mot · FV021025 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om ökad samhällskontakt med ideella organisationer vid rehabilitering av alkoholister och narkomaner. Vid en konferens om alkohol, narkotika och massmedia som samorganisation ordnat för blivande journalister yttrade en kurator följande: Jag har jobbat med alkoholoch narkotikaskadade , men under de förhållanden som råder upplever jag det som ett meningslöst arbete. Den typ av vård och rehabilitering vi har är bortkastad. Enligt det tidningsreferat varur citatet är hämtat yttrade sig ett flertal framstående journalister, och sist i referatet angavs på fyra rader att en journalistelev menade att frälsningen i tron på visat sig vara rädddningen för många alkohol- och narkotikaskadade. Bilden av dagsläget är träffande. Samhällets åtgärder för att hejda ökningen av antalet olyckliga människor som dras in i alkoholism och narkotikamissbruk är klart otillräckliga och lider av åtskilliga brister. De instrument som finns genom kurativ verksamhet, övervakning, läkar- och sjukvård eller intagning på något slags anstalt saknar alltför ofta den ingrediens som den utslagne egentligen är utsvulten på, nämligen kärlek, förståelse, dagligt stöd och en människovärdig bostad. Den kurativa och institutionella vården från samhällets sida är självfallet den bärande grunden för vård och omhändertagande av dessa samhällets olycksoffer. Det faktum att trots alla insatser som görs ändå de flesta återfaller måste tvinga de ansvariga att ständigt söka nya vägar för att nå uppställda mål. Alla insatser för att hindra bruk av alkohol och narkotika är givetvis en primär uppgift. Jämsides med samhällets organ arbetar kristna och andra ideellt engagerade grupper med att hjälpa människor som kommit på sidan av ett normalt mänskligt liv. Detta engagemang har ökat kraftigt . Resultaten har varit så goda att man förundrar sig över att de inte uppmärksammats mera än vad som gjorts. De missanpassade har getts inte bara tillfällig lindring utan också en möjlighet till ett verkligt liv utan återfall. Resultatet beror till huvudsaklig del på att människor varit villiga att satsa sig själva på ett radikalt sätt. Detta gäller inte enbart ledare och andra ansvariga för kristna församlingar och föreningar utan även enskilda medlemmar. 1 hög grad förekommer detta inom den kristna verksamheten. Olyckliga människor som vandrat ut och in genom olika anstalter och i vissa fall omhändertagits för sluten psykiatrisk vård har genom kontakt med kristna upplevt religiös omvändelse genom tron på och därigenom fått en ny inriktning och befrielse från ett förödande begär. 1 den kristna gemenskapen får de även daglig hjälp tills de blir rehabiliterade. Inte sällan får de bo i ett kristet hem och som medlem i familjen uppleva en sida av livet som de möjligen drömt om men aldrig upplevat. En sådan miljö har självfallet en utomordentligt psykiskt läkande effekt. Det är också en metod som samhället inte kan lagstifta fram men det är en samhällsresurs som de facto finns att tillgå och värd att uppmärksammans och stimuleras. I andra fall finns särskilda hem, typ Strandgården och Nalén, som drivs av för filantropisk verksamhet, där s. k. utslagna eller utstötta under en återanpassningstid får leva i en miljö som hjälper dem tillbaka till självförtroende och själslig balans. Sådan verksamhet har med bibehållande av sin hemkaraktär blivit upptagningshem för gäster från hela landet. Resultaten har inte uteblivit. Enligt flera utredningar är rehabilitetsgraden högst i landet inom den verksamhet som här beskrivits. Ett liknande rehabiliteringshem utgör vårdhem på . Det måste vara en självklar och angelägen uppgift för samhällets organ att upprätthålla en nära kontakt med de kristna församlingarna och andra ideella organisationer, som vid sidan om de etablerade samhällsorganen bedriver social verksamhet med resultat som på sina håll vida överstiger tidigare kända resultat. En sådan kontaktverksamhet skulle kunna leda till att de gemensamma målen för återanpassning av människor som misslyckats lättare uppnås. Det i inledningen återgivna tidningsreferatet kan utgöra en illustration till situationen . Inte sällan arbetar man på var sitt håll åtskilda med vattentäta skott. Samhällets serviceorgan har hållit så strängt på neutralitetskravet gentemot och ideell verksamhet att man medverkat till denna alltför skarpa bodelning. 1 allt större utsträckning öppnas numera kontaktvägarna. Resultaten uteblir heller inte. Det finns exempel på platser där det lokala samarbetet är utomordentligt gott mellan läkare, socialvårdare, arbetsförmedlare, skydd skonsulenter och församlingsledare. Efter en sammankomst mellan församlingsledning och samtliga socialarbetare i kommunen, där församlingen stod som inbjudare, skrev en socialvårdare i en tidning för ett konvalescenthem bl. a. följande: När jag hade det stora nöjet att bli inbjuden till i och där lyssna till och samtala om den verksamhet man där bedriver inom den sociala sektorn upplevde jag en känsla av tacksamhet över att dessa människor på något sätt är en garanti för och en påminnelse om att socialvårdens rollövertaganden inte får fortgå hur långt som helst. Där presenterades en målformulering för en alternativ eller kompletterande socialvård som i mitt tycke borde kunna accepteras av alla . hjälpbehov erfordar icke en förnyad lagstiftning, men en omprövning av nu rådande värderingar inom socialvården. Liknande erfarenheter redovisas från andra håll. Tyvärr är inte erfarenheterna enahanda över hela landet och inom samtliga sektorer. Det har exempelvis visat sig svårt att få kontakt med nyomvända fångar som avtjänar fängelsestraff för brott som begåtts före Sådana fångar behöver uppmuntran och stöd. Det är då inte alltid möjligt att besöka dem på ordinarie besökstider, när fängelset inte finns på hemorten. Svårigheter har rests att besöka fängelset på icke besökstid. Sådana regler gäller vanligen inte på sjukhus och andra vårdanstalter. Många av de s. k. utstötta i samhället bär ofta på problem av religiös natur ofta utan att föra det på tal vid sina kontakter med läkare, socialvårdare och andra som representerar samhällets organ. Det finns inga förordningar eller rekommendationer som påfordrar initiativ till andliga samtal från tjänsteförrättamas sida. Det enda riktgivande i detta avseende är den församlingsprästerliga tjänsteorganisation, som gäller enligt Kungl. Maj:ts proposition 1958:67. Denna avser den andliga vården på våra sjukhus m. fl. I propositionen framhåller departementschefen det som självfallet att de frikyrkliga samfunden bör beredas möjlighet att utöva andlig verksamhet vid sjukhusen. Samarbetet bör sträcka sig längre. Varje socialarbetare, läkare, skydd skonsulent och i övrigt varje tjänsteman, som kommer i kontakt med dessa olyckliga människor, bör få en rekommendation att erbjuda kontakt med en själasörjare om klienten själv accepterar detta. Det är vår mening att bör uppmärksamma den växande sociala verksamhet särskilt bland alkoholister och narkotikaskadade som bedrivs av kristna och andra ideella organisationer. Samma uppmärksamhet bör ägnas från regeringens sida och leda till ett tillkännagivande till berörda departement med förslag att vidtaga sådana åtgärder att samverkan mellan samhällets olika myndigheter och organ såsom och därunder lydande organ, kriminalvården, , arbetsmarknadsverkets förmedlingsorgan för viss svårplacerad arbetskraft underlättas. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att ger Kungl Maj:t till känna vad som i motionen anförts angående behovet av ökad kontakt mellan skilda samhällsorgan och religiösa och andra ideella organisationer i fråga om rehabiliteringsarbetet bland socialt utstötta människor.