mot · FV02609 · 1972-01-24 00:00:00 — av m. fl. Bostadspolitikens syfte skall vara att garantera alla medborgare bostäder i goda miljöer och att åstadkomma en effektiv byggnadsproduktion som möjliggör låga boendekostnader. Statsmakternas målsättning för bostadspolitiken är att hela befolkningen skall beredas sunda, rymliga, välplanerade och ändamålsenligt utrustade bostäder till rimliga kostnader. Denna målsättning som lades fast 1967 är alltför begränsad. Miljöaspekterna och angelägenheten av att bereda samma möjligheter till bra bostäder över hela landet har inte beaktats i målsättningen. har i sitt betänkande (SOU 1970:68) Boendeservice 2, vilket finns refererat i statsverkspropositionen, gjort ett försök att vidga målsättningen för bostadspolitiken. Det är gietvis angeläget att den vidare servicemålsättning som föreslås kommer till stånd, men detta uppfyller inte kraven på en förbättrad boendemiljö. Kostnadsutvecklingen på bostadsområdet är otillfredsställande. De kraftiga bostadskostnadsökningarna dämpades något i slutet på . ändrades detta, och kostnaderna steg kraftigare . har människor med normala inkomster inte råd att acceptera erbjudna lägenheter av normal storlek och standard. Forskningen om bostadsbyggandet måste intensifieras. Det är viktigt att de kostnadssänkande åtgärderna inom byggandet kan överblickas i samtliga sina delar och att kunskap nås om deras inbördes relationer. Vi vill i detta sammanhang bl. a. peka på de möjligheter till sänkta boendekostnader som kan uppstå vid ett positivt samarbete mellan byggherren och den framtida hyresgästen. Genom försök i den riktningen har det kunnat konstateras att lägenheter, som byggherren överlåtit icke fullt inflyttningsklara till hyresgästen, har varit mycket attraktiva. Man når genom ett sådant förfarande inte bara billigare boendekostnader utan ger hyresgästen ökade valmöjligheter beträffande lägenhetens utformning. Detta ger möjlighet till en egen arbetsinsats och successiv höjning av bostadsstandarden, anpassad till förändrad hyresbetalningsförmåga. I detta sammanhang bör även poängteras angelägenheten av att dämpa inflyttningen till storstadsregionerna. Den av den so cialdemokratiska regeringen stimulerande flyttningen till storstadsregionerna leder till en överhettning främst inom byggnadssektorn inom dessa områden. Som framhåller har det blivit svårt att få avsättning för alla nybyggda lägenheter. Det förekommer att nybyggda lägenheter står tomma . För en del lägenheter är denna tidsutdräkt inte obetydlig. Det minskade efterfrågetrycket är en följd av både ökat utbud och höga kostnader. pekar på starkt oroande inslag i utvecklingen som t. ex. kommunernas väsentligt ökade utgifter för socialhjälp . Som framhålles av synes denna ökning till en del vara föranledd av att hushåll, som i övrigt inte har haft särskilda försörjningsproblem, har behövt kompletterande socialhjälp för att betala hyran i nybyggda hus. En dämpad expansion i storstadsregionernas kommuner skulle möjliggöra en mer balanserad kostnadsutveckling på bostadsområdet. Planering och regional fördelning Enligt tidigare beslut av statsmakterna skall bostadsbyggnadsplanen ha ett femårigt perspektiv. har således nu att ta ställning till perioden 19721976. Planen upptar ett garanterat program för det statsbelånade byggandet. För vart och ett av upptar planen dessutom ett beräknat byggande utan statliga lån samt en projektreserv som avser både det statsbelånade och det inte statligt belånade byggandet. För det tredje året fastställs en projektreserv som avser endast det statsbelånade byggandet. Planen omfattar hela landet. För de senare åren av planeringsperioden omfattar planen endast ett mindre antal kommunblock. Enligt de grunder som fastställdes i samband med införandet av den femåriga planeringsperioden omfattar planen endast orter med klart expansivt näringsliv, en långsiktigt positiv befolkningsutveckling, behov av ett kontinuerligt byggande och därmed också underlag för en långsiktig planering av bostadsbyggandet. I denna fråga hade en avvikande uppfattning vid den femåriga planeringsmetodens införande. Vi hävdade att alla delar av landet måste få möjlighet att planera bostadsbyggandet på ett meningsfullt sätt. Innebörden av vårt förslag var att samtliga kommuners behov av långsiktiga rambesked skulle beaktas. Vårt förslag vann inte gillande. Kritik mot metoderna har också riktats av som ansett att det av riksdag beslutade systemet för fördelning av bostadslåneramar skall bli föremål för omprövning, varvid samtliga kommuners behov av långsiktiga rambesked beaktas. Vid skedd fördelning enligt de fastställda principerna har av landets 272 kommunblock endast 44 ansetts som expansiva. Dock har en smärre uppmjukning skett så att ytterligare ett mindre antal kommunblock med ett genom konkreta projekt dokumenterat planeringsbehov har erhållit ramtilldelning. I statsverkspropositionen föreslås att den av riksdag preliminärt beslutade bostadsbyggnadsplanen för år 1972 nu fastställs definitivt. Den innebär ett garanterat program omfattande 95 000 lägenheter, varav 87 000 statsbelånade och 8 000 lägenheter utan statliga lån. riksdag antog för , som då var tredje året i planperioden, en bostadsbyggnadsplan med ett garanterat program om 65 000 lägenheter och en projektreserv om 16 000 lägenheter, samtliga statsbelånade. Planen för skall nu utvidgas till att omfatta hela landet. Departementschefen föreslår att den skall ges samma omfattning som planen för . För det tredje planeringsåret dvs. 1974 föreslås det garanterade programmet omfatta 65 000 statligt belånade lägenheter och projektreserven 16 000 lägenheter. Av dessa beräknas 5 000 respektive 6 000 lägenheter avdelas för att tillgodose önskemålen om ett treårigt planeringsperspektiv i orter som inte är klart expansiva men där behovet av en ramtilldelning för år 3 är klart dokumenterat genom konkreta projekt. För vart och ett av föreslås i propositionen i enlighet med gällande principer att ett garanterat program för det statsbelånade byggandet skall fastställas. Detta föreslås omfatta 50 000 lägenheter och avse endast bostadsbyggandet i orter med klart expansivt näringsliv. Som framgår ovan tilldelas nästan hela ramen för det tredje året och hela ramen för det fjärde och femte året kommuner som enligt de fördelande instansernas tolkning har ett klart expansivt näringsliv och en på lång sikt positiv befolkningsutveckling. Detta utgör en diskriminering av majoriteten av landets kommuner och innebär i praktiken att regeringen föreslår att dessa kommuner även ej bör vara expansiva. Vi kan inte acceptera att de flesta kommuner inte får del av tilldelningen i planeringsperioden. De är därmed karakteriserade som varande utan klart expansivt näringsliv, utan långsiktig positiv befolkningsutveckling och utan behov av ett underlag för långsiktig planering av bostadsbyggandet. Även de kommuner som på dessa grunder sagts vara utan klart expanderande näringsliv har ett starkt behov av ett underlag för långsiktig planering av bostadsbyggandet. Utan denna långsiktiga planering saknar kommunerna den planeringsberedskap, som t. ex. är nödvändig för att få del av konjunkturreserven vid en lågkonjunktur. Om ingen långsiktig planering kan ske, kan heller ingen planering ske för ett mer expansivt näringsliv. Det existerande näringslivet inom kommunerna måste, oavsett om det är expansivt eller inte, kunna bereda de där sysselsatta möjlighet att förnya och förbättra sina bostäder. Den långsiktiga bostadsbyggnadsplaneringen är nödvändig i alla kommuner för att målsättningen att bostäder och arbete skall kunna erhållas över hela landet uppfylls. Om näringslivet skall kunna utvecklas även utanför ett fåtal starkt koncentrerade områden erfordras ett långsiktigt planerat bostadsbyggande. Givetvis krävs det ett omfattande bostadsbyggande även i de större tätortsregionema. Det är viktigt att storstadsregionerna underordnas de regionalpolitiska målsättningarna. När storstädernas expansion dämpats bör bostadssituationen där lättare kunna bemästras. Mot bakgrund av vad vi här har anfört föreslår vi att samtliga kommuner skall ges långsiktiga planeringsmöjligheter. Det garanterade programmet för bostadslån för nybyggnad för bör sättas till 75 000, 60 000 respektive 60 000 lägenheter. Den ökning med 10 000 lägenheter , som vi föreslår, skall användas för att ge alla kommuner långsiktiga rambesked om bostadsbyggandets omfattning. har den statliga långivningen till bostadsbyggande varit av en väsentligt större omfattning än de av oss föreslagna garantiramarna 3, 4 och 5. Effekten av vårt förslag blir att förutsättningarna för en långsiktig planering förbättras för många glesbygdskommuner inom det totala bostadsbyggnadsprogrammets ram. En vidgad ramfördelning enligt ovan gör det dessutom möjligt att låta den regionala fördelningen mellan kommuner ske på länsnivå för hela planeringsperioden, vilket bäst överensstämmer med planeringsprinciperna i övrigt. Länsbostadsnämnderna bör således vara regionala fördelningsorgan. Ett mycket stort antal bostäder utgår ur beståndet på grund av låg kvalitet. Detta förhållandet berör rimligtvis alla kommuner. Även kommuner som statistiskt sett inte är expansiva är i behov av standardhöjning och förnyelse av bostadsbeståndet och bör få en tilldelning minst i enlighet med detta behov. bör uttala att samhället garanterar detta. Förutsättningarna för detta torde förbättras relativt snabbt genom den tendens till minskat bostadsbyggande som kan avläsas i storstadsregionerna. Denna tendens torde ytterligare kunna förstärkas genom en effektivare regionalpolitik. Allt fler kommuner i storstadsregionerna inser dessutom det lämpliga, från samtliga där boendes synpunkt, i att dämpa expansionen. Småhusens andel av det totala bostadsbyggandet är . Detta är internationellt sett en mycket låg nivå. Jämförbara länder har ungefär dubbelt så stor småhusandel som . Ett fritt val mellan olika boendeformer bör vara en naturlig strävan i ett samhälle med hög standard. torde småhusbyggandet avsevärt understiga konsumenternas önskemål. För många, inte minst barnfamiljerna, representerar småhusen den bästa boendemiljön. Småhusandelen av byggandet har inte genomgått någon större förändring. Detta sammanhänger med att statsmakternas beslut och reglering inte medgett detta. Den begränsade småhusandelen torde bl. a. bero på att småhusen utgör en del av kvoteringen och på övergången till fördelning i m2 våningsyta. Åtgärder bör vidtagas för att stimulera ett så omfattande småhusbyggande att småhusens andel av bostadsmarknaden motsvarar konsumenternas önskemål. Den statliga låneramen för lägenheter omfattar även småhus. Att medge ett fritt byggande av friliggande småhus utöver den ram som beslutades av skulle enligt vår mening inte medföra några påtagliga samhällsekonomiska risker. Framför allt när det finns påtagliga sysselsättningsproblem i områden utanför storstadsregionerna borde ett sådant fritt byggande av småhus positivt kunna påverka sysselsättningssituationen. Det skulle också medföra en förbättrad möjlighet att tillföra landsbygden och de mindre tätorterna en nyproduktion som är angelägen dels för att förbättra bostadssituationen för den redan bosatta befolkningen, dels för att ge dem som av olika skäl, inte minst miljömässiga, önskar flytta till landsbygden möjlighet att lösa sin bostadssituation. Vad gäller storstadsregionerna, där småhusbyggandet utgör en liten andel av produktionen, måste givetvis de eventuella inflationsdrivande konsekvenserna av ett fritt småhusbyggande följas med speciell uppmärksamhet och ett återförande av småhusbyggandet innanför ramarna kunna ske. sker byggandet av fritidshus fritt upp till en storlek som i många fall inte väsentligt skiljer sig från småhus för åretruntboende. Byggandet av fritidshus sker utan kvotering. Enligt vad vi kan bedöma har inte detta lett till sådana samhällsekonomiska konsekvenser att det motiverar kvotering av fritidshusbyggandet. Boendet i stora flerfamiljshus utan markkontakt i hårt exploaterade områden innebär för många människor en otillfredsställande bomiljö. Inte minst gäller detta barnfamiljerna. Det ökade byggandet av flerfamiljshus med marknära lägenheter utgör här en positiv alternativ lösning. Det bör observeras att byggandet av sådana flerfamiljshus inte nödvändigtvis innebär högre kostnader än höghusbyggande. Vissa erfarenheter tyder på att förhållandet kan vara det omvända. Det är angeläget att man inom byggnadsforskningen noga följer upp de erfarenheter som gjorts vid byggande av flerfamiljshus där lägenheterna får markkontakt och att man utvecklar de byggmetoder som detta erfordrar. En effektiv konkurrens mellan byggnadsföretagen är nödvändig för att minska boendekostnaderna. Konkurrensen måste omfatta såväl produktion som förvaltning av bostäder. Vi finner det väl motiverat att lånegränsen för enskilt ägda flerfamiljshus höjs till , vilket skulle stimulera till ökad konkurrens. Beträffande småhus som bebos av låntagaren har det varit vanligt att den blivande egnahemsägaren har bidragit till kontantinsatsen genom eget arbete på fastigheten. Införandet av modema byggmetoder har gjort det svårare att utnyttja den möjligheten. Vi anser det angeläget att den enskildes möjligheter till egnahemsägande underlättas. Det är därför motiverat att höja den övre lånegränsen från . Utvecklingen av paritetslånesystemet, vilket tillkom i samband med att nya bostadspolitiska riktlinjer antogs , har redan gett anledning till att en särskild utredning tillsatts för att utreda vissa frågor angående detta system. Paritetslånesystemet leder bl. a. till att vissa räntekostnader kapitaliseras. Den konstruktion som systemet har innebär att med de senaste årens höga ränteläge kommer återbetalningstiden för lånen att vara mycket lång. I vissa fall ökar låntagarnas skuld till staten utan att motsvarande ökning sker av direkta tillgångar. För att paritetslånesystemet skall fungera som det var avsett krävs att räntan hålls på en låg nivå. Om en sänkning av räntan inte kommer till stånd och blir bestående är det knappast möjligt att lösa den nuvarande situationen utan att avstå från viktiga bostadssociala målsättningar om vilka det råder stor enighet. Vi återkommer i övrigt beträffande paritetslånesystemet i samband med aviserad särskild proposition senare under vårriksdagen. Frågorna om en förbättrad bomiljö behandlas i en särskild motion. Förräntning av vissa äldre bostadsbestånd Genom beslut av riksdag slutreglerades de tilläggslån som utgått , varvid huvuddelen återkrävdes och resten efterskänktes. riksdag beslöt att genomföra en begränsad amortering av de utbetalade provisoriska tilläggslånen med ett belopp motsvarande det kapitaliserade värdet av ett årligt bidrag av en krona per m2 lägenhetsyta. Någon ränta skulle inte utgå, och amorteringstiden bestämdes till . beslöts att äldre tilläggslån skulle återbetalas intill ett belopp av per m2 lägenhetsyta. överskjutande belopp skulle alltjämt vara räntefritt och stående; 1961 beslöts emellertid att de till amortering uppsagda delarna skulle förräntas . De årgångar av flerfamiljshus det gäller åtnjuter betydande förmåner emedan tertiärlåneräntan är bunden vid , medan man i senare och med högre byggkostnad uppförda hus betalar . En höjning av räntan på de utestående tilläggslånen till är därför motiverad och leder till minskade hyresklyftor mellan dessa hus och senare uppförda. Med anledning av ett motionsyrkande till riksdag anförde statsutskottet bl. a. att det i och för sig är motiverat att villkoren för äldre lån regleras när hyrespolitiskt utrymme uppstår. Utskottet hemställde om utredning och förslag till efterföljande års riksdag i fråga om sådana ändringar av räntevillkoren. har gjort en utredning om dessa lån och framhållit att ingenting i riksdagsbesluten eller i de föreskrifter som med anledning härav utfärdats antyder att statsmakterna skulle ha avsett att ändra beslutens innebörd. Departementschefen ansåg att anfört vägande skäl och framlade därför inte något förslag om ändrade räntevillkor. Vi delar inte departementschefens uppfattning i detta avseende. har tidigare ansett sig kunna ändra lånevillkoren, exempelvis när de till amortering uppsagda tilläggslånen åsattes ränta . Riksdagsbesluten har heller aldrig innehållit något uttalande som har gett intryck av att den beslutade räntan aldrig skulle ändras. Vi föreslår därför att räntan på dessa lån fr. o. m. höjs från . En sådan höjning bör innebära en årlig inkomstökning för staten på ca 12 milj. kronor. Förbättringslån utgår för förbättring och i vissa fall för uppförande av bostad för åldringar och vissa andra grupper. Det har tidigare från vårt håll framförts krav på höjning av inkomstgränsen beskattningsbar inkomst för att erhålla förbättringslån. En höjning är fortfarande önskvärd, men med hänsyn till det statsfinansiella läget och med hänsyn till att en generösare beräkning av beskattningsbar inkomst för pensionärer beslutades av föregående års riksdag avstår vi från att yrka på höjning. Enligt beslut av riksdag utgår bostadsförbättringslån endast till pensionärer samt till vissa grupper såsom samer, zigenare och handikappade. Riksdagsbeslutet innebar att en relativt stor andel av dem som varit berättigade till förbättringslån ställdes utan möjlighet att erhålla sådana. Ett stort antal av dem var låginkomsttagare i ganska hög ålder. Om dessa låginkomstgrupper finge samma möjligheter som tidigare att erhålla förbättringslån, skulle man i viss mån lätta trycket på den övriga bostadsmarknaden genom att ett befintligt bostadsbestånd skulle utnyttjas effektivt och till rimliga boendekostnader. Även om ytterligare möjligheter att få statslån till förbättring av bostadshus har öppnats kan dessa inte anses motsvara ens de ränte- och amorteringsbärande förbättringslånen. Än mindre har någon alternativ lösning anvisats för de låginkomstgrupper som tidigare kunde få ett räntefritt och stående lån. I princip kan samma skäl åberopas för att stimulera till en höjning av bostadsstandarden för låginkomstgruppema som för pensionärer och handikappade. Det förhållandet att resurserna nu i koncentrerats på de sistnämnda grupperna gör en återgång till tidigare sökandegrupper samhällsekonomiskt enklare. Lägenhetsstorlek m. m. Genomsnittsstorleken på lägenheterna i flerfamiljshus har successivt minskat. Om denna tendens fortsätter kan en ökad trångboddhet bli följden, vilket kan få allvarliga sociala konsekvenser. Minskningen motiverar dock ännu inga särskilda åtgärder, då behovet av små lägenheter är stort på grund av att många som bott tillsammans har fått möjligheter att skaffa sig egna lägenheter. Detta gäller äldre personer, men i synnerhet gäller det ungdomar. Vi vill särskilt understryka vikten av att åtgärder vidtages för att stimulera till reparation och upprustning av äldre lägenheter för att därmed undvika det rivningsraseri som grasserat . Under hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar att byggande av friliggande småhus med statliga bostadslån skall ske fritt utöver de av fastställda ramarna; 2. att beslutar a. att det garanterade bostadsbyggnadsprogrammet för åren 19741976 skall fördelas över hela landet så att samtliga kommuners behov av långsiktiga rambesked kan tillgodoses; b. om decentralisering av besluten om fördelning av bostadskvoter så att all fördelning till kommunblock sker på länsplanet; 3. att uttalar att den regionala fördelningen av bostadskvoten skall fördelas så att även orter som statistiskt sett inte räknas som expansiva skall ges möjlighet till nödvändig standardhöjning och förnyelse av bostadsbeståndet; 4. att medger att ramarna för bostadslån för nybyggnad av andra hus än friliggande småhus bestäms med utgångspunkt i följande antal lägenheter: 5. att hos Kungl. Maj:t anhåller om åtgärder för att stimulera till en sådan ökning av småhusbyggandet att småhusandelen blir i överensstämmelse med konsumenternas krav; 6. att beslutar medgiva att övre lånegränsen för statligt lån höjes till för småhus som bebos av låntagarna och till för enskilt ägda flerfamiljshus; 7. att som sin mening ger Kungl. Maj:t till känna vad i motionen anförts angående räntans betydelse för paritetslånesystemets användning; 8. att beslutar att räntan på nu amorteringspliktiga tillläggslån skall vara mot nuvarande samt att denna subventionsminskning skall träda i kraft ; 9. att beslutar att förbättringslån skall kunna utgå till de låginkomstgrupper som fram till var berättigade till sådant lån; samt 10. att i övrigt beaktar vad i motionen anförts. () () . () i Skregrie () i Bäckmora () i Glömminge