för att kunna göra ett riktigt val av gymnasielinje. De särskilda förkunskapskraven bör ha en viss bredd också för att ge den studerande del av en gemensam referensram, vilken kanske inte är oundgängligen nödvändig för studiernas genomförande men däremot i det kommande yrkeslivet. En alltför långt driven differentiering får också andra effekter, vilka också indirekt framgår av departementschefens föredragning. För vissa utbildningslinjer, i första hand de som är spärrade och mera målinriktade, kommer ett relativt brett register av förkunskapskrav att ställas upp. Departementschefen begagnar uttrycket en teknisk översättning av nu gällande särskilda behörighetskrav. Beträffande andra utbildningslinjer, exempelvis vid de filosofiska, juridiska och teologiska fakulteterna, är synsättet annorlunda. Principen endast oundgängligen nödvändiga förkunskaper synes här kunna leda till att på vissa linjer över huvud taget inga särskilda behörighetsvillkor kommer att uppställas. Detta skulle givetvis leda till en ytterst olycklig obalans i det högre utbildningssystemet och till allvarliga risker för standarden inom åtskilliga discipliner. Departementschefen berör, utan att ta slutgiltig ställning, frågan om någon generell lägsta betygsgräns bör förekomma beträffande de särskilda förkunskaperna. En sådan gräns är enligt vår mening nödvändig, om kravet på åtminstone bibehållen kvalitet vid tillträdet till högre studier skall kunna upprätthållas. Denna gräns bör inte sättas för lågt. Att, såsom sker i propositionen, över huvud taget överväga att gränsen skall vara betyget 2 synes oss helt orealistiskt. Det äger sin riktighet att det nuvarande betygssystemet inte är särskilt lämpat för detta ändamål f. ö. en av de väsentligaste uppgifter ett betygssystem har men, som vi ovan framhållit, finns det skäl att hoppas att ett mer ändamålsenligt betygssystem kommer att ha införts, när det blir aktuellt att genomföra här diskuterade reformer. Urval till högre utbildning Departementschefen förhåller sig avvaktande till de regler för urval och meritvärdering som föreslagits av kompetensutredningen och tar egen ställning endast i några detaljfrågor. I övrigt anser han fortsatta utredningar nödvändiga. Den metod som föreslagits av kompetensutredningen kommer att leda till ett ytterst komplicerat kvoteringssystem, som ingalunda garanterar att de för studierna mest lämpade bereds tillträde. Det bör enligt vår mening vara en central uppgift vid de fortsatta övervägandena att eftersträva ett så lågt antal kvoteringsgrupper som möjligt. För att åstadkomma en så långt möjligt likvärdig behandling av de sökande med avseende på deras förutsättningar att genomföra studierna, bör antalet intagna från olika kvoteringsgrupper enligt vår mening inte avgöras genom enkel proportionalitet utan genom s. k. SP-kvotering, Systemet innebär i korthet att man vid bestämningen av storleken av det antal utbildningsplatser, som skall ställas till respektive sökandegrupps förfogande, inte, som när det gäller proportionell kvotering, tar hänsyn till antalet sökande inom gruppen utan till sammansättningen av de olika grupperna i vad beträffar studieprognos, mätt med studielämplighetsprov. Metoden går ut på att jämföra grupperna med avseende på resultaten i studielämplighetsprovet och med hänsyn härtill bestämma varje grupps andel av de tillgängliga studieplatserna. Inom de kvoteringsgrupper där den allmänna behörigheten bygger på avslutad gymnasial skolgång bör enligt vår mening betygen, eller en kombination av betyg och studielämplighetsprov, vara avgörande för urvalet. Dessa frågor bör övervägas vidare. Redan nu bör emellertid slås fast att även de betyg som erhållits vid komplettering för uppnående av särskild behörighet skall kunna tilldelas meritvärde. Däremot tar vi avstånd från tanken att odefinierad arbetslivserfarenhet skall få tillgodoräknas som merit i konkurrenshänseende. Detta skulle, som det framhållits i remissvar, kunna komma att leda till en form av konkurrenskomplettering med i många fall tvivelaktigt värde för de fortsatta studierna. I övriga kvoteringsgrupper bör meritvärderingen i första hand bygga på förefintliga betyg eller annan form av bedömning av kvaliteten på kunskaperna i svenska, engelska och matematik och på de erfordrade särskilda förkunskaperna. I kombination härmed bör även studielämplighetsprov kunna utnyttjas. Vi delar departementschefens uppfattning att det, utöver här nämnda grupper, bör finnas en särskild fri kvot, inom vilken bedömningen visserligen bör ske enligt vissa normer, som i princip inte bör skilja sig från dem som tillämpas i övriga kvotgrupper, men där bedömningen dock kan vara mindre formaliserad. Vare sig en reform av gymnasieskolans kompetensvärde utformas i enlighet med de förslag som framförs i proposition nr 84 eller enligt av oss förordade riktlinjer, kommer ett starkt behov av möjligheter till kompletteringsstudier att uppstå framför allt för de studerande som genomgått tvåårig gymnasieskollinje. Denna komplettering förutsätts ske inom vuxenutbildningens ram. Denna är dock inte särskilt väl anpassad till behoven hos de 18-åringar som genomgått tvååriga linjer och sedan på så som möjligt vill komplettera sin utbildning till fullständig behörighet. a. kan dessa ungdomar beräknas ha behov av studier på heltid. Dessa och andra omständigheter pekar på att det föreligger ett behov av en reguljär skolutbildning av förberedande natur och med inriktning på högre utbildning som en komplettering av tvåårig utbildning eller treårig utbildning på sådan linje som kräver kompletteringar före inträde i önskad utbildning. i ett vidare perspektiv borde en sådan anordning kopplas till en omorganisation av den gymnasiala skolan. En sådan omorganisation kan även leda till att behovet av kvotering delvis inte längre kvarstår, nämligen om flertalet sökande genomgått utbildning av samma längd. Detta blir i princip fallet om det gymnasiala stadiet, inte minst med utgångspunkt i kompetensfrågorna, omorganiseras på det sätt som i föreslagits av moderata samlingspartiet. Med hänsyn till bl. a. behovet att undanröja de svårigheter och nackdelar, som förvärvandet av särskilda förkunskaper annars skulle erbjuda, borde gymnasieskolan göras tvåårig med i princip påbyggnad. Under detta år skulle de särskilda förkunskaper kunna förvärvas som krävs för olika slag av högre utbildning. Det tredje året skulle således bli förhållandevis starkt specialiserat (målinriktat) och studierna omfatta endast ett fåtal ämnen. Inom ramen av denna påbyggnad skulle även viss avslutande yrkesutbildning kunna inrymmas. Påbyggnadsåret skulle, genom sin specialisering och målinriktning, kunna utgöra en mellanform mellan den ämnesmässigt breda gymnasieskolan och de specialiserade högre studierna och således göra övergången från skola till högre utbildning mindre abrupt. Även friare studieformer skulle kunna introduceras under påbyggnadsåret. Att specialiseringen i viss mån uppskjuts till det tredje året gör det möjligt att göra studierna under de två egentliga gymnasieskolåren mindre specialiserade. , som skall leda till en avslutad utbildning med slutbetyg, bör bl. a. ge en utbildning som erbjuder relativt stor ämnesbredd samt förberedelser som gör det möjligt att finna en adekvat sysselsättning på arbetsmarknaden. Valet efter de två åren i gymnasieskolan skulle således gälla antingen förvärvsarbete (med möjligheter till senare fortsatt utbildning) eller studier, inom ramen av påbyggnads- eller specialiseringsåret, inriktade mot högre studier eller arbetsmarknaden. Påbyggnadsutbildningens längd bör inte låsas till . a. elever, som valt teoretiskt mindre krävande ämnen, kan t. ex. tre terminers kompletterande studietid erfordras. Vidare bör studerande kunna mottas som genomgått annan utbildning än i gymnasieskolan, däribland även vuxna. Genom en gemensam men specialiserad studieperiod för det stora flertalet sökande till högre utbildning skulle det i princip bli möjligt att avstå från kvotering i fråga om berörda grupper vid antagning till spärrad utbildning, eftersom de sökande under en gemensam studieperiod bedömts likformigt och således har jämförbara meriter. Anordningen skulle även medföra ökad reell valfrihet inom gymnasieskolan, eftersom specialiseringen i studierna i stort sett kunde uppskjutas eller . En organisation av den gymnasiala utbildningen i enlighet med de här uppdragna riktlinjerna torde bättre än den nuvarande vara anpassad till den högre utbildningen i den vidgade bemärkelse i vilken begrppet högre utbildning allt oftare används. Den föreslagna reformen bör därför samordnas med de reformer som kan komma att bli resultatet av arbetet inom 1968 års utbildningsutredning (U 68) liksom med den ännu tyvärr ej påbörjade uppbyggnaden av en yrkesteknisk högskola. Sammanfattningsvis anser moderata samlingspartiet att ett kompetenssystem bör utformas så, att ingen av gymnasieskolans linjer blir en återvändsgränd; att de studerande som tas in till en och samma utbildning bör ha en sinsemellan jämförbar grund att bygga på; att behörighetsreglerna måste avspegla de krav den högre utbildningen kommer att ställa på den studerande; att en reform av kompetenssystemet inte får medföra en sänkning av nuvarande ingångsnivå vid den högre utbildningen; att åtgärder mot den sociala snedrekryteringen inom den högre utbildningen i första hand bör sättas in i , gymnasieskolan och vuxenutbildningen samt på det studiesociala området; att för allmän behörighet, erhållen i gymnasieskolan, skall erfordras avslutad minst tvåårig gymnasial utbildning samt kunskaper i svenska och engelska, motsvarande omfånget vid de treåriga linjerna, och i matematik motsvarande humanistisk linje; att kravet på ett visst lägsta medelbetyg bör bibehållas; att allmän behörighet också skall kunna erhållas efter uppnådda och yrkesverksamhet och därjämte ådagalagda kunskaper i svenska, engelska och matematik, motsvarande dem som krävs av övriga studerande; att de särskilda förkunskapskraven bör ha en viss bredd för alla högre utbildningslinjer för att motverka för långt driven specialisering och obalans i utbildningssystemet samt medverka till ökad valfrihet och bättre förberedelse för yrkeslivet; att en generell lägsta betygsgräns bör sättas för de särskilda förkunskaperna; att antalet kvoteringsgrupper bör vara så litet som möjligt; att kvoteringen mellan olika grupper av inträdessökande bör ske med s. k. SP-kvotering och inte enligt den proportionella metoden; att frågan om utnyttjande av studielämplighetsprov också som individuellt urvalsinstrument i kombination med andra bör prövas; att även de betyg som erhållits vid komplettering för uppnående av särskild behörighet bör tilldelas meritvärde; att odefinierad arbetslivserfarenhet inte skall få tillgodoräknas som merit i konkurrenshänseende; att en fri kvot bör finnas; att gymnasieskolan bör ges en organisation som inom sig ger alla de möjligheter till kompletteringar och påbyggnadsstudier som en reform av kompetenssystemet erfordrar. Med hänvisning till ovanstående hemställes att godkänner de riktlinjer för en reform av gymnasieskolans kompetensvärde m. m. som förordats i denna motion; att hos Kungl. anhåller att en översyn av gymnasieskolans organisation i enlighet med de riktlinjer som angivits i denna motion. () () N. () i Trobro PER () i Gäddvik G. ()