mot · FV021410 · 1972-01-26 00:00:00 — oin en regional utvecklingsplan för . Den statliga länsplaneringen har hunnit utvecklas till ett sammanhängande system och börjat få politisk och praktisk genomslagskraft ute i regioner och kommuner. Länsplaneringen är till sin utformning alltjämt en s. k. anpassningsplanering. Inslag som har direkt ingripande och modifierande effekt på den spontana utvecklingen är f. n. av marginell natur. Även utan att man i detta speciella sammanhang tar upp de politisk-ideologiska grundprinciperna för samhällsplaneringen kan konstateras att de nuvarande planeringsproblemen i vissa regioner inte kan bemästras enbart med en kombination av statlig länsplanering och primärkommunal planering. Detta gäller särskilt de folkrika och högt urbaniserade regionerna. Problemen förvärras där genom att markdispositionsfrågorna under det rådande tillståndet av stark press på markresurserna är särskilt akuta som den fysiska delen av den statliga regionplaneringen ännu ligger väsentligt efter den ekonomisksociala. Ett uttryck för denna otillräcklighet och ett försök att råda bot därpå utgör t. ex. det på interkommunal basis pågående arbetet med en särskild regionplan för . Den nuvarande regionplaneskissen må vara diskutabel och kontroversiell med avseende på sina målsättningar och värderingar, men om behovet av en plan av denna funktionella och administrativa typ kan knappast delade meningar råda. behöver en plan med denna funktion. En omständighet som starkt bidrar härtill är givetvis att den statliga länsadministrationen inte varit formellt integrerad i området. Ett liknande behov av särskild förstärkning i regionplaneringen föreligger i . Både planeringsproblemen i allmänhet och miljöproblemen i synnerhet är allvarligare i än i , bl. a. genom den utomordentligt starka tillväxten i örestadsregionen och genom landskapets ytmässigt sammanträngda form och vidd. En lång rad vägande skäl talar därför för att staten bör initiera en komplettering av den nuvarande regionala och primärkommunala planeringen i . Bland skäl som vid en kort översikt av detta slag närmast bör framhållas är följande: Konkurrensen om markresurserna är extremt stark. ras av det speciella problem som företrädesvis danska och nordtyska fritidsintressenter utgör. Natur- och grönytor är i större delen av landskapet ytterst begränsade i förhållande till befolkningsmängden, starkt splittrade, sönderskurna och sårbara. Bristen på naturliga grönområden i stadsbebyggelsens närhet är mer betonad än i . Föroreningsproblemen kring kusterna är svåra, särskilt i där man måste räkna med föroreningarna från den danska sidan. Ett nytt problem har växt fram i och med att skogsbrukets intressezoner börjat förskjutas till . Risken för att det redan hårt exploaterade landskapet skall få tillskott av gravt förorenande industrier är uppenbar. Det förstärkta skogsbruksintresset riskerar också medföra en biologisk och estetisk utarmning av de områden där den mångsidigare och lövskogsbetonade eller hagmarkspräglade växtvärlden ersätts med ensidig massavedsskog. Luftföroreningarna och försurningen av jordarna utgör ett hotande problem genom närheten till kontinentens stora industrikoncentrationer. Stadsbebyggelsens struktur i västra är ytterst splittrad och utvecklas inte enligt någon medveten och samlad plan. Trafikmönster och trafikproblem blir alltmer komplicerade inom örestadsområdet. Tendenser till social segregering i boendet förefaller ha förstärkts. Då saknat den restriktiva hållning gentemot fritidsbebyggelse i närhetszonen till stadsbebyggelsen som varit rådande i , har fritidsbebyggelsen lättare att tränga sig fram på det rörliga friluftslivets och landskapsvårdens bekostnad. läge som passageområde för stora fågelsträck gör att exploateringen redan vållat betydande skador på denna del av faunan, osv. Härtill kommer att präglas av betydande ekonomiska balansproblem. En ständig förskjutning av den relativa ekonomiska och befolkningsmässiga tyngdpunkten västerut äger rum. från den mest expanderande utbyggnadsorten i området ligger distrikt, präglade av kronisk undersysselsättning, även under högkonjunkturer. Betydande löneskillnader råder mellan t. ex. å ena sidan och å andra sidan låglönedistrikten i och Kristianstadsregionen, detta trots att inte ligger nämnvärt över riksgenomsnittet i lönehiinseende. Vad som skulle krävas för att bemästra de skånska planeringsproblemen vore främst 1) en medveten begränsning av den fortsatta befolkningskoncentrationen till regionen som helhet, 2) en jämnare fördelning av den ekonomiska expansionen mellan landskapets olika delar, 3) en allmänt sett mer kvalificerad markhushållning än som kan åstadkommas med nuvarande planeringsmetoder, 4) en »grön plan» för hela provinsen, som på ett auktoritativt sätt kunde försvara landskapets naturliga särprägel, bevara återstående natur och driva en aktivare landskapsvård, 5) en stramare hushållning med de i landskapets inre delar knappa vattentillgångarna och en restriktiv hållning mot ytterligare utbyggnad av förorenande verksamheter, 6) en rehabilitering av kusterna i miljömässigt hänseende, 7) bättre samordnade trafiklösningar för provinsen som helhet. Det krävs en komplettering av den statliga länsplaneringen för att åstadkomma detta. Starkare styrningsmedel är nödvändiga, och ett samlat perspektiv på hela provinsens problem måste anläggas. Endast initiativ från den centrala statsmakten torde kunna åstadkomma en tillfredsställande lösning. Splittringen av provinsen i två län försvårar avsevärt en integrerad behandling av planeringsfrågorna. Sedan det s. k. regionplaneinstitutet nedlades saknas även på landstingssidan en administrativ struktur som kunnat överblicka provinsen. Framväxten av det interkommunala samarbetet och uppkomsten av fem kommunala planeringsområden i provinsen är inte nog för att fylla kraven. Dessa områden står i konkurrensförhållande till varandra, och speciellt Sydvästra kommunalförbund har expansionssträvanden som inte låter sig förenas med behovet av en mer balanserad struktur inom landskapet. I åtminstone ett tidigare sammanhang har staten centralt initierat planeringsverksamhet för nämligen i vattenfrågan genom den statliga utredningen och vattenförsörjning. Då det gäller regionplaneringen i allmänhet torde så tekniskt ambitiösa och tidskrävande initiativ inte vara behövliga då planeringsunderlaget redan i betydande utsträckning föreligger på länsmyndigheter och i kommuner. Men en centralt ledd och auktoriserad utvecklingsplan för enligt de i denna motion nämnda principerna är nödvändig för att säkra den maktpolitiska grunden för en riktig lösning av de hotande balans- och miljöproblemen och för ett upphävande av den överexploatering och det kaos som de lokala och regionala myndigheterna tvingas hantera med helt otillräckliga styrmedel. Mot bakgrund av vad här anförts hemställs att ger Kungl. Maj:t i uppdrag att i de administrativa former Kungl. Maj:t finner lämpliga initiera en samlad regional planering för med de målsättningar som i motionen anförts. (vpk) i