mot · FV02821 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om en utredning rörande investerings- och driftstöd i anslutning till kommunernas långtidsplanering. I konjunkturpolitiken används en lång råd instrument. De syftar till att åstadkomma balans mellan tillgång och efterfrågan på arbetskraft vid olika intensitet i samhällsekonomin. Genom restriktioner för investeringar under högkonjunkturer och stimulanser under lågkonjunkturer påverkar staten takten i samhällsbyggandet och därigenom sysselsättningen i första hand inom byggnadssektorn men i andra hand också inom andra sektorer. Genom beredskapsarbeten, industribeställningar m. m. skapar staten dessutom nya arbetstillfällen under lågkonjunkturer. I konjunkturuppgångar reduceras dessa insatser eller tas helt bort. Det är givetvis angeläget att de konjunkturpolitiska insatserna i största möjliga utsträckning främjar en långsiktig utveckling mot de på politisk väg uppställda målen. har hävdat att boendeservice är ett viktigt instrument för att främja de övergripande politiska målen om gemenskap, trygghet och jämlikhet. Remissbehandlingen av kommitténs andra betänkande (Boendeservice 2, SOU 1970:68) har visat att denna uppfattning är allmän. Det synes angeläget att pröva om en utbyggnad av boendeservicen skulle kunna inpassas i konjunkturpolitiken, givetvis utan att den långsiktiga utbyggnadstrenden äventyras. Boendeservice innefattar enligt servicekommittén följande funktioner: åldrings-, sjuk- och handikappservice varudistribution och expeditiva tjänster förebyggande hälsovård och öppen sjukvård informationsservice Servicesektorn är personalkrävande och skulle därför lämpa sig väl som sysselsättningsobjekt i en lågkonjunktur. Anläggningar i bostadsområden är en nödvändig förutsättning för de flesta av funktionerna. Därför kan boendeservice också ge underlag för investeringsverksamhet, som skulle kunna infogas i ett konjunkturpolitiskt mönster. Vissa försök i denna riktning har gjorts under innevarande lågkonjunktur. Utbyggnad av barnstugor har stimulerats genom att anläggningsbidrag utbetalats i förskott. Utbildning av ungdomsledare har påbörjats. Det har prövats att bygga ut den sociala hemhjälpen i form av beredskapsarbeten. Primärkommunerna, som är huvudmän för större delen av de funktioner som innefattas i begreppet boendeservice, har numera en ekonomisk långtidsplanering som sträcker sig . Normalt visar den en successiv höjning av ambitionsnivån beträffande serviceutbyggnaden. Vid en konjunkturdämpning, en sådan som vi just nu upplever, ser sig många kommuner tvingade att begränsa utgifterna, vilket drabbar vissa delar av servicesektorn. Det har gällt dels den sociala hemhjälpen och transporttjänsten för handikappade, dels barntillsynen i form av både daghemsplatser och familjedaghemsplatser. Motiveringen för reduceringen av barntillsynen har bl. a. varit att den kvinnliga förvärvsverksamheten minskat eller väntas minska. Dessa restriktioner drabbar hårt de ekonomiskt och i övrigt svaga människorna. Det förefaller vara ett kortsynt tillvägagångssätt som kommunerna tvingas tillämpa. I stället borde det vara angeläget att använda konjunkturdämpningen till att stå väl inför den konjunkturuppgång som förr eller senare kommer. När konjunkturen vänder uppåt igen blir trängseln om resurserna erfarenhetsmässigt hård. I fråga om investeringar för boendeservice finns det möjligheter att i kommunernas långtidsplanering se när ett visst projekt är infogat i kommunens resursram. När det gäller driftkostnaderna är det möjligt att avläsa deras beräknade nivå, totalt och för varje post i driftbudgeten, . Det borde därför vara möjligt att i en konjunkturdämpning dels satsa byggresurser på anläggningar för boendeservice, dels ge ekonomisk hjälp till driften av service på ett sätt, som är anpassat till varje kommuns långsiktiga ambitioner och resurser. För investeringsprojekt är det givetvis en förutsättning att projekteringen ligger väl framme. I princip borde det alltså vara möjligt att a) tidigarelägga kommunala investeringar för boendeservice b) ge statliga stimulansbidrag i form av anläggningsbidrag utöver vad som förekommer i normalfallet (skolbyggnadsbidrag, anläggningsbidrag till barnstugor m. Som en konsekvens av ett sådant tillvägagångssätt skulle man få en motsvarande minskning av investeringsverksamheten i en konjunkturuppgång. Detta skulle i princip få till effekt att projekt som planerats komma till stånd också blir realiserade men vid en annan tidpunkt än den som kommunen med hänsyn till sina egna resurser planerat. Något avsteg från den långsiktiga trenden får givetvis inte accepteras. Det finns anledning understryka att ett investeringsstöd till kommunerna inte får avsedd effekt om det inte kombineras med driftstöd, då driftkostnaderna är särskilt kännbara för kommunerna i ett visst konjunkturläge och innebär långsiktiga bindningar vid en högre kostnadsnivå. Det torde vara möjligt att med statliga bidrag av konjunkturdämpning lyfta en kommuns servicenivå, mätt i driftkostnader, uppåt. Lyftningen kan göras olika hög och därmed anpassas till det aktuella behovet av sysselsättningsstimulans. Staten skulle därvid skjuta till den summa pengar som utgör mellanskillnaden mellan vad kommunen betalar för serviceutbudet och vad som behövs för att nå en viss högre nivå för någon period längre fram i tiden. Ligger denna tidpunkt endast framåt i tiden, kan det statliga bidraget utgå under detta år. Ligger tidpunkten längre fram, kan en anpassning ske av det statliga bidraget till de kontinuerligt ökande resurserna enligt långtidsplaneringen i kommunen. När kommunens planerade servicenivå överensstämmer med den genom statsbidraget åstadkomna upphör det statliga bidraget att utgå helt. Driftkostnaderna får därefter öka i den takt som kommunernas egna resurser medger. Någon förändring av utbyggnadstrenden har alltså inte skett. Tillvägagångssättet illustreras i det följande: En viktig fråga att diskutera inför en sådan planering av serviceutbyggnaden är utbildningen av personalen. Det borde vara möjligt att ge arbetsmarknadsutbildning inom servicesektorn på en nivå, som är anpassad till serviceutbyggnaden enligt kommunernas långtidsplanering. I en lågkonjunktur är det givetvis inte nödvändigt att utbilda just de arbetslösa för arbetsuppgifter inom servicesektorn. Samma nettosysselsättningseffekt kan ju nås om någon person i arbete omskolas eller vidareutbildas till servicearbete och lämnar sin tidigare arbetsuppgift till en arbetslös person. Att förmå kommunerna att vidhålla sin planerade takt i serviceutbyggnaden även i högkonjunkturer och att förhindra att en reducering av serviceutbudet görs i en lågkonjunktur bör självfallet noga beaktas. Det är vidare angeläget att beakta hur kommunerna prioriterar mellan olika sektorer inom sitt ansvarsområde. Det kan finnas anledning att överväga om man med statliga åtgärder på ett effektivare sätt än nu borde stimulera serviceutbyggnaden på bekostnad av mindre angelägna investeringsobjekt, t. ex. större idrottsanläggningar, större simhallar och kommunala förvaltningsbyggnader. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställes att hos Kungl. Maj:t begär en utredning i konjunkturpolitiskt syfte om olika former av investerings- och driftstöd med anknytning till kommunernas långtidsplanering.