mot · FV02171 · 1972-01-19 00:00:00 — angående rätten till avdrag för kostnader vid inkomsttaxeringen. Enligt gällande taxeringsförordning har den skattskyldige i princip rätt till avdrag i självdeklaration för de kostnader som sammanhänger med inkomstens förvärvande. Det kan vara kostnader som är förenade med rörelsens bedrivande. För löntagaren kan avdraget gälla resor till och från arbetsplatsen, traktamenten för fördyrade levnadskostnader eller andra för inkomsternas förvärvande erforderliga kostnader. Avdragsrätten blir ofta föremål för uppmärksamhet både från den skattskyldige och från taxeringsmyndigheternas sida. För att något exemplifiera kan nämnas, att avdrag regelmässigt ej medgives för arbetsdräkt t. ex. arbetskläder, uniform, överdragskläder eller dylikt och inte heller för underhåll eller tvätt av sådana kläder. Avdrag har således förvägrats svetsare, fyrbiträde, fiskare, polisman, präst, militär, hotellvaktmästare, hovmästare m. fl. i nämnda fall. Om man lämnar den kategorin och går över till olika hjälpmedel, som är fysiskt eller medicinskt motiverade, kan avdragsreglerna te sig ganska omotiverat retriktiva. Så har t. ex. en folkskollärarinna vägrats avdrag för batterier till hörapparat och likaså teleexpeditör vägrats avdrag med halva kostnaden för batterier. En annan skattskyldig har ej fått göra avdrag för anskaffande av ögonprotes osv. Det finns en hel del sådana fall, som i och för sig kan verka stötande och i varje fall svårförklarliga för den enskilde skattskyldige, och det understryker naturligtvis behovet av en översyn och information i dessa frågor. Det är säkerligen också en hållbar hypotes, att högre och ofta också mera välutbildade inkomsttagare har lättare för att komma i åtnjutande av dessa avdrag. I dessa grupper är det naturligare än för andra att anföra besvär över taxeringen och fullfölja besvären i högre instanser. förhåller det sig sannolikt så, att man i dessa grupper just på grund av sin högre inkomst har möjlighet att göra avdrag för inkomstens förvärvande som mer än proportionellt svarar mot den högre inkomsten i förhållande till den lågavlönade. Arbetsuppgifternas olika art ger helt enkelt ökade avdragsmöjligheter fullt legalt, och det kan nog finnas fall där man inom avdragens ram kan rymma mera av sina vanliga levnadskostnader än vad låginkomsttagaren kan göra. Trots regeringsrättens praxis och riksskattenämndens anvisningar kan man inte komma ifrån att i den praktiska tillämpningen av avdragsrätten en ganska varierande bedömning förekommer i de olika taxeringsnämnderna. Det bör naturligtvis medges att det är svårt att få en fullständig överensstämmelse trots de handledningar som finns för taxeringsnämnderna, men det borde dock vara möjligt att uppnå en mer enhetlig och rättvis behandling än . En översyn av tillämpningen av bestämmelserna synes därför vara välmotiverad. Den grundläggande principen bör vara att avdrag må medges för utgifter som är nödvändiga för inkomstens förvärvande. Således bör kostnader för arbetskläder utgöra en avdragspost som bör godkännas. Med hänvisning till vad jag ovan anfört hemställes att hos Kungl. anhåller om en översyn av gällande taxeringsförordning i vad den avser avdrag för kostnader för inkomsts förvärvande, i syfte att åstadkomma mer enhetliga och rättvisa regler samt mer likartad tillämpning av desamma.