mot · FV02166 · 1972-01-19 00:00:00 — av m. fl. Den regionala demokratin är väsentligt mindre utvecklad än den kommunala demokratin. Väsentliga regionala samhällsuppgifter handhas av länsstyrelserna, medan landstingen främst har karaktären av självstyrelseorgan för den regionala sjukvården. Beslutanderätten i frågor som måste lösas på regional nivå ligger således alltjämt huvudsakligen på statliga tjänstemän och inte på folkvalda lekmän, vilket från närdemokratisk synpunkt vore önskvärt. Att länsstyrelserna fick en verkstyrelse, bestående av förtroendemän, torde inte ha förändrat bilden på något avgörande sätt. föreslog 1968 en vidgning av den regionala demokratin. , som i demokratiska former representerar hela länets befolkning, har, menade länsdemokratiutredningen, ett otillräckligt inflytande på utvecklingen och planeringeri av länet. Enligt utredningen spelade lekmännen i länsförvaltningen en alltför passiv roll. Utredningen hänförde detta till att partiväsendet inte var inkopplat i valen av lekmän och att det därför inte gick att utkräva ett politiskt ansvar av lekmännen. föreslog därför att landstingen skulle överta uppgifter från bl. a. de statliga länsorganen: främst den regionala samhällsplaneringen. Vidare borde den beslutanderätt i övergripande frågor som enligt länsförvaltningsutredningen skulle överföras från de fristående länsnämndema till i stället ges till . På andra områden, där de rikspolitiska perspektiven spelade en avgörande roll, kunde landstingen inom statlig ramlagstiftning få ett ökat inflytande. vände sig mot länsförvaltningsutredningens förslag, som man uppfattade som ett uttryck för ensidigt effektivitetstänkande, och framhävde starkt betydelsen av medborgarinflytande och medborgarkontroll över de regionala besluten. Vi delar på dessa punkter i allt väsentligt länsdemokratiutredningens uppfattning. Landstingskommunerna bör utvecklas till verkliga länskommuner med uppgifter över ett brett fält och landstingen till länens parlament, motsvarande primärkommunernas fullmäktige. Landstingen bör därvid tillföras nya uppgifter genom överflyttning av uppgifter från centrala och regionala statliga organ till landstingen. Som allmän regel bör gälla att frågor, vilkas lösning kräver ett större befolkningsunderlag än primärkommunens, skall handläggas av ett förstärkt landsting inom näringsgeografiskt väl avvägda länsgränser. Det är väsentligt att landstingens uppgifter förstärks främst genom en överföring av ärenden från centrala statliga organ. En sådan decentralisering leder till ökad närhet mellan beslutsfattarna och dem som berörs av besluten. samhällsplaneringen får härigenom en starkare förankring hos den lokala opinionen. Från demokratisk synpunkt är en decentralisering också viktig för att undvika att länets folkvalda representanter underordnas centrala statliga förvaltningsmyndigheter i vissa frågor. Det står vidare klart att en utflyttning av beslutsfunktioner verkligen leder till maktspridning och decentralisering, medan andra metoder alltid riskerar att som en bieffekt leda till ytterligare koncentration av beslutsfattandet till departementen. I samband med att de ges väsentligt nya uppgifter måste också landstingen omorganiseras. De bör erhålla en ny form av styrelse och ett vidgat utskottsväsende. De politiska partiernas ställning inom landstingen bör ytterligare stärkas. Strävan att ge väljarna ökade möjligheter att följa, påverka och kontrollera beslutsprocessen inom den egna regionen bör vara vägledande för organisationen av landstingen. Länsförvaltningsreformen (med införande av länsrätterna och länsskatterätterna) har underlättat en reform på detta område, eftersom de rent judiciella ärendena härigenom i princip skilts från förvaltningsärendena. De nya länsstyrelserna kan heller inte sägas utgöra ett hinder för en reform av här föreslagen karaktär. De motsvarar inte länsdemokratiutredningens krav på ett starkare direkt medborgarinflytande över de regionala frågorna och den regionala planeringen, eftersom en majoritet av ledamöter utses av regeringen. Särskilt iögonfallande är detta sedan regeringen utnyttjat sin utnämningsrätt till att förstärka det socialistiska inslaget i länsstyrelserna. Länsberedningen bör, av skäl som här har anförts, få sådana nya direktiv att dess arbete ändras och inriktas på en utbyggnad av landstingen till regionala självstyrelseorgan, förslagsvis betecknade länsparlament. En praktisk försöksverksamhet med tillämpad länsdemokrati skulle kunna inledas i genom att där ges samordningsansvaret för den regionala planeringen. Redan nu är i huvudman för regionplaneringen och har dessutom byggt upp egna planeringsresurser, bl. a. inom miljövårdssektorn. Det har därigenom speciella förutsättningar att försöksvis leda och samordna den regionala planering som nu bedriver. Givetvis måste omfattningen av och befogenhetsgränserna för en sådan samordningsfunktion klarläggas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos Kungl. Maj :t begär 1. att länsberedningens arbete inriktas på en utbyggnad av landstingen till regionala självstyrelseorgan med ansvar för bl. a. den regionala samhällsplaneringen, 2. att som ett försök med tillämpad länsdemokrati i ges samordningsansvaret för den