mot · FV02662 · 1972-01-25 00:00:00 — av herrar Enskog och om ökad utbildning av vissa specialistläkare I proposition nr 35, som behandlades av riksdag, framlades förslag angående vidareutbildning och fördelning av läkare m. m. Grundtanken i propositionen var att läkarnas vidareutbildning skulle inordnas i den allmänna sjukvårdsplaneringen. Denna vidareutbildning skulle därvid utformas som ett led i en strävan efter en balanserad expension av sjukvårdens olika grenar. Det framhölls i detta sammanhang att viktiga områden som behövde byggas ut var den öppna vården utanför sjukhusen, den psykiatriska vården och långtidssjukvården. Läkarresurserna borde liksom övriga sjukvårdsresurser inriktas på att tillgodose patienternas olika behov av sjukvård. Praktiskt taget alla nya läkare förutsattes skola gå igenom vidareutbildning som skulle ske genom tjänstgöring i offentlig sjukvård. Antalet läkartjänster som kunde utnyttjas för vidareutbildning borde motsvara antalet läkare som efterfrågade sådan utbildning. Dessa tjänster skulle vara fördelade på sjukvårdens olika sektorer så att de svarade mot det sjukvårdsbehov som kunde förutses. Genom ett sådant system skulle läkarresurserna kanaliseras till de områden där de bäst behövdes. Vidare föreslogs i propositionen att vidareutbildningen, som läkaren skulle fullgöra i underordnad ställning, skulle inledas med en allmän utbildningsperiod, kallad allmäntjänstgöring. Föredragande departementschefen hade uttalat, att den obligatoriska allmäntjänstgöringen vars omfattning och innehåll bestämdes av Kungl. Maj:t borde omfatta 21 månader, varav bl. a. inom öppen vård och inom psykiatri. Den fortsatta vidareutbildningen avsågs komma att äga rum i form av antingen en specialistutbildning, som i regel skulle omfatta tjänstgöringar under sammanlagt , eller en utbildning till allmänpraktiker . Därunder skulle läkaren följa viss systematisk undervisning. Departementschefen uttalade också i propositionen att anledning fanns att fortlöpande revidera utbildnings- och studieplanerna med hänsyn till sjukvårdens utveckling och forskningens framsteg. Sedan dels den nya läkarutbildningen, dels också läkarreformen med bl. a. enhetstaxa om vid besök i sjukvårdshuvudmännens läkarmottagningar tillämpats har man fått vissa erfarenheter, sorn talar för att det nu är dags att vidtaga vissa justeringar. a. har det visat sig vara svårt att få tillräckligt många läkare som ägnar sig åt vissa specialiteter, t. ex. och kanske främst röntgenspecialiteten. Genom att den öppna vården har prioriterats har remisspatienter till röntgenavdelningarna ökat. har många läkare, främst på grund av rädslan för , begärt betydligt mera omfattande röntgenundersökningar än som i regel vore nödvändigt för den aktuella undersökningen. Detta, liksom en ökad belastning från sjukhusens olika kliniker, har medfört att röntgenavdelningarna har fått en kraftig ökad arbetsbelastning som dessa avdelningar är mycket underbemannade därför att alltför få läkare vill ägna sig åt denna specialitet. Eftersom antalet öppenvårdsläkare redan ökat och man kan förutse att denna ökning kommer att fortsätta kan man ifrågasätta om inte läkarkandidaternas allmäntjänstgöring kunde ändras något så att också en obligatorisk röntgenutbildning på exempelvis kunde inrymmas i de 21 månaderna. Härigenom skulle man säkert vinna ett ökat intresse för röntgenspecialiteten som det ju vore av stort värde för de läkare som kommer att ägna sig åt andra specialiteter. Det är emellertid en del andra specialiteter som också är mindre attraktiva, t. ex. ögon och öron. Åtgärder bör vidtagas för att justera ovannämnda förhållanden. Vi får därför föreslå att beslutar att uppdra åt Kungl. Maj:t att utreda och vidtaga lämpliga åtgärder för ökad utbildning av vissa specialistläkare. ENSKOG (fp)