mot · FV021823 · 1972-11-17 00:00:00 — Vid utbyggnad i våra älvar bör natur- och miljöfrågor beaktas. Frågan om utbyggnad av fallhöjder skall rättsligt prövas och utredas av kronan innan förslag föreläggs myndighet och för beslut. Markvärdestegringen och dess katastrofala följder för människor, fauna och flora samt miljövärden är en gammal och olöst fråga. I propositionen nr 111 berörs frågan utan att man vågar gå från flyktig tanke till beslutsam handling. Bokförläggare skrev förord och utgav bok grundorätten , som var en stridsskrift 1891 mot påven angående den privata jordäganderätten och markvärdestegringen. var djupt men icke socialist. I boken hävdas att markvärdestegringen bör vara en vidsträckt offentlig egendom, en stor nationalfond ställd under nationens herredöme och till dess förfogande; den erbjuder en riklig inkomstkälla till betäckande av alla utgifter för landets styrelse, för lagskiftningen, för ungdomens uppfostran, och den sätter staten i stånd att understödja den fattiga befolkningen. En av de mest tilltalande egenskaperna vid denna egendom är, att dess värde aldrig står stilla, utan ständigt växer i direkt förhållande till samhällets tillväxt, och att just de orsaker, som mångdubbla anspråken på denna fond, även öka dess förmåga att möta dem. Att det värde, som jorden erhåller genom samhällets tillväxt, är bestämt för samhällets behov, bevisas ytterligare genom att betrakta de olägenheter, som följa av att icke låta jordvärdet tillflyta samhället. är i sanning en nitälskande även i det avseendet, att endast skada och olycka härleda sig av våra försök att utföra något på annat sätt, än han har bestämt. Där de välsignelser, som han tillbjuder, skjutas bort eller missbrukas, förändra de sig till förbannelser. Och liksom det är farligt för en moder att avhålla barnet från den näring, som fyller hennes bröst, då det föddes, så blir det även en källa till samhällets sjukdomar att vägra använda de värden för samhällets behov, som äro därtill bestämda. Ty vägrar man att använda det stigande jordvärdet för offentliga ändamål i det växande samhället, så nödvändiggör man skattepålagor, som förminska produktionen, snedvrida omsättningen och demoralisera samhället. Man låter några tillägna sig det, som med rätta tillkommer alla, men uraktlåter att använda det enda medel, som gör det möjligt att, i ett högt utvecklat samhälle, förena den besittningssäkerhet, som är nödvändig för att fruktbärande arbete, med den likställighet gent emot naturens rikedomskällor, som är den viktigaste av alla naturliga rättigheter. Samhället bygges på det sättet på grundvalen av orättvis olikhet människor emellan, i det man tvingar en del av folket att tillköpa sig rätten att leva, tillfällen att arbeta, fördelar, som samhället bjuder, och gåvor, som har ämnat åt alla. Men än mer: just denna plundring, som mänsklighetens flertal lider under, förorsakar i det framåtskridande samhället en ny plundring; ty där man låter jordvärdet tillfalla den enskilde, som har försäkrat sig om äganderätten till jorden, frestas denna att, där det finns utsikt till att jorden stiger i värde genom befolkningstillväxten eller påtänkta förbättringar, spekulera i jord, varvid de framkalla en konstlad brist på det, som utgör den naturliga grundvalen för allt liv och arbete. Härvid förorsakas produktionsstockningar, som visa sig i ständigt återkommande krampanfall av dåliga tider, kriser, som äro lika ödesdigra som förödande krig. Det är detta, som är orsaken till, att vårt materiella framåtskridande icke förmår förbättra stora samhällsklassers ekonomiska belägenhet. Det är detta, som i våra rikaste kristna länder skapar stora folklager, vilkas liv är hårdare, mera hopplöst, mera förnedrande än de lägsta vildars. Det är detta, som förleder så många att tro, att är en klåpare, som ständigt för fler människor in i världen, än han kan försörja, eller att det ingen finnes och att tron på honom är en övertro, som livets fakta och vetenskapens framsteg måste undanröja. Denna djupt kristna samhällsförkunnare gjorde dessa märkliga uttalanden och visioner . Han anklagade påven för att denne ville upprätthålla ett system där alla materiella gåvor och välsignelser göras uteslutande till ett mindretals egendom, och att påven ger oss lika rätt till himlen men nekar oss lika rätt till jorden. Det har blivit sagt om en berömd dom i högsta domstolen här i , som fälldes i en bortrymd slavs sak kort före borgarkrigets utbrott, att den gav lag åt nordstaterna och negrerna åt . På samma sätt ger ni i eder rundskrivelse evangeliet åt arbetarna och jorden åt godsägarna. Kan man då förundra sig över, att det gives människor som hånande säga: 'Prästerna äro villiga nog att ge de fattiga lika andel i det osynliga, men de sörja troget för, att de rika behålla allt det synliga för sig allena. Detta är orsaken till att de arbetande massorna runt om i världen vända sig bort från all dogmatisk religion. Och varför skulle de icke göra det? Vad är religionens uppgift om icke att utpeka de principer, som böra leda människorna i deras inbördes förhållande; om icke att ge oss klara, bestämda livsregler, som kunna tjäna till ledning i alla livets förhållanden i värkstaden, på torget, i rätten och riksförsamlingen såväl som i kyrkan; om icke att tjäna som en kompass, varigenom människorna trygga kunna ledas genom frestelsens stormar, begärligheternas villovägar, kortsynthetens tjocka? Vartill gagnar en religion, som står förlamad och tvivlande gentemot de mest betydelsefulla spörsmål en religion, som, hur mycket den än lovar i den tillkommande världen, intet förmår uträtta gentemot orättvisorna i denna? uttalanden kunde lika befogat rikta sig mot politiska ideologier, partier och politiker. Nya fastighetsbildningslagen ger central myndighet, lantmäteristyrelsen, och överlantmätarna en suverän makt, som till synes kommer att ge bolag och stora enheter ytterligare makt att lägga beslag på kronomark, mindre fastigheter och egnahem. Lantbruksnämnderna har ekonomiska styrmedel att rationalisera bort småbruk och bondejordbruk, trots att vi från natursynpunkt och ekologisk synpunkt i längden inte kan undvara mindre jordbruksenheter och stödjordbruk. Koncentration av jordbruk till stora enheter, med maskinella och andra investeringar på , påminner om en feodal inriktning av markägandet. Huruvida priserna på produkter sjunker och skatteinkomster från storbruken ger mera utdelning per har än de mindre jordbruksenheterna borde en undersökning kunna ge ett svar på. framförde jag i motioner krav att kronan skulle ta till vara sina gamla rättigheter i form av ägande av grustäkter, gamla impediment, för att skydda grusåsar och vattentäkter från förstörelse, varefter samhällets behov av grus skulle säkras till ett framtida rimligt pris. Det försäkrades då att inga risker för förstörelse och prishöjningar förelåg. På de som gått har miljarder uttagits som arbetsfri inkomst av grustäkter; vattentäkter och grusåsar har hänsynslöst spolierats och oersättliga värden i naturen skövlats. infördes lag om gräns mot vatten, fiskerättslag och ersättning för intrång i fiskerätt. Kostnaden skulle enligt experterna bli högst . Resultatet är skrämmande. Bygdebefolkningen som sedan urminnes tid haft rätt till fiske får finna sig i att bolag, godsägare och direktörer, ofta bosatta i huvudstaden, säger sig vara ägare till fiskevatten i , som de nyttjar som s. k. utländskt representationsvatten. Polismakten nyttjas för att driva bort bygdebefolkning och domstolarna beslagtager redskap och utdömer straff. Maj:ts stadga av , 2 kap. 1 §, sägs, att fiske i öppna havet, vid kronskär, stränder och , som egentligen ej till någon höra, eller under serskilda villkor innehavas, eger varje rikets undersåte frihet att idka, och sig till fördel använda. Svenska bönder blir kallade tjuvfiskare och stäms till domstol, och de får på avstånd tyst begrunda hur bolagsherrar, direktörer och utländska gäster fiskar på allmogens urgamla fiskeplatser. Men allmänheten får tillika inte endast betala de 1950 beslutade ersättningarna pä högst . uppgår väl utbetalade ersättningar till ett belopp . Personer som aldrig varit ned till sjön, badat i havet eller fiskat ens en mört under ett upp till långt liv, har fått flera tusenlappar för intrång i fiskerätt. Hur kan detta få ske? Från fritids-, miljö- och trivselsynpunkt har experternas skrivbordsprodukter inneburit bara negativa resultat för småfolket. Det har även uppgivits att det förekommit att för intrång i grustäkter ersättningar kunnat utgå med miljonbelopp. Om detta kunnat vara möjligt måste man fråga sig vem som kan så slösa med allmänna medel. Att lösa sysselsättningsfrågor genom att t. ex. flytta på utbyggda och fungerande ämbetsverk och institutioner torde vara en mycket dyr och irrationell metod för samhället och kan väl för anställda knappast vara ett stimulerande miljöbyte. Vad vi i avfolkningsbygder behöver är nya industrier och trygghet i sysselsättningen för befolkningen. Gränserna för stödområdena bör borttagas och samhället påtaga sig att under en övergångstid sätta in resurser på den plats i landet där behov så påkallar. Om de miljoner som går bort i flyttningskarusellen, och de ytterligare penningmedel som behövs för att statlig verksamhet därefter skall fungera, ställdes till stödorternas förfogande skulle resultaten och effekterna troligen bli större och riktigare. Flyttningskarusellen löser inga problem utan skapar i stället nya för både den givande och den tagande kommunen. Om t. ex. tänkte sig in i hur resultatet skulle bli om de olika departementen fick order om att sprida sig och flytta ut i olika län, vad en sådan revolution skulle få till följd, så kan tankebilden vidgas. Placering av personal, byggenskap och platsangivelse måste ske vid tillkomsten av nya verk och inrättningar och inte i efterhand. Den nya renbeteslagen har följts av problem och en sysselsättningsoch inkomstförstärkning för den juridiska personalen. Samerna sägs vilja ockupera stora delar av vårt land för egen , och de vill ha arbetsfri inkomst genom intrångsersättning, såsom sker i andra sammanhang. Nästa steg kan bli att de gamla nybyggarna, finnbefolkningen och anställda i och etc. kommer att stämma samerna för intrång i deras livsrum i fråga om fiske, jakt och friluftsliv. Miljonkostnaderna får bekostas av svenska folket i gemen. Den nya renbeteslagen löste inga problem utan öppnar en väg för nya och stora utgifter för samhället. Den nya jordabalken och den nya fastighetsbildningslagen borde ha lagts på is till dess att de frågor som måste aktualiseras genom den föreliggande propositionen nr lil, blir realistiskt prövade. Redan nu får vi på uppleva hur bolagen, tydligen utan kontroll, får nya kartgränser och gamla bygdevägar bortraderade på kartbilderna, och bolagen ockuperar skär, och strandområden och det nya land landhöjningen ger. Eftersom pengar ger makt och möjligheter åt bolagen kan de tydligen själva lägga beslag på den för friluftsliv och miljöer mest attraktiva marken i och för markspekulativa intressen. Beskattningsrätten lär tillkomma . Även om den statliga och kommunala skatten och landstingens skatt stigit i höjden på ett betungande sätt, är det orimligt att enskilda genom markspekulation m. m. tillåts att vid sidan av myndigheterna få bedriva ohämmade och okontrollerade skatteuttag. En yngling lär på en fastighet som togs från kronan 1719 utan vederlag kunna utta per innevånare i länet, om man skall kunna förvärva en för samhället nödvändig fastighet för gemensamma intressen. Om denna miljonrullning kan få försiggå och om expropriationslagstiftningens tillämpning ger liknande skrämmande resultat, måste ansvariga, tillämpande myndigheter ersättas av mera samhällsmedvetna och ekonomiskt kunniga institutioner. Det förefaller ofta som om resultaten av beslut skulle bygga på förutsättningar som uppdragits av högavlönade personer med skrivbordsteoretisk kompetens. Lagstiftningsfrågorna och tillämpningen av lag om gräns mot vatten, fiskerättslag, ersättning för intrång i fiskerätter och grustäkter, renbeteslagen, rättshjälpslagen och i fråga om jordlagstiftning, fastighetsbildning m. m. lämnar spår efter sig, som för samhället och enskilda är föga tilltalande och som bör tvinga fram en revision . Att bedöma huruvida den föreliggande propositionen nr lil är behäftad med samma eller liknande brister med tanke på praktisk tillämpning, och om den kan beskyllas för att vara en teoretisk skrivbordsprodukt, har brist på tid för genomläsning av den tusensidiga propositionen, granskning, kontroll och motionsskrivande, icke tillåtit. borde därför skjuta på behandlingen till vårriksdagen. Det är orimligt om under trycket av tidsnöd skulle pröva och fatta beslut när det gäller en proposition som omspänner en för land och folk så viktig fråga, som gäller människor, fauna, flora, miljöer, sysselsättning, trivsel, ekonomi, mark, vatten m. m. Av vad ovan framgår har endast en mindre omfattande bedömning av propositionens brister kunnat lämnas och motiveras, kompletterad med de önskemål jag anser angelägna. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att i anslutning till propositionen 1972:1 11 om regional utveckling och hushållning med mark och vatten måtte besluta 1. att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställa att regeringen möjligt måtte förelägga förslag att kronan vid bruk som nedlagts måtte återkräva kronans egendom, och eventuell ersättning för senare uttagna nyttigheter, på ett liknande sätt som skedde i det av landshövdingen undertecknade betänkandet om socialisering av två fastigheter i , omfattande ett område om ca 160 mils längd och 1,52,5 mils bredd, 2. att regering och myndigheter ålägges att bevaka kronans äganderätt till älvar och vattendrag, som i landslag och grundlag föreskrives, och att allmogens av ålder gällande urminnesrätt av myndigheter och rättsväsende uppmärksammas och respekteras, och att bolagens utbyggnad av vattenfallen i Ljusnan och förbjudes, eftersom äganderätten ligger hos kronan, 3. att i skrivelse till Kungl. hemställer om utredning och förslag att hindra markvärdestegring för all mark och allt vatten, och, om sådan sker, markvärdestegringen skall tillfalla kronan och kommunerna, och att markpriserna åsättes ett grundpris ej överstigande det markpris som betalas för god jordbruksjord; att beträffande grustäkterna, f. d. impediment som tillhör kronan, om de från naturvårdssynpunkt skall fredas, ersättning icke skall utgå, och i övrigt, om ersättning skall utgå, samma ersättning som för mark ovan angives utgår. 4. att lag om gräns mot vatten, fiskerättslagen, ersättning för s. k. intrång i fiskerätt revideras, med hänsyn till gamla, allmogen tillkommande urminnesrätter; och att det undersökes hur miljonrullningen för s. k. intrång i fiskerätt kunnat utgå samt om äganderätten till de överbetalade och till 1950 av kronan ägda vattnen nu är klarlagd och kan redovisas. 5. att Kungl. Maj:t nu utreder och kommer med förslag om ett nedläggande av kammarkollegiet och att dess akter överlåtes till annan museal institution, och att all remissverksamhet upphör, 6. att gränserna för stödområden utgår och utflyttningen av redan utbyggda och fungerande institutioner och ämbetsverk upphör och att miljonbesparingarna därav överlåtes till sysselsättningssökande kommuner för att skapa ny industriell verksamhet eller stöd till redan existerande sådan, samt 7. att utskottet vid behandlingen av propositionen måtte beakta de i motionen framförda synpunkterna. 72 1892 S 1972