mot · FV021819 · 1972-11-17 00:00:00 — Privatkapitalismen kan alltså inte längre garantera sysselsättningens tillväxt vare sig absolut eller i förhållande till behovet. Än tydligare blir detta då man tar hänsyn till att den privata sektorn går väsentligt tillbaka. De offentligt anställda uppvisar en ökning, som dock är otillräcklig för att skapa den nödvändiga tillväxten i sysselsättningen. Nedgången 19701972 har inte endast drabbat skogslänen. Även storstadslänens sysselsättning har minskat. Från 3:e kvartalet 1970 till 1972 förlorade skogslänen 7 800 sysselsatta, storstadslänen 6 000 medan övriga Syd- och ökade med 3 600. Alla här noterade tendenser måste bilda utgångspunkt för en analys av 1970-talets utveckling och regionala problem. Utifrån dem måste man beräkna hur många arbetstillfällen som måste nyskapas vid den ena eller andra typen av målsättning. Regeringens påstådda och verkliga mål Regeringens allmänna avsikter framstår på vissa punkter i propositionen som ganska oklara. I själva propositionstexten (s. 11) framhålls t. ex. att alla vuxna personer i arbetsför ålder så långt det över huvud taget är möjligt skall kunna få tillgång till yrkesarbete i hemorten eller inom rimligt avstånd från den. Innebörden av detta är logiskt sett att utflyttningsnetton inte längre borde förekomma. Givetvis saknar en sådan allmän proklamation varje täckning i propositionen i övrigt. Av närmast följande stycken framgår att tillväxten i storstäderna förutsätts gå vidare, och generella medel för att hålla tillbaka denna avvisas. 1 (s. 474) redovisas att avsevärda utflyttningsöverskott måste till i skogslänen . Att alla vuxna skall få arbete kring sin hemort är mot denna bakgrund ett märkligt påstående. Regeringen vet att detta är omöjligt med nuvarande utveckling och med den politik man själv skisserar. På s. 474 i bil. 1 redovisar regeringen befolkningsmålsättningar för länen. Målsättningsramarna ser ut som följer: Två frågor är här vitala. Vad innebär målsättningsramama och är målen genomförbara med den politik regeringen föreslår? Målsättningarna innebär att inflyttningen till storstadslänen skall fortsätta. Utflyttningen från skogslänen skall likaledes fortsätta. Eftersom skogslänen har en naturlig befolkningstillväxt (födelsetal högre än dödstal) måste utflyttning ske för att målet, oförändrad befolkning, skall hållas. Skogslänen skall alltså inte ta emot sin egen naturliga folkökning den skall flyttas ut. Detta är som synes något helt annat än att ge alla vuxna arbete i hemorten. Att målsättningen accepterar fortsatt utflyttning i skogslänen kommer att få följder efter planperiodens slut . Utflyttningen skapar en skev befolkningssammansättning genom avtappning av yngre årsklasser. Därmed läggs grunden för en sannolik folkminskning efter 1980. Det försämrar också grunden för ett framtida industriellt uppbyggande. Detta problem diskuteras inte av regeringen i dess alltför korta planperspektiv. I själva propositionstexten (s. 13) samt i bil. 1 (s. 473) talas om att skogslänen 1980 bör ha en i stort sett oförändrad befolkning 1980 (vår kursiv.). Innebörden av denna reservation förklaras inte närmare i propositionen. Målsättningstalen ger dock vissa vinkar härom vid en närmare granskning. Totalramen för riket 1980 ligger mellan 8 312 000 och 8 675 000. Skillnaden beror väsentligen på olika antaganden om nettoimmigrationen. Vid den övre ramen får även tre av sju skogslän inflyttningsöver Vid den nedre får samtliga betydande utflyttning. får i båda fallen stora flyttningsförluster. Den sannolika totalbefolkningen 1980 ligger närmare den nedre än den övre ramen. Med nuvarande utveckling är större immigrationsöverskott mycket osannolika. Det är därför troligt att skogslänens utflyttning kommer att ligga närmare siffran 71 000, som anges i sämsta fall, snarare än den minst ofördelaktiga siffran 5 000. Regeringens målsättning är alltså att omflyttningen skall fortsätta i samma riktning som . Takten förutsätts dämpad, något som är rätt självklart med hänsyn till konjunkturen och den växande arbetslöshet som uppträder även i storstäderna. I huvudsak skiljer sig alltså regionpolitik inte års. Utvecklingen i många län i är också osäker. Allt beror här på hur stor totalbefolkningen i riket blir. Nedan anges flyttningsnetton för länen vid två olika alternativ. I det ena fallet gäller att landets folkmängd 1980 stannar mitt emellan regeringens övre och nedre ram. I andra fallet gäller att den blir 8 328 000, vilket är SCB:s prognos , om ingen nettoimmigration sker. Blir immigrationen så svag som i det lägre alternativet, betyder det alltså att i stort sett alla län får avge flyttare till storstadslänen. I båda fallen är skogslänens flyttningsförluster tydliga. Vi har sett hur sysselsättningen ständigt gått tillbaka i skogslänen och i många andra bygder i landet . För att uppnå den av regeringen uppställda målsättningen i stort sett oförändrad befolkning i skogslänen 1980 måste alltså nya arbetstillfällen tillföras dessa regioner. Omfattningen av detta nödvändiga tillskott kan någorlunda grovt kalkyleras. Skogslänen hade 1970 en sysselsättningsbas på ca 800 000 sysselsatta enligt arbetskraftsundersökningarna. Basen minskar kontinuerligt. Enligt folkräkningarna minskade den med 10 000 19651970, därav i industrin med 3 500 . Arbetskraftsundersökningarna från 3:e kvartalet 19701972 visar nedgång med omkring 4 000 . För att skapa förutsättningar för bibehållen folkmängd 1980 måste fram till dess lika många arbetstillfällen som försvinner nyskapas. Därutöver bör de arbetslösa beredas arbete, och deltidsanställda, som önskar heltid, beredas sådan. För att skapa regional balans bör därutöver förvärvsfrekvensen föras upp till åtminstone den nivå som gäller för övriga län utanför storstäderna. En ökning av den kvinnliga förvärvsfrekvensen med åtminstone samma takt som gällt i landet bör också beredas utrymme. kan följande kalkyl uppställas för det nödvändiga nytillskottet av arbetsplatser i Minskning inom existerande näringsliv 39 000 Arbeten åt arbetslösa 15 600 Heltid åt deltidsarbetande 6 000 Ökad förvärvsfrekvens 59 000 Även om man bara har målsättningen samma förvärvsfrekvens 1980 som 1970 (otillfredsställande, eftersom skogslänen har för låg frekvens redan i utgångsläget), måste likväl drygt 60 000 arbetstillfällen nyskapas för att hindra en direkt försämring av nuvarande sysselsättningsbas och därmed äventyra målsättningen om oförändrad befolkning. Vi har då räknat med en minskning av sysselsättningen i befintligt näringsliv som är mindre än enligt folkräkningarna 1965 1970. I ljuset av vad som är känt rörande den sysselsättning som hittillsvarande stödpolitik kunnat skapa kan det sägas: Ett sådant sysselsättningstillskott som krävs i skogslänen för att fylla regeringens målsättning kan omöjligt skapas med de åtgärder regeringen föreslår. Varken hittillsvarande eller bebådade stödåtgärder kan få en effekt som uppgår till mer än en ringa del av behovet. Regeringens målsättning för skogslänen är ett propagandistiskt sken. Med den politik som föreslås kommer skogslänen inte endast att få fortsatt utflyttning. De kommer att få en direkt folkminskning liksom . Det enda som kan hindra detta är att arbetslösheten blir så svårartad i andra delar av landet att det blir omöjligt för invånarna i skogslänen att flytta till andra regioner, hur allvarlig krisen i deras egen landsdel än är. Samma kritik måste rimligen drabba riksplan, som ställer upp ett mål som innebär att skogslänen skall öka sin befolkning 19701980 med över 90 000. Detta skulle kräva 44 000 fler arbetstillfällen än regeringens målsättning. Etableringskontrollen i storstäderna torde svårligen kunna ge upphov till sådana enorma överflyttningar av företagsamhet till skogslänen . Problemen i storstäderna ges ingen sakbehandling i propositionen. Å ena sidan upprepar regeringen sin allmänna tankegång om dämpning i tillväxten, å andra sidan menar man att dämpningen inte får ske genom nedskärning av samhällsinvesteringar. Å ena sidan skall regeringen söka tillfredsställa skogslänen, å andra sidan vill man gå oppositionen från särskilt till mötes, när den kräver att man tar itu med arbetslöshetssituationen i huvudstadsregionen. Regeringen talar allmänt om bristen på industrisysselsättning i storstäderna. Det stannar dock därvid. Regeringen är i ett dilemma: industrin totalt i riket växer inte sysselsättningsmässigt. Nya industrier måste i görligaste mån komma utflyttningslänen till godo för att regeringens lokaliseringspolitik inte helt skall bryta samman. I ett sådant läge blir inga nytillskott kvar åt storstäderna, och industriarbetslösheten kan inte effektivt bekämpas. Vad som krävs i storstäderna är inte ytterligare tillväxt i befolkning och inflyttning. Denna typ av tillväxt förvärrar bristsituationen och stockningsfenomenen samt ökar arbetslösheten. Storstädernas befolkning behöver inte tillväxa. Vad som behöver tillväxa är sysselsättningen och speciellt sysselsättningen på andra sektorer än privat och offentlig administration. Vad som krävs är vidare ett effektivt bekämpande av de svåra bristproblem som på en rad samhällssektorer har drabbat storstäderna. Dessa bristproblem är i hög grad en följd av den tidigare ohämmade inflyttningen och folkökningen. När nu arbetslösheten ökar, försämras automatiskt de kommunalekonomiska förutsättningarna att komma till rätta med bristerna. Slutligen krävs en långsiktig, grundläggande sanering av storstäderna planpolitiskt, miljömässigt och från trafiksynpunkt. Markspekulation i förening med storkapitalistiska planidéer att i storstadsbebyggelsens centrala delar skapa reservat för privatkapitalistisk maktutövning och administration har medfört en utglesning och en överdriven kontorisering av storstadsregionernas inre delar. Speciellt är detta märkbart i . Detta har medfört allvarliga kommunalekonomiska problem och ett utflyttningsöverskott till i första hand regionens utkantsområden. Denna situation är helt ohållbar. Det är ytterst betänkligt att regeringen i sin ovanligt omfattande proposition inte analyserat faktorerna i detta problem och än mindre föreslagit några åtgärder. Storstadsproblematiken är nära sammanknuten med den allmänna sysselsättningsproblematiken. Ökad sysselsättning kan inte skapas genom att blott och bart överföra arbetstillfällen från en region till en annan. Den totala sysselsättningen måste ökas; eljest urartar den regionalpolitiska diskussionen till en meningslös fejd mellan skogslän och storstäder. Det krävs för storstädernas vidkommande ett speciellt utvecklingsprogram, vars målsättning skall vara att häva bristproblemen samt planpolitiskt och miljömässigt sanera storstäderna. Detta program kan bli det sysselsättningspolitiska instrument, med vars hjälp storstadsarbetslösheten kan bekämpas. Den första uppgiften i saneringsprogrammet för storstäderna bör vara att intensifiera utbyggnaden på bristsektorerna, företrädesvis institutionerna för barntillsyn och andra vårdinstitutioner. Därutöver måste en rad planpolitiskt motiverade investeringar genomföras. Trafikområdet kräver nyinvesteringar för utbyggd kollektivtrafik och gradvisa restriktioner mot privatbilismen. Buller- och luftföroreningsproblemen måste mötas. Bekämpandet av utglesningen i Cityområdena kräver speciella investeringar och arbetsinsatser. Förbättringen av den fysiska och sociala miljön i utkanternas bostadsområden kräver åtgärder såväl i form av konstruktionsinsatser som i form av socialpolitiska och socialmedicinska insatser. Ett medvetet saneringsprogram med denna inriktning kan sättas in i ett sysselsättningspolitiskt sammanhang. Det bildar underlag både för konstruktionsverksamhet och tillverkningsindustri. Det blir ett medel såväl att komma till rätta med byggarbetslösheten som med de industriella strukturproblemen. Tanken på en fysisk riksplan, som materialiseras i propositionen, är givetvis en riktig tanke. Det är i högsta grad angeläget att ett planinstrument av dylik övergripande nationell natur kommer till stånd. Kommunisterna hävdade denna uppfattning redan i sin motion 1945. Regeringens initiativ kommer sent i utvecklingen. Riksplaneringen har kommit alltför långt efter den kommunala och regionala planeringen. Speciellt utbyggnadskonjunktur med dess kraftigt miljöförstörande verkningar hade det kunnat ligga ett stort värde i att ha stöd i någon form av fysisk riksplan. Likaså utgör de förebådade ändringarna i lagstiftningen ett i stort sett riktigt och angeläget inslag. På en punkt kan vi emellertid icke biträda regeringens förslag. Det gäller förslaget om Kungl. Maj:ts förhandsprövning enligt miljöskyddslagen av lokaliseringsärenden som rör miljöstörande industri. Det är riktigt att det i vissa fall administrativt kan vara en fördel att regeringen ger bindande anvisning om att en viss lokalisering inte är godtagbar från miljösynpunkt. Men det innebär också en risk. För det första kan regeringen genom förhandsbeslut också ge tillstånd till en miljöfarlig lokalisering och därmed föregripa andra instansers berättigade kritik. För det andra innebär förhandsbeskedet att den offentliga diskussionen hämmas och att möjligheterna för opinioner både utanför de officiella apparaterna och i fullmäktigeförsamlingarna helt utestängs. Den i och för sig behövliga administrativa rationaliseringen kan uppnås på andra vägar genom effektivare handläggning i lägre instanser eller genom att särskilt, men i hittillsvarande ordning mellan instanserna, handlägga själva lokaliseringsfrågan. Denna kan då avgöras snabbare än alla övriga därmed förknippade planeringsmässiga följdfrågor. Ett ytterligare problem på lagstiftningssidan, som kräver uppmärksamhet, är förknippat med den av regeringen föreslagna vidgade användningen av generalplaneinstitutet, dvs. Dessa planers rättsverkningar kan kollidera med exempelvis naturvårdslagen. Givetvis kan skyddsintressen tillgodoses såväl genom generalplan som genom skydd enligt naturvårdslagen. Men det finns en viss risk att tillämpningen av naturvårdslagen kan hindras genom dispositionerna i en fastställd plan. Det är angeläget att skyddsintressen, som från folklig och samhällelig synpunkt är betydelsefulla, tillgodoses maximalt. kan i princip hindra detta. Kommersiella intressen och lokala byråkratier kan alltså på vissa punkter formellt utestänga den samhälleliga prövningen enligt naturvårdslagen. Visserligen skall även en generalplan fastställas av statliga myndigheter. Denna fastställelse fungerar dock i praktiken mycket formellt på grund av principen om det kommunala planmonopolet. Frågan är om inte en nationell lag bör kunna vara överordnad en generalplan, ifall lagen önskar skydda sådant som inte skyddas i planen. Problemet bör utredas vidare. Kan riksplanen och den ändrade lagstiftningen ram instrument godtas, ställer det sig helt annorlunda med riksplanens innehåll i väsentliga huvudstycken. Här måste enligt vår mening mycket allvarlig kritik framföras. Riksplanen är, som framgår, inte en allmän nationell plan för hushållning med mark och vatten. Den utgör ett inventeringsunderlag, avsett att användas i speciella lägen. Dessa lägen inträffar då konkurrens i konkreta fall uppstår mellan kapitalintressen och andra intressen. Från fall till fall fattas då beslut om vilka intressen som skall prioriteras. Detta är en otillfredsställande uppläggning av hela riksplaneringen. Det understryker anpassningskaraktären i den statliga planeringen över huvud. Varje beslut i en dylik konkurrenssituation kommer att fattas på basis av utvecklingsförutsättningar som bestämts av andra, företrädesvis det privata storkapitalet. Det blir fråga om efterhandsbeslut, som kommer att styras av de intressen som i varje situation kunnat skaffa sig det bästa utgångsläget och effektivast föregripit utvecklingen. Detta lämnar mycket stort utrymme åt manövrer från mäktiga finansintressen. Planen innehåller ett i och för sig värdefullt inventeringsmaterial rörande skyddsvärda områden och objekt. Om någon skyddsgaranti för dessa är det dock inte fråga. Materialet skall endast beaktas vid kommande beslut. Genom att beslutsförutsättningarna påverkas av andra än staten, kommer miljöskyddsintressena lätt på mellanhand. Skyddskraven om inventeringsmaterialet minskar i tyngd och värde. planen som sådan helt saknar rättsverkningar splittras plandiskussionen i en osammahängande rad av konrketa planärenden. Staten kan heller inte från början rättsligt hävda några övergripande principer i t. ex. miljöpolitiken. Riksplanen ger därför inget skydd åt exempelvis vildmarksområden, älvdalar, vattendrag etc. Begränsningen av planen till att avse konkurrenslägen, speciella områden i landet, begränsningen till enbart viss typ av industri samt dess icke-rättsliga natur gör att någon verklig helhetssyn inte är möjlig med planen som utgångspunkt. I vissa avsnitt gör regeringen anspråk på att företräda vad som kallas en ekologisk grundsyn. Sådana anspråk är helt ogrundade, eftersom regeringens ställningstaganden i praktiken är uppskjutna till dess behandlingen av varje detaljerat planärende blir aktuell. Det finns därför i planen inga överväganden om de ekologiska balansproblemen för landet som helhet. Någon effektiv sammankoppling av industripolitik i stort med markhushållning är inte möjlig, eftersom planens hela konstruktion inte tillåter sådana perspektiv. Detta är en allvarlig brist. Man har här försuttit en möjlighet att angripa de stora miljöproblemen effektivt tydligen i syfte att inte lägga hämsko på kapitalets i princip fria etableringsrätt. Särskilt allvarlig är emellertid den regionpolitiska sidan av riksplanen i dess nuvarande utformning. Kopplingen med de delar av regeringspropositionen som behandlar den ekonomiska sidan av regionplaneringen är löslig och inskränker sig till allmänt hållna önskemål om en jämnare lokalisering. Detta ter sig förklarligt vid en närmare granskning. Riksplanens lokaliseringsprinciper för berörda industrier går nämligen i viktiga hänseenden klart emot kraven på en regionpolitisk utjämning. Rapporten med mark och vatten grundades på speciella principer för lokalisering av tungindustri. Man accepterade den av storkapitalet tillämpade produktionstekniken och ställde inga krav på denna punkt. Den logiska följden blev en underkastelse under det som kallats utspädningsfilosofin, dvs. principen att förorenande industrier skall lokaliseras till områden som är tåligare mot utsläpp än andra. Av detta skäl blev starkt prioriterad. Detta sammnföll mycket väl med storindustrins av andra skäl betingade önskan att dra sig till Västoch . Viktigare nyetableringar fram skulle enligt industrikapitalets bedömningar få följande fördelning: Område Antal nylokaliserade enheter Mot denna inriktning av den tyngre industrin kan två allvarliga anmärkningar riktas. Dels är den helt oförenlig med varje strävan att mildra den regionala obalansen, dels innebär den en helt ansvarslös miljösyn, grundad på den närmast groteska föreställningen att förore ningarna är mindre farliga om de hamnar i ett hav som ännu inte är lika hårt belastat som . Detta sker i ett läge när den internationella havsforskningen alltmer varnar för de stora havens nedsmutsning. Departementschefens ställning till rapportens riktlinjer är något svårtydd. Det framgår att regeringen ogärna ser en så extrem koncentration till som föreslagits av storindustrin. Önskvärdheten av att avleda lokaliseringar till andra delar av landet uttalas. Men accepteras expansionen på liksom rapportens allmänna planöverväganden. Detta gör ett delvis motsägelsefullt intryck. Departementschefen synes ha tolkat rapporten på ett mer taktiskt än verklighetstroget sätt. Sålunda heter det på s. 167 i bil. 2: Jag delar uppfattningen i rapporten att lokalisering till skall tillåtas bara om starka samhällsekonomiska skäl eller miljövårdsskäl talar för en sådan lokalisering. Rapporten har dock knappast uttryckt sig utefter sådana riktlinjer. Rapporten betraktar tvärtom Västkustlokaliseringen som mest önskvärd bl. a. från just miljömässiga synpunkter (utspädningsfilosofin). Rapportens slutsatser sammanfattas i samma bilaga, s. 14 på följande sätt: Lokalisering till är att föredra vid samtidiga utsläpp av närsalter, syreförbrukande substans och små mängder försurande ämnen, eller av tungmetaller eller andra biologiskt anrikningsbara giftämnen och små mängder försurande ämnen. Stora utsläpp av försurande ämnen uppges lämpligast förläggas till ostkusten, under förutsättning att oljeförsöijningen kan ordnas via rörtransport. Emellertid är rörtransport av olja ingenting som förordats av de statliga utredningarna i utredningen i rör, och i sådant fall säger rapporten att Västkustlokalisering är att föredra. Förekommer dessutom vid dessa lokaliseringar även utsläpp av närsalter eller syreförbrukande substans, är Västkustlokalisering lämpligast. Inlandslokalisering inger över huvud betydande tvekan enligt rapporten. Rapportens slutsatser blir enkelt uttryckt att Västkustlokalisering är att föredra. Departementschefen förklarar sig överens med rapportens bedömningar men vill avleda så stor del som möjligt av lokaliseringarna till andra regioner. Hur detta skall kombineras är dunkelt. Man har dock svårt att komma ifrån intrycket att även departementschefen godtar som tyngdpunkt för den framtida tungindustrin. Detta är givetvis helt oacceptabelt, om man strävar efter att häva den rådande obalansen mellan regionerna. Också i en rad andra avseenden intar såväl rapporten som departementschefen en passiv och intetsägande hållning till rådande utvecklingstendenser. Inga ställningstaganden sker t. ex. mellan fast och rörligt friluftsliv. Fritidsbebyggelsen konstateras skola expandera utefter vissa linjer, men inga åsikter uttalas om huruvida detta är önskvärt eller om en satsning på kollektivt ägda anläggningar är att föredra framför individuella, privata fritidshus. Frågan ställs inte om expansionen av de privata fritidshusen är angelägen från allmän resursanvändningssynpunkt jämfört med andra behov bostadssanering, daghem etc. Den planpolitiska synen är slapp. Detta är en naturlig konsekvens av att staten förutsätts ha en uppfattning först när en akut konkurrenssituation föreligger i ett lokalt fall. Slutligen måste man anmärka mot själva riksplanearbetet. Det har i alltför hög grad varit ett internt, byråkratiskt arbete. Storindustrin har haft alla möjligheter att få sina synpunkter kanaliserade till planförfattarna . Intressen som icke representerar kapitalet eller adminstrationen har inte kunnat göra sig hörda förrän den färdiga rapporten gjordes offentlig. Målsättningar för en socialistisk regionpolitik Kommunisterna bekämpar koncentrations- och avfolkningspolitiken. Det gäller också den draperade gestalt i vilken denna politik uppträder i propositionen 1972: lil. Denna politik gynnar storkapitalet. De lönarbetande har helt andra intressen. En regionpolitik i deras intresse kan inte acceptera de resonemang som ligger till grund för dem som vill berättiga den rådande utvecklingen. Den ekonomiska koncentrationen är ett resultat av förhållanden som specifikt sammanhänger med kapitalismen. Genom att profiten blir den ledande styrningsfaktorn i ekonomin sker ekonomisk utveckling och regional fördelning med bortseende från sådana kostnader och intäkter som ligger utanför den i begränsad mening företagsekonomiska kalkylen. Också icke-ekonomiska synpunkter hälsa, miljö, trygghet osv. kommer på undantag i kapitalismens ekonomiska syn. Förutom profitmaximeringen finns andra mekanismer som under kapitalismen verkar i koncentrerande riktning. Dit hör bl. a. spekulationen i fasta värden, som blivit en inbyggd företeelse i det ekonomiska systemet. Möjligheten att göra spekulativa överprofiter i tillväxtområden har en styrande effekt på lokaliseringen. Det kapitalistiska näringslivet är vidare uppbyggt efter auktoritära principer. I dess toppskikt, liksom i den statliga och kommunala byråkratins topp, samlas beslutsfattarna.