mot · FV02596 · 1972-01-01 00:00:00 — av m. fl. Den nuvarande statliga regionpolitiken utgår i sina huvuddrag från lokaliseringspropositionen av 1964 (nr 185). I denna fastslogs de ideologiska grundlinjerna i statsmaktens regionpolitiska syn. Någon klart uttalad attityd från staten till de regionpolitiska frågorna hade dittills knappast förekommit. Den regionala aspekten på ekonomisk politik spelade över huvud en underordnad roll i diskussionen. Huvudpunkten ekonomiska politik var att genom konjunkturstimulans från statens sida avvärja krisen och stabilisera det kapitalistiska systemet. Detta syfte krävde emellertid en omfattande stödpolitik åt småföretagsamheten och en stimulans åt de breda lönarbetarskiktens köpkraft. Denna politik, sådan den bedrevs av den politiska kombinationen socialdemokrater-bönder, fick därför ett dämpande inflytande på den kapitalistiska koncentrationsprocessen i dess regionala och geografiska aspekt. Uppmuntran åt småföretagsamhet och landsbygdsintressen och höjandet av köpkraften inte minst ute i de lågt industrialiserade regionerna blev det pris storkapitalet måste acceptera för att stabilisera systemet som helhet och få hjulen i gång. Det fanns ännu också ett visst outnyttjat expansionsutrymme för storkapitalet ute i regionerna. Den geografiska koncentrationen av befolkning och näringsliv var ännu inte ett dominerande intresse för storkapitalisterna. Därför var de i stånd att nöja sig med en i viss mån decentralistisk ekonomisk politik, som med sina subventioner, sitt stöd åt småbruk och nyodling m. m. lånat många drag från den socialkonservativa filosofi vilkens tanke var att hejda Amerikaemigrationen, stimulera egnahemsbildningen och åstadkomma en landsbygdens renässans. Den ekonomiska politiken var, kort uttryckt, i sin regionalpolitiska aspekt ganska lik den som förespråkas av t. ex. . Ett helt annat läge följde ekonomiska utveckling. Högkonjunkturen betydde en kraftig förstärkning av storföretagen och monopolen. Jordbruk och annan småföretagsamhet gick allt snabbare tillbaka. Storkapitalets strävan att värja sig mot den historiska tendensen till sjunkande profitkvot blev nu alltmer sammankopplad med en geografisk koncentration, med storleksutnyttjande, spekulation och förintande av småkapitalet. Huvudintresset för det kapitalistiska systemet blev i detta läge att få staten att understödja denna koncentration och strukturomvandling. lokaliseringsproposition är det första allmängiltiga och officiella beviset för hur statsmakten aktivt engagerar sig på storkapitalets sida i den regionpolitiska aspekten. proposition anger klart att den s. k. spontana utvecklingen i det ekonomiska livet dvs. kapitalkoncentrationen i alla dess olika aspekter skall vara vägledande för statsmakternas regionpolitiska attityd och handlande. Där staten bedriver stödverksamhet av lokaliseringspolitisk eller socialpolitisk natur sker detta inte för att motverka koncentration och avfolkning som sådana utan för att göra processen smidigare och förhindra politiskt farliga katastroftillstånd för olika bygder och deras befolkning. Denna koncentrationsvänliga och storkapitalet helt undergivna politik består . I den offentliga diskussionen kunde givetvis inte den nya regionpolitiken presenteras som en politik dikterad av och för monopolkapitalet. I stället sökte regeringen leda i bevis att koncentrationspolitiken var i de lönarbetandes och småfolkets intresse. Man hävdade att koncentrationen var nödvändig för att maximera den totala ekonomiska tillväxten. Man gjorde gällande på fullt allvar att avfolkningen skulle skapa större ekonomisk balans mellan regionerna. Tanken var att befolkningstrycket i avfolkningsområdena skulle lätta medan överefterfrågan på arbetskraft i expansionsregionerna skulle dämpas tack vare omflyttningen. Detta skulle skapa större lönepolitisk rättvisa mellan regionerna. Dessa förutsägelser, avsedda att göra koncentrationstänkandet smakligt för gemene man, har visat sig alltigenom slå fel. Den utveckling som understötts av politik har tvärtom lett in i en allmän, ständigt fördjupad regional kris. Denna kris har fått djupgående verkningar inom en råd samhällsområden. Den har drabbat regioner av helt olika typ i skilda delar av landet. Krisen har manifesterat sig främst i följande problem och företeelser: Ungefär hälften av alla kommunblock, innefattande av landets näringsliv och befolkning, har utsatts för nettoutflyttning och minskad sysselsättningsbas. Till dessa områden räknas merparten av . Men de s. k. skogslänen innesluter bara ena delen av avfolkningsproblematiken. Hälften av utflyttningsblocken är belägna i . T. o. m. inom en 10-milsradie från storstadsområdena finner man typiska utglesningsdistrikt. Områden med vikande näringsliv och sysselsättning innefattar inte endast den rena glesbygd, där över 1 miljon människor lever, utan även en mängd småorter. Särskilt i skogslänen visar även stora sammanhängande regioner nettoförluster i sysselsättning, trots att de innefattar stora centralorter och städer och trots att de har ett avsevärt sammanlagt befolkningsunderlag. Detta visar att glesbygdernas och småorternas förluster innebär ett försvagat underlag också för större centra, som omges av utglesningsområden. Det sätter en obönhörlig gräns för möjligheterna till expansion av regioncentra i sådana områden. Än mer snävt blir underlaget för expansion i sådana centra, när glesbygdens avfolkning nu på allt fler håll börjar gå in i sitt slutstadium. Det försvagade underlaget i regioner med vikande sysselsättning leder till privata och samhälleliga kapitalförluster. Det försvagar den kommunala ekonomin och försämrar servicestandarden. Långtifrån att lätta trycket har avflyttningen medverkat till ytterligare inskränkning av marknads- och sysselsättningsunderlaget. Följden härav är att avflyttningsregionerna förblivit låglöneområden. Ett undantag från denna regel är visserligen , där gruvindustrin traditionellt inneburit ett relativt högt löneläge. Där har å andra sidan skett en betydande relativ försämring av lönenivån i förhållande till övriga landet. Omvänt har tillväxten i de stora stadsregionema medfört en rad ekonomiska och sociala balansrubbningar och stockningseffekter. Ett ständigt övertryck i efterfrågan på mark och andra realvärden har gjort en fördyrande spekulation till en belastning av den privata och offentliga kostnadskalkylen. Eftersläpning i investeringstakten har framkallat bristsituationer och provisorier, vilka urholkat servicestandarden och accentuerat köproblemen. Tillväxten har genererat en häftig ökning av det nödvändiga transportarbetet inom dessa regioner. Följden har blivit ytterligare kostnadsfördyringar genom förlängda transportavstånd, genom effektivitetsförluster i form av minskade genomsnittliga trafikhastigheter samt genom de våldsamt stegrade investeringarna i trafikleder och s. k. citysanering. Allt detta har därutöver befordrats av att planeringen i storstäderna styrts av en kommersiell, kapitalistisk cityideologi och en medveten prioritering av privatbilismen. Tillväxtområdenas starkt uppdrivna investeringsbehov och spekulationsfenomen har drivit på inflationen. Levnadskostnadsnivån har speciellt pressats upp genom hyresstegringarna och den höga hyresnivån i nyproduktionen, dit inflyttningsströmmen till stor del kanaliseras. Detta har i sin tur fördjupat de socialpolitiska och socialmedicinska problemen. Kostnaderna för socialhjälp och andra stödformer har häf Dessa kostnader har i praktiken betalats av andra låginkomsttagare inom samma skikt och samhällsklass som bidragsmottagama. Detta har blivit en av de vägar varpå storkapitalet kunnat tvinga lönarbetarna själva att bestrida koncentrationsprocessens följdkostnader. Det är dessa kostnader som utgjort en av grundorsakerna till kommunernas finansieringsproblem och det våldsamt stegrade kommunala skattetrycket. Den växande regionala obalansen har inte bara fördjupat skillnaderna mellan olika delar av landet. Koncentrations- och utglesningsprocessen har dessutom fått en rad ekonomiska och sociala följder, som inneburit att segregering och diskrimination på en mängd områden skärpts. Klyftan mellan höglöne- och låglöneområden har vidgats. Kontrasten mellan försörjningssvårigheterna i avfolkningsdistrikten och de lättfångna vinsterna i spekulationsbetonade branscher har skärpts. De extrema glesbygdsområdena har diskriminerats i servicehänseende. Besluts- och maktfunktionerna segregeras och samlas i ett fåtal tillväxtregioner. Omflyttningen innefattar också en segregering mellan ålderskategorier: i områden av extremtyp bildas befolkningsstrukturer med obalans antingen i form av stark överårighet eller i form av ett oproportionerligt antal barn och ungdomar. Inom storstadsområdena har skett en markering av den sociala segregationen betongförstäder med låg miljöstandard åt låginkomsttagarna, rymliga villaområden för medelklassgruppema. Särskilt tydlig är t. ex. immigranternas koncentration till speciella områden av den förstnämnda typen eller till rena saneringsområden. Denna segregering har enligt aktuella undersökningar också gjort sig gällande i fråga om skolorna och undervisningens kvalitet: det råder tydliga skillnader mellan skolor i stadsdelar av olika social karaktär. Det förekommer också en alltmer cynisk diskriminering i både storstads- och glesbygdsmiljön gentemot billösa, åldringar eller rörelsehindrade av andra kategorier. Kapitalkoncentrationen och dess regionalpolitiska följdverkningar leder till en skärpt betoning av klassamhällets alla karaktärsdrag. Regional utveckling och miljöförsämring Den regionala obalansen har också haft miljöpolitiska verkningar av negativ art. Koncentrationen av tätbebyggelse och industri till begränsade ytor har lett till överexploatering, förslitning av landskap och svår förorening av vattendrag och kuster. med samt örestadsregionen är de mest utpräglade exemplen på sådan degeneration av miljön. Inom storstädernas tätbebyggelse har bullernivåerna på allt fler håll stigit långt över det medicinskt försvarbara. Ett ökande antal gator och fastigheter har drabbats av bullerstörningar. Koncentrationen av förorenande ämnen har skapat liknande situationer då det gäller luften. Koncentration och specialisering har medfört att gravt miljöstörande industrier samlats i vissa regioner, så t. ex. . Den ensidiga inriktningen inom skogsdriften har gjort stora delar av norra och Bergslagsområdet till monokulturlandskap. I dessa landskap sker genom kalhuggningen en omfattande urlakning av näringsämnen och en allmän störning av den ekologiska balansen. Förädlingen av skogsråvaror med dess ensidiga inriktning på massatillverkning har skapat speciella typer av gravt förorenande industrier längs kuster och vattendrag. Denna typ av problem kan väntas bli allvarligare när skogsnäringens tyngdpunkt alltmer förskjuts söderut, där belastningen på miljön redan i utgångsläget är stark. Totalt sett har den regionala koncentrationen och specialiseringen ytterligare försvårat natur- och miljöskyddets redan förut rådande underlägsenhetssituation. Utifrån beslut och väsentligen på en bedömning av kapitalismens spontana tendenser utarbetades inom statsförvaltningen den s. k. Länsplan 67. I denna fastslås de rådande tendenserna inom näringslivs- och befolkningsutveckling som grundvalen för statens planeringspolitiska inställning och åtgärder gentemot olika orter och regioner. Länsplan 67 utgör alltjämt den auktoritativa grundvalen för den statliga regionpolitiken. Den har kompletterats med en kvalitativ klassificering av kommunblocken. års riksdag kommer ytterligare ett avsnitt av den statliga regionplaneringen att redovisas, nämligen de s. k. regionalpolitiska handlingsprogrammen. Dessa framställs i propagandan ofta felaktigt som ett slags ambitiösa rehabiliterings- och expansionsprogram för speciellt de tillbakagående länen. I verkligheten kan de betecknas som ett slags allmänna önskelistor från länsmyndigheterna, önskelistor vilka ej är avsedda att tillgodoses annat än inom den ram den rådande regionpolitiken och näringslivets allmänna tendenser tillåter. Att handlingsprogrammen skulle medföra någon förskjutning av kapital eller offentliga investeringar till avfolkningsdistriktens förmån och storstadsområdenas nackdel är en helt orealistisk förhoppning. Handlingsprogrammen är helt baserade på de prognoser för näringsliv och befolkning vilka utgör stommen i Länsplan 67. Den stigande oppositionen mot den rådande regionpolitiken och dess verkningar har i någon mån bidragit till smärre kompletteringar och ytliga modifikationer till principer. Dit hör främst smärre utbyggnader av det regionpolitiska stödets former och dess något starkare koncentration på själva stödområdet. Dit hör också beslutade utlokaliseringar inom statsförvaltningen. Ingen av dessa åtgärder innebär emellertid någon förändring av regionpolitikens grundval. Antalet förlorade sysselsättningstillfällen är så mycket större än nytillförseln genom de lokaliseringspolitiska åtgärderna att nettoförlusten under alla om ständigheter blir avsevärd. Det är för övrigt signifikativt att statsverkspropositionen inte förutser någon komplettering eller kvantitativ förstärkning av de regionpolitiska insatserna i stort. Däremot sker en ökning av de s. k. flyttningsstimulerande insatserna på arbetsmarknadssidan. Å andra sidan har en mängd statliga och privatkapitalistiska aktiviteter styrts på ett sådant sätt att de verkat förstärkande på koncentrationsprocessen. Dit hör t. ex. hamnutredningen, som förutser och rekommenderar en koncentration av aktiviteten till stora regionhamnar efter ensidigt hamnkommersiell bedömning och vars utvecklingsperspektiv är en förstärkning av som tyngdpunkt för sjöfarten. Dit hör även utredningen om statligt stöd till fiskehamnar, som förordar indragning av stödet till smärre hamnar och koncentration av fiskesjöfarten till storhamnar. Dit hör Vägplan 70, som förespråkar en koncentration av väginvesteringarna till de stora tätortsregionerna. Dit hör utredningen om skogsindustri i , vari förebådas en förskjutning av den svenska skogsnäringens tyngdpunkt från till . Även det nya utkastet till fysisk riksplan innebär en bekräftelse på koncentrationsprocessens genomslagskraft i officiell politik och i tänkesätt. Med sin uppbyggnad väsentligen kring industrins lokaliseringsintressen och sin brist på självständig målsättning verkar den redan nu befästande på härskande tendenser. överallt i privat och offentlig förvaltning finner man hur det regionalpolitiska koncentrationstänkandet slår igenom och alltmer konsekvent påverkar det faktiska handlandet. Inom SJ, inom konsumentkooperationen, ICA, landstingen etc. överallt har koncentrationspolitiken lagts till grund för attityderna i aktuellt och framtida handlande. Länsplan 67 med sina självuppfyllande prognoser har på en gång blivit speglingen av och den ideologiska motiveringen för privata, statliga och kommunala institutioners attityder. Av betydelse är också storstadskommunernas egna expansionsplaner. Särskilt regionplaneskiss är här typisk. Den förutser och kräver en expansion i huvudstadsregionen som går vida utöver vad den centrala statliga politiken räknat med. Situationen är likartad i Örestadsområdet, där regeringen redan i Länsplan 67 accepterat en målsättning i fråga om befolkning som ligger betydligt högre än vad den faktiska tendensen pekar mot. Även om storstadsregionerna inte kan realisera sin expansion så snabbt som dessa planer förutser, utgör deras önskemål ett politiskt tryck på statsmakten som kan väntas ytterligare försämra de mindre expansiva eller ekonomiskt tillbakagående regionernas relativa läge. Regional kris och arbetslöshetskris Det finns ett direkt samband mellan den regionala krisens natur och konjunkturen i allmänhet. första hälft rådde en relativt intensiv konjunkturell aktivitet i expansionsområdena. Parallellt härmed skedde en stadig minskning av sysselsättningsbasen i andra regioner. Omflyttningen blev härigenom relativt snabb. har konjunkturen mer allmänt varit sämre. Utbyggnadsregionernas förmåga att bereda arbete åt avfolkningsregionernas arbetslösa har varit betydligt svagare. Följden har blivit en viss dämpning i utflyttningen, särskilt . accentuerades denna situation. sker en befolkningsmässig förskjutning till storstadsområdena både genom födelseöverskott och genom flyttning. Men nettominskningen i totalbefolkningen i vissa utflyttningsregioner stannade upp. Denna situation har föranlett en rad befängda och felaktiga slutsatser om utvecklingens innebörd. Man har häri bl. a. velat se tecken på dämpning av den regionala obalansen och även på regionpolitikens framgång. Detta är en total och i vissa fall säkerligen helt medveten missuppfattning av läget. Konjunkturnedgången och ökningen i antalet kroniskt och dolt arbetslösa (den industriella reservarmén) innebär i själva verket en fördjupning av den regionala krisen. Dämpningen i omflyttningen är icke ett uttryck för ett förbättrat sysselsättningsläge i avfolkningsregionerna. Den är uttryck för ett försämrat läge såväl i utbyggnadsregionerna som indirekt i de hittillsvarande avfolkningsområdena. Utbyggnadsområdenas förmåga att uppsuga arbetskraft och människor från andra regioner har reducerats. Den aktiva avflyttningen i andra regioner har därför temporärt ersatts med en uppdämd reserv av arbetslösa, som även i dessa regioner har skapat ökad arbetslöshet. Trycket i avfolkningsregionerna har alltså i verkligheten ökat. Gapet mellan antalet människor i arbetsför ålder och antalet tillgängliga sysselsättningstillfällen i dessa regioner har vidgats. Detta medför också svårare problem på andra områden t. ex. det kommunalekonomiska. Uppdämningen av omflyttningen är att betrakta som tillfällig. När konjunkturen nästa gång kortsiktigt vänder uppåt, kommer flyttningen att kraftigt öka, så som för övrigt fallet var 1969 dämpning. I det längre perspektivet kan man mot bakgrund av en tendens vänta en gradvis ökning av den industriella reservarmén i alla regioner. Denna utveckling kommer att förvärra den regionalpolitiska problematiken. stark avflyttning, uppdämning genom ökad arbetslöshet är det perspektiv som hotar. Härtill kommer att befolknings- och sysselsättningsunderlagets utveckling i ett stort antal bygder nu är inne i ett stadium, där underlagets försvagning medför ett hot mot elementär servicestandard och grundläggande levnadsförhållanden. Kostnaderna för att avvärja denna hotande misär kommer att bli av helt annan storleksordning än . De skisserade problemen kommer att väsentligt försvåras, i den mån träder i en nära relation till EEC under den närmaste framtiden. Dels kommer omställningsprocessen att rent allmänt skärpas, dels kommer trycket från den industriella reservarmén att ytterligare skärpas. Slutligen kommer även de nuvarande begränsade möjligheterna att göra socialpolitiska och lokaliseringspolitiska insatser i avfolkningsområdena att reduceras. Enligt nu rådande principer inom EEC är de svenska stödregionema för små för att påräkna EEC:s godkännande som objekt för stödpolitik. Tid för en ny regionpolitik har kraven från folkopinionen på eller motiven för ett helt nytt tänkande i regionalpolitiskt hänseende varit så starka som . Den temporära dämpningen av omflyttningen i många regioner har också i viss mån gett ett annat praktiskt utgångsläge. Att skapa arbete i utflyttningsregionerna ter sig nu än mer berättigat. Den regionala obalansen utgör en del av den växande kris som framgår genom kapitalismens koncentration och lagbundna utveckling i dess högre stadium. Bakom detta ligger specialiseringssträvanden regionait men också spekulationseffekter till förmån för privatkapital i utbyggnadsregionerna, föreningen av svenskt och utländskt kapital, den speciella teknologiska utvecklingslinje som näringslivets privatkapitalistiska organisation befordrar, den ökande utsugningen av arbetskraften m. m. En grundläggande lösning av de regionalpolitiska problemen kan ske först när dessa i systemet inbyggda och lagbunda företeelser kan upphävas. Detta är möjligt först när kapitalismen ersatts av socialismen och staten är ett maktpolitiskt redskap för den lönarbetande klassen. I dessa grundläggande hänseenden kan man dock även fastslå en målsättning som fullt kan realiseras först under andra samhällsförhållanden. Målsättningen kan i viss utsträckning vägleda . Därjämte är det möjligt att i politisk kamp under det nuvarande systemet på flera punkter tvinga dess företrädare till eftergifter och rida spärr mot olika framstötar från det stora kapitalets sida i koncentrationsbefordrande riktning. Mot denna bakgrund anser kommunisterna att i överensstämmelse med en bred och växande folkopinions önskan bör kräva en ny regionalpolitik. Denna bör bestå dels av principiella målsättningar, dels av åtgärder avsedda att mer bekämpa de tendenser som orsakar den växande regionala obalansen. En del av dessa åtgärder är i och för sig förenliga med ett privatkapitalistiskt system, ehuru storfinansens företrädare rent maktpolitiskt kommer att bekämpa dem. Andra åtgärder pekar mot ett brott med grundläggande kapitalistiska principer. att uttalar sig för att regionpolitikens grundprinciper skall vara: åt varje län full och effektiv sysselsättning utan flyttningsförluster, att en total samhällelig kostnadskalkyl lägges till grund för regional- och lokaliseringspolitiken, att den geografiska fördelningen av näringslivets investeringar skall ankomma på dem som är politiskt ansvariga för den nya regionpolitiken med andra ord en allmän investeringsstyrning, innebärande att balanserade ekonomiska strukturer kan byggas upp i alla län och större arbetsmarknadsregioner samt att nuvarande lokaliseringspolitiska subventioner till privatkapitalet väsentligen kan inbesparas, att Länsplan 67 omarbetas med utgångspunkt från de ovan angivna huvudprinciperna. (vpk) (vpk) (vpk) i (vpk) i ) (Se även motionerna nr 578 och 612)