mot · FV02204 · 1972-01-19 00:00:00 — av m. fl. om decentralisering av statliga förvaltningsuppgifter. De tre storstadsregionerna svarade för två tredjedelar av befolkningsökningen . väntas denna koncentration närmast förstärkas. Storstadsregionerna skulle enligt prognos 2 i Länsplanering 67 komma att svara för tre fjärdedelar av den totala befolkningsökningen. över tjugoårsperioden 19611980 skulle det innebära att ökade sin folkmängd , och medan övriga städer skulle få en genomsnittsökning på . Övriga regioner i södra och samt Norrlands kustland beräknades enligt samma prognos få ungefär oförändrad folkmängd medan befolkningen i inland förutsågs minska . De ramar för befolkningsutvecklingen som länsstyrelserna har utgått ifrån vid arbetet med Länsprognosram 70 innebär en modifiering av den tendens som prognoserna ovan antyder. För har t. ex. siffran reviderats till 1,74 miljoner, vilket med ca 90 000 understiger den befolkningssiffra som den 56-procentiga ökningen ovan baserats på. Att en sådan revision varit möjlig har många orsaker, som vi här inte skall gå in på. Vi vill i det här sammanhanget endast varna för risken att i befolkningsprognoser se ett medel för hur en viss region kommer att utvecklas. Naturligtvis är siffran 1,74 miljoner för eller någon annan siffra för någon annan region till stor del en konsekvens av den ekonomiska politiken, näringspolitiken, regionalpolitiken etc. som påverkar den allmänna utvecklingen. Det är därför nödvändigt att de regionplaner t. ex. Regionplan 70 för som blir vägledande för resp. landstings och kommuners detaljplanering, utgår från samma befolkningsramar som de vilka läggs till grund för det regionalpolitiska handlingsprogram kommer att anta under /73. Befolkningssiffran för regionplaneförslag 1985 på 1,95 miljoner är varken önskvärd eller trolig och skulle stå i strid med kravet på balans i utvecklingen mellan landets olika delar. Den ovan nämnda reviderade befolkningsprognosen utgör nu bas för det vidare arbetet med Regionplan 70. i har uttalat att den nya regionplanen bör baseras på de antaganden om befolkningsutvecklingen, vilka kommer att läggas till grund för det regionalpolitiska handlingsprogram som kommer att anta . Samhällets regionalpolitiska ansträngningar bör inriktas på att öka människornas valfrihet i fråga om sysselsättning och bostadsort. Det måste då konstateras att målet om valfrihet i detta avseende för många människor betyder att få bo kvar på den nuvarande bostadsorten. En sysselsättningsstimulerande regionalpolitik blir därför ofta en nödvändighet för att nå målet om valfrihet. Önskan att få bo kvar på den ort man bor är säkert stark oavsett om bostadsorten är ett mindre samhälle eller en storstad. Att dämpa storstädernas tillväxt är enligt vår mening ett mål i sig som har den dubbelsidiga positiva effekten att det möjliggör planeringen av en bättre storstad för de människor som redan bor där som det är nödvändigt för att inte utarma andra delar av landet. Både den för snabba och för starka koncentrationen och den för hastiga och för drastiska avfolkningen skapar allvarliga problem som försämrar villkoren för befolkningen. De medel som kan och bör användas för att nå dessa mål är flera. Vi tar i annan motion upp regionalpolitiken i vidare mening och vill här endast behandla ett medel: decentralisering av verksamheter och beslutsfunktioner från i första hand . I begreppet decentralisering lägger vi då in såväl geografisk fördelning av arbetsuppgifterna, i syfte att komma närmare dem som efterfrågar service eller berörs av besluten, som delegering av befogenheter. Många människor upplever vanmakt inför möjligheterna att påverka beslut som fattas centralt i exempelvis . Ett ökat lokalt inflytande och vidgad självbestämmanderätt torde dessutom vara till fördel för effektiviteten och gynna arbetsatmosfär och arbetsglädje. En väl planerad och genomtänkt decentralisering av den verksamhet som försiggår t. ex. i ett statligt verk medför att flera goda syften uppnås . Ett oavvisligt krav vid här ifrågasatta organisatoriska förändringar är att den administrativa effektiviteten icke skadas. Tvärtom bör målsättningen vara att höja den. Det skulle vara olyckligt om sådana åtgärder vidtages att verkens självständiga roll och inflytande försvagades. Härigenom skulle den ur flera synpunkter olyckliga tendensen till maktförskjutning över till statsdepartementen förstärkas och påskyndas. Resultatet blev då lätt en ökad politisering av administrationen och ytterligare maktkoncentration i stället för spridning av reella beslutsfunktioner. beslutade om en avsevärd utflyttning av statlig verksamhet från . Utredningen om ytterligare utflyttning fortgår och omfattar övriga verk. Vi har från både i det sammanhanget och tidigare efterlyst en belysning av decentralisering som alternativ till klumpvisa utflyttningar. Motiven härför har varit flera. En ständigt pågående decentraliseringssträvan skulle sannolikt innebära större avlastning av trycket på än att lyfta ut stora enheter i ett sammanhang. Därtill kommer att de skulle vara lättare att harmoniskt väva in denna typ av utflyttning i såväl och de mottagande kommunernas som verkens planering. De kostnadsmässiga och effektivitetsmässiga analyser som flera verk gjort inför eventualiteten av utlokalisering tyder på att det metodiska greppet bakom beslut icke bör upprepas. En mycket viktig fördel med decentralisering är att större hänsyn tas till de anställdas önskemål, eftersom omställningarna kommer att försiggå över och inte omfatta alla tjänster. Vi avvisar bestämt det sätt på vilket den berörda personalens intressen tillvaratogs i den utredning som låg bakom beslut om utflyttning . I de fortsatta strävandena att dämpa tillväxt genom utflyttning av statlig förvaltning måste målet vara att bereda dem som vill bo kvar annan likvärdig sysselsättning. En fortgående decentralisering ger större möjlighet att nå detta mål som enskilda synpunkter från personalen lättare kan beaktas. Eftersom decentralisering av arbetsuppgifter oftast betyder en icke oväsentlig geografisk spridning av arbetsuppgifterna kommer också personalen att i viss utsträckning kunna välja bosättningsort. Decentraliseringen av arbetsuppgifter till lägre nivåer innebär vidare att länsstyrelser och andra länsmyndigheter samt förvaltningar i större utsträckning ombesörjer den regionalt inriktade servicen och primärkommunerna den lokalt inriktade. Genom centralt utfärdade generella anvisningar och statsbidragsbestämmelser kan beslutsfattandet delegeras utan nämnvärda risker för ojämn kvalitet i serviceutbudet. Där överföring av arbetsuppgifter från centrala till regionala och lokala myndigheter inte är möjlig bör respektive verk undersöka möjligheterna att bygga upp eller utvidga egna regionala och lokala enheter som ersättning för en expanderande central förvaltning. Utöver de anställdas synpunkter och de närdemokratiska skälen måste därvidlag även de ekonomiska konsekvenserna väga tungt. Ett minimikrav borde vara att alltid undersöka dessa möjligheter när expansion av verksamheten planeras. Det skulle innebära, att omfattningen av verkens nuvarande personalstyrka i den centrala förvaltningen som regel inte tilläts växa. Enbart detta skulle betyda en icke oväsentlig dämpning av trycket på . I anslutning till det uppdrag som statskontoret erhållit av delegationen för lokalisering av viss statlig verksamhet och som avser utredning av förutsättningarna att flytta vissa statliga verk eller delar av verk från har bl. a. presenterat preliminära resultat av verkets långsiktiga planering. Utgångspunkten för har varit den ogynnsamma kostnadsutvecklingen och sökandet efter effektiviseringsmöjligheter. Lösningen på problemet anges i publicerad utredningsrapport vara en tämligen långtgående utflyttning av arbetsuppgifter från centralförvaltningen till regionala och lokala enheter. har förklarat, att det framstår som i högsta grad angeläget att de nödvändiga organisationsförändringarna härför genomföres, om en lugnare kostnadsutveckling och en större effektivitet skall nås. Verksledningen räknar med att, som en följd av en sådan omorganisation, personalstyrkan vid centralförvaltningen i skall kunna reduceras till hälften av den nuvarande. Det borde vara angeläget att genomföra liknande undersökningar av andra verks inre effektivitet. Vi föreslår därför, att regeringen ger samtliga verk, som inte berördes av utlokaliseringsbeslut , i uppdrag att utreda förutsättningarna för att genom decentralisering av arbetsuppgifter och delegering av befogenheter minska den centrala förvaltningen i samt möjligheterna att inlemma detta i det inre effektiviseringsarbetet. De enheter inom t. ex. ett verk som är mycket kontaktintensiva behöver ligga i nära anslutning till motsvarande enheter i andra verk, kanslihus och organisationer. Att söka en lösning av stockningstendenserna i utefter decentraliseringslinjen innebär därför ett erkännande av att det finns verksamheter inom verken för vilka alternativa lokaliseringar inte existerar eller är mycket olämpliga. De negativa verkningar som kan uppkomma genom att tvinga ut även dessa funktioner från undvikes om man väljer decentraliseringsvägen. Närmare undersökning kommer sannolikt att visa, att möjligheterna till decentralisering är större än vad som vid första påseende verkar troligt. Utredningsdirektiven bör uppta olika alternativ för graden av utflyttning från , t. ex. att efter tioårsperiodens slut ha , respektive kvar av nuvarande antalet anställda i den centrala förvaltningen. Undersökningen bör vidare klargöra effekterna på förvaltningens effektivitet. Härigenom ges möjligheter att väga samman kravet på nedbantning av den centrala förvaltningen med kravet på bibehållen eller förbättrad effektivitet. I utredningsuppdraget skall också ingå en kartläggning beträffande personalens önskemål. Villigheten att flytta, vilka villkor som skall uppfyllas för att en förflyttning skall vara acceptabel respektive önskvärd, till vilket regioncentrum man helst vill flytta, när förflyttning lämpligast bör ske med flera frågor bör personalen ges tillfälle att besvara. För att inte dessa utredningar skall dra ut bör uppdraget gå till respektive verk och institution i stället för till en enda kommitté. Resultatet av utredningarna bör föreläggas riksdag. Med hänvisning till det anförda hemställer vi Maj:t ger samtliga statliga verk och myndigheter, som inte berördes av beslut om utflyttning från , i uppdrag att före inkomma med detaljerade undersökningar av respektive verks möjligheter att decentralisera sin verksamhet i syfte att avsevärt nedbringa personalstyrkan i .