mot · FV021705 · 1972-05-19 00:00:00 — Motioner nr 1705 1706 ar 1972 Nr 1705 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 97 med förslag till lag om närvarorätt vid sammanträde med eller landstingskommunal nämnd. Den kommunala självstyrelsen är hos oss sedan gammalt en politisk självstyrelse. De allmänna kommunalvalen avgör sammansättningen i fullmäktige och landsting, och dess organ bestämmer i sin tur sammansättningen av styrelser och nämnder. De inslag av särrepresentation som tidigare funnits i vissa nämnder har efter hand rensats bort. Med detta har man nått ett klart ansvarsförhållande som möjliggör ett ansvarskrävande i enlighet med den politiska demokratins regler. De kommunala organens uppgift är inte att ensidigt beakta enskilda gruppers intressen. De skall i stället på ett likvärdigt sätt beakta alla kommunmedlemmars intressen och i sitt handlande vägledas av omsorgen om hela kommunens bästa. Av det sagda följer att reformer, som syftar till att bredda insynen i det kommunala arbetet och vidga inflytandet över de kommunala frågornas handläggning, i första hand bör inriktas på åtgärder som kan vitalisera den politiska demokratin och som kan öppna nya vägar för insyn och inflytande för alla grupper och intresserade kommunmedlemmar. Det är angeläget att kommunala nämnder lämnar öppen information om sin verksamhet, att de tar emot uppvaktningar, att de behandlar från allmänheten inkomna skrivelser på ett seriöst sätt, att de sänder frågor på remiss till berörda organisationer och enskilda, att de på eget initiativ kan kalla enskilda och företrädare för organisationer och andra sammanslutningar till sammanträden för att ge dem möjlighet att direkt inför nämndledamöterna säga vad de tycker i de fall där de kan förväntas ha särskilda insikter eller intressen. En rad problem inom den kommunala självstyrelsen övervägs av utredningen om den kommunala demokratin. fick utredningen genom tilläggsdirektiv i uppdrag att utreda de lagstiftningsfrågor som aktualiserats av ett krav från om rätt för nämnder i kommuner och landsting att med enkel majoritet besluta att arbetstagarrepresentanter skall ingå som adjungerade ledamöter i nämnder och styrelser. Samma krav är den angivna grunden till det förslag till lag om närvarorätt vid sammanträde med och landstingskommunal nämnd, som regeringen framlagt i propositionen 1972:97. Lagförslaget syftar till att initiera en försöksverksamhet. Utredningsdirektiven avser att åstadkomma en permanent ordning med arbetstagarrepresentation. Propositionens text utgöres av valda delar av utredningsdirektiven. Något beslutsunderlag utöver en kortfattad redogörelse för skrivelse, av relevanta bestämmelser i kommunallagen och av gällande överenskommelser om företagsnämnder på det kommunala området ges inte i propositionen. Lagförslaget har inte remissbehandlats. Lagens utformning och den ytterligt spartanska motiveringen till lagtexten ger inte underlag för någon säker uppfattning om hur lagen är avsedd att tillämpas. I likhet med vad som sker inom andra områden är det självfallet angeläget att man även för de anställda hos kommuner och landsting försöker finna lämpliga former för inflytande över den egna arbetssituationen. Vi vill dock särskilt poängtera att man när denna försöksverksamhet igångsätts måste beakta de problem som sammanhänger med att ge personer som inte är politiskt valda inflytande i politiskt valda och ansvariga församlingar. För att en verksamhet av detta slag skall vara acceptabel är det ett oavvisligt krav att de anställdas inflytande inte får ges en sådan karaktär att det äventyrar de politiskt valda ledamöternas självständiga och obundna ställningstaganden eller rubbar majoritetsförhållandena inom nämnderna. Den utformning som det föreliggande förslaget har fått ger dock inte enligt vår mening tillräckliga garantier mot att sådana konsekvenser kan uppstå. Det bör därför i lagtexten klart anges att de anställdas representanter skall kunna ges närvaro- och yttranderätt endast i frågor som rör arbetsförhållandena eller andra frågor av särskild betydelse för just de anställda. Om deras inflytande vidgas därutöver måste det anses som en omotiverad och mot demokratiska principer stridande favör i förhållande till vad som gäller för andra kommuninnevånare. En fråga som inte alls berörts vare sig i lagtexten eller i propositionen i övrigt är vilka ansvarsregler som skall gälla för personalrepresentanterna. Även på denna punkt måste lagen kompletteras. För att undvika rättsosäkerhet och förtroendekonflikter måste, i likhet med vad som t. ex. gäller för statliga representanter i företagsstyrelser, samma ansvarsregler gälla för de anställdas representanter som för nämndens ledamöter beträffande tystnadsplikt, tagande av muta och vad i övrigt kan vara tillämpligt. Enligt propositionens förslag skall Kungl. Maj:t i varje enskilt fall avgöra om den försöksverksamhet som lagen öppnar vägen för skall få komma till stånd. Det är svårt att se vilka fördelar som ligger i ett sådant förfarande. Kommunerna bör själva ges rätten att inom lagstiftningens ram besluta om försöksverksamhet samt om verksamhetens utformning och omfattning. Lagen bör därför ges en generell giltighet så att varje kommun som så önskar kan starta försöksverksamhet utan att först behöva inhämta Kungl. Maj :ts tillstånd. Det torde få ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig författningstext. Med hänvisning till det anförda hemställes att vid sin behandling av Kungl. Maj:ts proposition nr 97 beslutar att representanter för kommunalt anställda skall kunna ges närvaro- och yttranderätt i kommunala nämnder på de villkor som anges i motionen. H. ()