mot · FV02950 · 1972-01-26 00:00:00 — om ökat u-landsbistånd på kooperationens område. Kooperationen har spelat en förhållandevis blygsam roll i det internationella biståndsarbetet. Detta är beklagligt särskilt mot bakgrund av att den service som kan organiseras genom kooperativa organisationer, t. ex. på livsmedelsförsörjningens område, är svår att inlemma i ett traditionellt och ofta ineffektivt förvaltningssystem. De demokratiska beslutsprocesserna i kooperativa organisationer är därutöver utvecklingsfrämjande i en mer allmän betydelse genom att de kan skapa den insikt och de sociala och ekonomiska incitament som är nödvändiga för att medlemmarna skall få ett personligt intresse av att driva utvecklingen framåt. De kooperativa huvudorganisationerna i landet, , m. fl., har gjort en betydelsefull pionjärinsats genom att med frivilliga medel utbilda u-landskooperatörer. Med hänsyn emellertid till unika erfarenheter på detta område bör förutsättningarna och formerna för en betydligt ökad satsning på kooperativt utvecklingsarbete även via det offentliga biståndsanslaget utredas. Utvecklingsbiståndet till de fattiga länderna är i hög grad en fråga om anpassning och introduktion av teknik och metoder, som är främmande för u-landets sociala och ekonomiska miljö. Att huvudproblemet i denna överföringsprocess snarare är av sociologisk än av teknisk karaktär har länge stått klart och kan exemplifieras från många områden. Problemet är alltså inte att finna en ny teknik utan att få en redan känd teknik anpassad och tillämpad. För detta måste ofta djupt inrotade vanor och beteenden påverkas samt nya sociala och ekonomiska institutioner byggas upp. En bra illustration till dessa svårigheter finns bl. a. på jordbruksutvecklingens område. Trots de betydande insatserna på detta område har resultaten inte på långt när motsvarat ens relativt blygsamma förväntningar. Nya utsädessorter, särskilt anpassade för regioner och klimat, har utvecklats, västerländska metoder för livsmedelsproduktion har genom forskning och andra åtgärder anpassats för överföring till andra miljöer, och mängder av utländska experter har gjort betydande ansträngningar för att introducera nya metoder. länderna emellertid saknat de sociala och ekonomiska förutsättningarna för att till fullo tillgodogöra sig biståndet. Till dessa problem hör bl. a. en långt utbredd analfabetism, otillfredsställande jordägar- och marknadsföringssystem, faktorer som var för sig eller i kombination reser hinder i vägen för en full genomslagseffekt av begränsade insatser, t. ex. på det produktionstekniska området. Huvudproblemet är därför inte själva teknologin utan fastmer att rent institutionellt organisera dels tillförseln av förnödenheter, kredit och kunnande till de många små lantbruken, dels uppsamling, förädling och distribution av de råvaror som lämnar lantbruket. Bristen på koordination i dessa åtgärder, liksom möjligheterna för utomstående intressen att kommersiellt slå mynt av vissa av dessa funktioner, t. ex. kredit och marknadsföring, ödelägger ofta möjligheterna att ge u-landsbonden de incitament som behövs för att han själv skall få ett personligt intresse av att öka sin produktion och driva utvecklingen framåt. Många av dessa problem kan enligt beprövade modeller lösas genom samverkan mellan bönder i kooperativa föreningar. Genom sådana kan producenterna själva i egen regi och utan mellanhänder organisera funktioner som de individuellt inte kan klara med tillräcklig effektivitet, t. ex. kredit och förnödenhetsförsörjning samt marknadsföring. Kooperativa föreningar för sådan service är ofta att föredra även med hänsyn till svårigheten att inlemma sådana funktioner i traditionella och ofta ineffektiva förvaltningssystem. Därtill kommer att de demokratiska beslutsprocesserna som sådana är utvecklingsfrämjande genom att medlemmarna under eget ansvar måste sätta sig in i och ta ställning till den omvärld som direkt påverkar deras egen ekonomiska situation i primärproduktionen. Introduktionen av kooperativa verksamhetsformer är förvisso heller inte problemfri. Det väsentliga i detta sammanhang är dock att de institutionella åtgärder som kan åstadkommas genom kooperativa organisationer under alla förhållanden är en nödvändig förutsättning för introduktionen av ny teknik och förbättrade metoder i produktionen. Kooperationens roll i utvecklingsarbetet kan därför knappast underskattas. Utvecklingen av densamma ges också hög prioritet i de flesta . I det internationella biståndsarbetet däremot har kooperativ utveckling haft en förhållandevis underordnad betydelse vid sidan av mer tekniskt inriktade projekt. De nordiska kooperationsprojekten i och liksom det SIDA-finansierade projektet i (PACCA) torde höra till de största satsningarna på detta område även i internationell jämförelse. I jämförelse med övriga projekt på lantbruksutvecklingens område representerar de dock relativt obetydliga summor. Likaså torde resultaten av de kooperativa utvecklingsinsatserna inte alltid ha varit de allra bästa. En av anledningarna härtill kan vara att man i det internationella biståndsarbetet ännu förefaller söka sig fram längs utvecklingsvägar som åtminstone från skandinavisk synpunkt ter sig tveksamma och som här förkastades redan under kooperationens barndom. Uppfattningarna om vilka uppgifter kooperativa föreningar på lantbrukets område skall ha och om hur de därför skall vara organiserade och samordnade skiljer sig mycket starkt mellan olika länder. I jämförelse med andra länder har producentkooperationen i vissa särdrag. Dessa särdrag anses i någon mån förklara varför lantbrukskooperationen i växt sig starkare än i många andra jämförbara länder. Om så är fallet, är det angeläget att dessa erfarenheter också bättre utnyttjas i det internationella biståndsarbetet. Till det utmärkande i den skandinaviska lantbrukskooperationen hör bl. a. den starka samordningen mellan de olika föreningarna på olika nivåer och den starka kommersiella inriktningen av detta samarbete. Därigenom har en effektiv funktionsfördelning mellan olika led i den integrerade processen produktionförädlingdistribution kunnat åstadkommas. I andra länder inskränker sig samarbetet på sekundär och tertiär nivå ofta enbart eller i huvudsak till ideologiska frågor. Ett annat särdrag i den skandinaviska producentkooperationen är den starka satsningen på egna förädlingsindustrier. Därigenom har de skandinaviska föreningarna motverkat riskerna att bli enbart förmedmedlingsorganisationer, vilka enligt erfarenheter här såväl som i andra länder alltför lätt kommer i beroende av antingen konkurrerande privata intressen och/eller statliga regleringsorgan. En annan mycket viktig skillnad mellan skandinavisk kooperation och den i bl. a. de engelsktalande länderna är att kooperationen här har tagit ansvaret för uppgifter, bl. a. på marknadsföringens område, som i andra länder lagts på statliga eller halvstatliga s. k. marketingboards. Även detta anses i hög grad ha stärkt den skandinaviska kooperationens självständiga ställning och ökat dess handlingsfrihet. Det är alltså möjligt att ett ökat inslag av svenska och nordiska utvecklingsinsatser på det kooperativa området skulle kunna medverka till en mer allmän kvalitetshöjning på detta område. Såväl inom FN-organisationerna som i den svenska u-landsdebatten har betonats betydelsen av att man ökar biståndet, relativt sett, till utvecklingen av livsmedelsförsörjning och landsbygdsutveckling. Vi delar helt denna uppfattning. Med hänsyn emellertid till att våra erfarenheter på det kooperativa området i många avseenden är unika medan våra tekniska kunskaper om u-landsjordbruk är förhållandevis ringa vore det önskvärt att det kooperativa utvecklingsbiståndet kunde ges en mer framskjuten ställning. Förutsättningarna härför liksom formerna för en ökad biståndsinsats på detta område bör därför utredas. En betydande pionjärinsats på detta område, som vunnit stor internationell uppmärksamhet, har gjorts av de kooperativa organisationerna själva, , , , m. fl. Genom () bedriver dessa organisationer för medel som de insamlat bland medlemmar och anställda bl. a. en omfattande utbildningsverksamhet för u-landskooperatörer. Dessutom finansieras utbildningsverksamheten vid Internationella Kooperativa Alliansens regionalkontor i och Moshi () till stor del via SCC. Till sin verksamhet har SCC erhållit betydande bidrag även från SIDA, men detta förändrar inte i sak verksamhetens frivilliga karaktär. Det står emellertid helt klart att en mer omfattande insats för kooperativ utveckling i inte kan baseras på i huvudsak frivilliga insatser från enskilda organisationer. Frågan om hur man för en ökad biståndsinsats på detta området bäst mobiliserar den rika fond av erfarenheter som onekligen finns inom de kooperativa organisationerna i vårt land, omfattar även i övrigt en del problem som kräver ytterligare utredning. Det gäller bl. a. utvärderingen av på vilket sätt våra erfarenheter här hemma bäst kan omsättas i . Det gäller också vissa praktiska frågor som t. ex. hur rekryteringen av experter kan effektiviseras samt hur anställningstryggheten för dessa experter kan ordnas m. m. I årets statsverksproposition aviseras en utredning om hur det svenska utvecklingssamarbetet skall utformas på . Enligt min uppfattning bör de här aktualiserade frågorna kunna behandlas i denna utredning. Alternativt bör de kunna utredas av en särskild arbetsgrupp, i vilken representanter för SIDA resp. de kooperativa organisationerna bör ingå. Med stöd av vad som anförts hemställs att hos Kungl. Maj:t begär att förutsättningarna resp. formerna för ett ökat svenskt bistånd på kooperationens område utreds. . ÅSLING (c)