mot · FV02294 · 1972-01-21 00:00:00 — väsentligt höja bidragen till missionens och andra organisationers biståndsverksamhet. Det är ett grundläggande samhällskrav att medborgarna skall kunna känna trygghet till liv och egendom. Garantier måste finnas för att rättsordningen upprätthålles. Kravet på rättstrygghet innebär något lika självklart som kraven på trygghet vid sjukdom eller arbetslöshet. Den standardstegring som ägt rum i vårt land har inte följts av en motsvarande positiv utveckling i fråga om laglydnad och rättstrygghet. Brottsligheten har i själva verket ökat i ständigt stigande takt under , en utveckling som accentuerats . Orsakerna härtill är flera. Den snabba urbaniseringen har utan tvivel spelat en väsentlig roll i sammanhanget. Tusentals människor har funnit sig tvingade att överge sin traditionella livsmiljö och flytta till storstäderna. Resultatet har för många blivit något helt annat än vad de hade föreställt sig. Ekonomiska bekymmer, trångboddhet, isolering, känsla av främlingskap etc. Att kriminalitet följt i spåren på en misslyckad anpassning gäller i många sådana fall. Den allmänna normupplösning som samhället genomgått utgör en grundläggande orsak till den tilltagande brottsligheten. Familjen och skolan har av olika skäl inte utövat den nödvändiga fostran. Respekten för de regler som uppställts för att underlätta medborgarnas allmänna livsföring och relationer till varandra har försvagats. Massmedia har en utomordentligt viktig roll i detta sammanhang. Det är främst genom dem i första hand radio och TV som attitydförändringar och nya opinioner skapas. När medborgarnas skyldighet att efterleva lagar gång på gång ifrågasättes i ledande massmediaorgan, är det ofrånkomligt att respekten för rättsordningen urholkas. Den omständigheten, att den snabba utbyggnaden av samhällets uppgifter lett till en ansvällning av föreskrifter och regler av olika slag, har självfallet icke varit ägnad att förstärka respekten för gällande lagstiftning. Moderata samlingspartiet har länge efterlyst ett samlat grepp på de svåra problemen rörande samhällets brottsbekämpning och i linje därmed krävt en kriminalpolitisk utredning. Detta krav har tillbakavisats av socialdemokraterna, bl. a. med hänvisning till pågående utredningar. Flertalet utredningar på kriminalvårdsområdet är emellertid nu slutförda och behandlas av kriminalvårdsberedningen. När det gäller övriga insatser riktade mot kriminaliteten, såsom polisens arbete, insatserna i skolan, massmedias programverksamhet etc., finns icke något försök till en samlad analys av insatsernas effektivitet och inriktning. Den kriminalpolitiska utredning vi föreslår skall ha till uppgift att utarbeta förslag till ett långsiktigt program för brottsbekämpningen. Därvid skall alla de olika faktorer i samhället som kan ha samband med kriminalitetsutvecklingen behandlas och bedömas. Samhällets kostnader för brottsligheten Brottsbekämpningen kostar samhället stora summor. Utgifterna för polisväsende och kriminalvård uppgår till över 1,5 miljarder. Detta belopp utgör bara en mindre del av vad brottsligheten kostar totalt. Inom socialvården har samhället stora utgifter för kriminellt belastade personer. Produktionsbortfallet för alla dem som på grund av brottslighet icke arbetar är också stort. Därtill skall läggas alla kostnader för vad som stjäls och förstöres i samband med brottslighet av olika slag. De sistnämnda kostnaderna drabbar i stor utsträckning enskilda människor, direkt eller via ökade försäkringspremier indirekt. Den kraftiga höjning av hemförsäkringspremierna som genomförts motiverades främst med den ökade brottsligheten. Att nämna några totalsummor för vad brottsligheten kostar är givetvis vanskligt, men bara de poster som berörts ovan torde nå upp till ett belopp om ca . Varje satsning som leder till en minskad brottslighet innebär således en samhällsekonomisk vinst. har kriminaliteten ökat på ett skrämmande sätt. Antalet anmälda brott mot (strafflagen) tredubblades , och utvecklingen har varit ännu mera negativ för flertalet brottstyper. Sålunda har, enligt den preliminära statistik som föreligger, inbrottsstölderna ökat med , bedrägerierna mot postverket med och motorfordonsstölderna . Checkbedrägerierna har kraftigt minskat. Detta beror givetvis främst på att bankgarantin slopades och att flertalet butiker i landet numera icke accepterar checken som betalningsmedel. En minskning av checkbrotten har alltså uppnåtts men till priset av att ett bekvämt betalningsmedel till stor del blivit obrukbart. Inbrotten i lägenheter och villor har ökat mycket kraftigt parallellt med nedgången i checkbrotten. Det är uppenbart att brottsutövningen sökt sig nya former. Trots att de polisiära resurserna självfallet i första hand inriktats mot de grövsta våldsbrotten har antalet sådana förblivit på en hög nivå. Särskilt oroande är den snabba ökningen av antalet rån, framför allt mot . I många fall har skjutvapen använts och riskerna varit stora för personal och kunder. Endast en liten del av rånkupperna har klarats upp. Flerparten av rånen har utförts av organiserade ligor, ofta med inslag av utlänningar. Det finns anledning förmoda att denna typ av organiserad brottslighet kommer att öka, för så vitt icke en större andel av brotten snabbt kan upp. har en delvis ny typ av brottslighet drabbat . Det växande narkotikamissbruket har fört med sig en våg av tillgreppsbrott och bedrägerier. har narkotikahandeln i sig fått sådan omfattning att stora ekonomiska intressen står på spel för internationella ligor och brottssyndikat. utgör en begärlig marknad för försäljning av olika narkotikapreparat. Den internationella brottsligheten har uppmärksammats främst på narkotikaområdet, men uppbart är att utländska intressen finns med även i andra slag av brottslig verksamhet i vårt land. Här kan nämnas rånkupper, dobbleri m. m. I detta sammanhang vill vi särskilt uppmärksamma problemet med permissionsbestämmelserna. Undersökningar ger vid handen att åtskilliga utländska brottslingar, som dömts i även till mycket långa straff, har utnyttjat de liberala permissionsregler som gäller i vårt land och avvikit från anstalten långt före strafftidens slut. Detta utgör en av de viktigaste orsakerna till att har kommit att uppfattas som ett lukrativt område för internationella förbrytare. En skyndsam översyn av permissionsreglerna är bl. a. mot denna bakgrund påkallad. Den ständigt stigande brottskurvan utgör en fara för samhället. Allt fler människor har på ett eller annat sätt kommit att drabbas av brottslighet. Ett stort antal av de brott som begås kommer aldrig till polisens kännedom, därför att människor funnit det meningslöst att anmäla smärre brott. Uppklaringsprocenten är så låg att en anmälan oftast blir utan resultat. Det måste ses som en huvuduppgift för samhället att söka bryta brottskurvans uppgång och öka rättssäkerheten i vårt land. En nedgång i brottsligheten vinnes icke genom ensidiga insatser på ett eller ett par områden. I själva verket krävs en mängd samverkande åtgärder för att bryta brottskurvan. Ytterst är den allmänna livsmiljöns utformning en avgörande faktor för individernas anpassning i samhället. De bostadsmiljöer som vuxit fram har sannolikt medverkat till en ökande kriminalitet bland de unga. Möjligheterna till kontakt och gemenskap är små i höghusens asfalt- och betongmiljö, och känslan av rotlöshet och främlinskap förstärks. Det vore angeläget att få bostads- och stadsplaneringens funktion för människornas anpassning i samhället belyst. En sådan analys skulle sannolikt medföra en omvärdering av stora mått inom hela samhällsplaneringen. Polisens verksamhet är på kort sikt det mest verkningsfulla medlet att åstadkomma förändringar i brottsutvecklingen. På lång sikt spelar kriminalvårdens utformning och inriktning en stor roll jämte den allmänna attityd till brottsligheten som förmedlas genom samhällets olika organ. Skolans sätt att uppfylla sin målsättning rörande den sociala fostran är här av avgörande betydelse. Ett stort ansvar åvilar också opinionsbildare av olika slag, inte minst, som vi redan anfört, Radio-TV. Brottskurvans snabba stegring gör det nödvändigt att förstärka polisens resurser. I ett läge där uppklaringsprocenten för många brott är så låg som äger det gamla uttrycket brott lönar sig inte föga relevans. Risken för upptäckt torde vara av avgörande brottsavhållande betydelse. En låg uppklaringsprocent innebär liten upptäcktsrisk och sålunda en lägre brottsavhållande effekt. Det effektivaste medlet att höja uppklaringsprocenten är att förstärka polisens resurser. Detta är ett krav som moderata samlingspartiet har fört fram under en följd av år. Regeringspartiet har dock inte accepterat detta resonemang. Polisen har visserligen fått nya tjänster , men dessa nytillskott har icke inneburit förstärkta resurser. Arbetstidsförkortningen och de minskade möjligheterna till övertidsuttag har lett till att polisens resurser de facto har minskat. En konsekvens av resursminskningen har blivit en sänkt ambitionsnivå i åtskilliga polisdistrikt. Inte minst i storstadsområdena har utvecklingen blivit utomordentligt svårkontrollerad. har flera opinionsyttringar i vittnat om den ökande brottsligheten. enkät bland sina medlemmar i visade skrämmande siffror över inbrott, ofredanden, fylleriförseelser samt narkotikalangning. av butikerna i området hade haft inbrott . Lika hög var andelen butiker som fått sina fönsterrutor krossade. av affärerna hade ertappat tjuvar i butiken ; och i flera hundra fall hade såväl personal som kunder blivit ofredade. Sammanlagt hade av butikerna begärt polisingripanden en låg siffra med tanke på totalantalet brott. I mindre än hälften av fallen bedömdes polisinsatsen ha skett snabbt. Andra uppmärksammade opinionsyttringar har kommit från chefen för lokaltrafik, justitieombudsmannen, olika pensionärsorganisationer m. fl. I samtliga fall har det rört sig om krav på effektivare polisinsatser. Dessa opinionsyttringar uttrycker den allmänna stämningen. Medborgarna känner otrygghet. De kräver ett bättre polisskydd. har för nästa budgetår äskat ytterligare totalt 910 polismannatjänster. Av dessa tjänster är avsedda för övervakning. Då bristen på övervakning är särskilt svår, förefaller detta krav från polisen svårt att frångå. För trafikövervakning äskas anslag för ytterligare 250 tjänster. Undersökningar som gjorts visar att en ökad polisiär trafikövervakning kraftigt minskar antalet svåra olyckor. På såväl spanings- som utredningssidan begärs nya tjänster. När det gäller spaningsverksamheten behövs bl. a. förstärkningar för narkotikabekämpningen,. och på utredningssidan är det närmaste målet att söka nedbringa antalet balanserade ärenden. Svårigheter har på flera håll uppstått att ens kunna utreda brottsanmälningar där gärningsmannen är känd. Departementschefen har i statsverkspropositionen föreslagit att endast 200 av de begärda tjänsterna inrättas. Detta finner vi otillräckligt. Vi anser också att departementschefens förslag om 30 nya tjänster för överförande av arbetsuppgifter från polispersonalen är otillräckligt. Polisens ställning i samhället. Polisen skall i första hand vara en medborgarnas serviceorganisation. Detta förutsätter självfallet att kontakterna mellan polismännen och allmänheten blir ett naturligt inslag i vardagslivet. Vi har tidigare föreslagit att polisens patrullering skulle utökas. avpatrulleras stora områden av bilburen polis. Detta har lett till en försämrad bevakning. Vi är medvetna om att en renodlad kvarterspolisorganisation är starkt personalkrävande. Vi finner det dock angeläget att i ökad utsträckning använda systemet, i första hand i de områden där ordningsläget är sämst. För att tillgodose landsbygdens berättigade krav på övervakning och service vill vi också upprepa vårt krav på att man prövar ett system med särskilda ansvarsområden för enskilda polismän. För ett sådant område skulle vederbörande polisman känna ett speciellt ansvar, lära sig känna befolkningen och dess speciella problem. Våldet mot polisman. År har vi framställt krav på ersättning för personskada som polisman ådragit sig i tjänst. Ännu har problemet icke fått en tillfredsställande lösning. Den reform angående ersättning för skada på grund av brott, som beslutade om , är ofullständig. Enligt vår mening skall det icke bero på den drabbades ekonomiska och sociala situation, om han skall få ersättning av det allmänna eller ej. För polismännen borde dessutom en speciell ordning gälla på grund av de stora risker som är förenade med tjänsteutövningen. Vi vidhåller kravet att ersättning för personskada i samband med tjänst skall utgå automatiskt för samtliga polismän som drabbas. Vi har redan anfört att problemen med en hög brottslighet icke kan lösas genom en ensidig satsning på ordningsmakten. Polisen förebygger brott, om den fungerar effektivt, men kan aldrig eliminera de bakomliggande orsakerna till olika former av kriminalitet. Sociala missförhållanden spelar här en avgörande roll. Inte minst förmänga unga lagöverträdare har brister i uppväxtmiljön haft stor skuld till att vederbörande dragits in i kriminalitet. Trångboddhet, dålig ekonomi, alkoholism bland föräldrarna, splittrade familjer utgör några av de vanligaste bakgrundsmiljöerna för ungdomsbrottslingarna. Utan tvivel utgör en positiv livsmiljö den bästa garantin mot att en människa dras in i kriminalitet. Av väsentlig betydelse för en god anpassning är familjen. Det är därför betänkligt när samhället på olika sätt medverkar till en urholkning av familjen som institution. Familjen bör i stället |iå alla sätt stödjas och uppmuntras av samhället, såväl moraliskt som ekonomiskt. Kriminalvårdens huvuduppgift är att sörja för återanpassningen till ett laglydigt liv hos de människor som begått kriminella handlingar. Den höga procenten återfallsförbrytare utgör ett dåligt betyg åt kriminalvården och visar att den erbjudna vården icke fyller sitt primära syfte. Debatten om kriminalvårdens utformning och inriktning har intensifierats . Vi ser det som någonting positivt att diskussionen om samhällets brottsbekämpning vidgas. Att noga utvärdera och analysera olika behandlingsformer för kriminalvårdsklientelet är ett gammalt krav från moderata samlingspartiet. Samhället satsar stora belopp på kriminalvården men får uppenbarligen ut liten effekt av satsade medel. Kunskaperna om olika behandlingsformers rehabiliterande effekt och om allmänpreventionens betydelse i olika sammanhang är ännu ytterst begränsade. Debatten om dessa frågor i första hand om strafftid och behandlingsform blir därför mera grundad på tro och tyckande, icke på vetande. Den kriminologiska forskningen bör byggas ut för att ge möjlighet till en saklig diskussion om olika behandlingsformers effektivitet, liksom över avvägningen mellan allmän- och individualprevention. Enligt uppgift bedrivs f. n. i ingen organiserad kriminologisk forskning. Kriminalvårdsberedningen bör avvaktas. har flera nya projekt inom kriminalvården påbörjats, bl. a. ett i och ett i . Dessa bör kunna ge svar på många av de frågor som ställs om kriminalvårdspolitikens inriktning. med att dessa nya projekt igångsatts har flera utredningar inom kriminalvården slutförts. Det gäller i första hand kommittén för anstaltsbehandling inom kriminalvården (KAIK) och organisationsutredningen om kriminalvård i riket (presenterad 1970). Dessa utredningar behandlas f. n. i den tillsatta kriminalvårdsberedningen. Vi finner det naturligt att avvakta beredningens slutbetänkande, innan vi i detalj söker bedöma de framlagda utredningarnas förslag. Vi vill dock redan nu framhålla att vi inte godtar KAIK:s förslag om att den s. k. arbetsplikten skall upphöra. Vissa begränsade förändringar av kriminalvårdspolitiken kan dock genomföras. Det gäller främst frivården, vilken anslagsmässigt varit styvmoderligt behandlad. I årets petita har kraftigt betonat vikten av att lösa vårdproblemen för narkotikamissbrukarna inom kriminalvården. Andelen drogmissbrukare är hög såväl inom anstalterna som bland frivårdsklientelet. Detta utgör ett av de svåraste problemen inom kriminalvården. Smittorisken är stor och motivationen till en resocialisering föga utvecklad hos missbrukarna. Narkotikaproblemet kräver samlade insatser över hela fältet men i dagens läge främst på vårdsidan. För att frivården skall kunna fungera effektivt krävs att ärendebelastningen är rimlig på resp. tjänsteman. Redan för fastslogs att varje handläggare icke bör ha flera än 100 klienter. är situationen ungefär 130 klienter/handläggare, vilket medför stora svårigheter att klara av alla de komplicerade problem som dyker upp för nästan varje fall. En allt större del av kriminalvårdens klientel behandlas inom frivården. Fallen har blivit svårare och kräver mer kvalificerad handläggning. Statsmakterna har drivit fram denna ändring i behandlingsmönstret från anstaltsbehandling till frivårdsinsatser men inte tagit konsekvenserna därav i form av en motsvarande ökning i anslagen till frivården. För att åstadkomma en effektivare frivård anser vi att ytterligare assistenttjänster bör inrättas. Som ovan nämnts utgör narkotikan även inom anstalterna ett svårt problem. Resurser måste ställas till förfogande för att möjliggöra effektiv behandling av narkomanerna inom klientelet och för att hindra att missbruket sprids. Vi föreslår därför att anslag beviljas för inrättande av speciella narkomanvårdsavdelningar vid fångvårdsanstalterna , Kumla och Hinseberg. Frigivningsförberedelserna vid anstalterna måste förbättras. Personalläget är så hårt ansträngt att många interner aldrig får den hjälp till en god start efter strafftiden som är en förutsättning för att vederbörande icke omgående skall återfalla. För att möjliggöra en förbättring härvidlag bör nya assistenttjänster inrättas vid fångvårdsanstalterna. Vi finner det väsentligt att arbetet mot mera öppna anstalter påskyndas. Likaså vill vi förorda ökat användande av s. k. skyddstillsynsanstalter för straffade, vilka har kvar att avtjäna, eller för till skyddstillsyn dömda, vilkas arbets- och bostadsförhållanden icke är uppklarade. En vistelse på skyddstillsynsanstalt kan avhjälpa dessa problem och förhindra att den straffade dras in i brottslig miljö igen. tillsätta ytterligare 710 poliser till en kostnad av ca 34 milj. kr., tillsätta ytterligare 60 kvalificerade biträden i syfte att överföra arbetsuppgifter från polispersonalen till en kostnad av ca 1,8 milj. kr., tillsätta en kriminalpolitisk utredning med uppgift att utarbeta förslag till ett långsiktigt program för brottsbekämpningen, varvid alla faktorer i samhället som kan ha samband med kriminalitetsutvecklingen behandlas och bedöms, skyndsamt överse permissionsreglerna vid intagningsanstalterna, bygga ut den kriminologiska forskningen för att möjliggöra en saklig diskussion kring olika behandlingsformers effektivitet liksom avvägningen mellan allmän- och individualprevention, låta ersättning för personskada som polisman ådragit sig i tjänst automatiskt utgå till samtliga polismän som drabbas, tillsätta 20 assistenttjänster inom frivården för bl. a. behandlingen av narkomaner till en kostnad av ca , tillsätta ytterligare 10 assistenttjänster inom anstalterna för frigivningsförberedande uppgifter inom anstalterna till en kostnad av , inrätta narkomanvårdsavdelningar på , Kumla och Hinseberg till en kostnad av . Den genom samhällets försorg bedrivna undervisningen av barn och ungdom har till syfte att meddela eleverna kunskaper och öva deras färdigheter samt i samarbete med hemmen främja elevernas utveckling till harmoniska människor och till dugliga och ansvarskännande medborgare. Så lyder skollagens första paragraf, och i gällande läroplan för , Lgr 69, utvecklas närmare hur skall lösa dessa sina uppgifter: Verksamheten måste inriktas på skolans samtliga elever, en heterogen grupp människor, stadda i ständig utveckling och företrädande skilda personlighets- och begåvningstyper. Den yttre organisationen och det inre arbetet måste därför utformas så, att det blir möjligt för varje enskild elev att under uppväxtåren med skolans hjälp tillvarata sina anlag och möjligheter och finna studievägar och arbetssätt, som främjar den personliga utvecklingen. Dessa principer gäller också i stort sett för gymnasieskolan. Om dessa principer har länge enighet rått i svensk politik. De var utgångspunkten för de skolreformer som genomfördes . Det rådde således allmän uppslutning kring målen för reformerna. Den mycket intensiva debatt som ändå stod kring reformarbetet gällde sättet att nå målen, inte själva målen. Skolans dubbla målsättning undervisning och fostran sådan den ovan uttryckts, sätter individen i centrum men betonar hans roll i gemenskapen. Vissa inlägg, främst från socialdemokratiskt håll, i de senaste årens skoldebatt har kunnat ge intrycket att det skulle råda en motsättning dels mellan undervisning och fostran, dels mellan individens och gemenskapens intresse. Enligt vår uppfattning bygger denna inställning på en felsyn. Skolans fostrande uppgift, att göra eleven till en god medlem av samhällsgemenskapen, måste bl. a. lösas genom att han bibringas faktiska kunskaper. Likaså är det en förutsättning för att en individ skall kunna känna lojalitet mot gemenskapen att han inte på grund av något föregivet kollektivt krav hindras från att utvecklas efter sina egna förutsättningar. har det kommit att stå klart, att man inte uppnått målen för skolreformerna. Det kan exempelvis om inte generellt påstås att denna gör eleverna kunniga och harmoniska. Vittnesmål om undermålig^ kunskaper förekommer så gott som . Inte heller i fråga om den sociala fostran har motsvarat kvalitetskraven. Det kraftigt tilltagande skolket, de alltmer svårbemästrade disciplinproblemen i klasserna och den sjunkande arbetsmoralen bland eleverna utgör tecken på detta. Problemen föreligger inte enbart i . Rapporter om motsvarande förhållanden på vissa av den nya gymnasieskolans linjer har förekommit. Orsakerna till detta skolväsendets kvalitativa misslyckande är självfallet flera och delvis svåra att utreda, men vissa orsakselement torde ändå kunna anges. Den forcerade reformtakten har lett till att reformbesluten ofta inte föregåtts av tillräckligt noggranna överväganden om de organisatoriska, ekonomiska och pedagogiska konsekvenserna av olika föreslagna åtgärder. De täta förändringarna har avsevärt försvårat ansträngningarna att följa upp och utvärdera reformernas resultat. Skolans arbetsro har allvarligt störts genom att den ena reformen avlöst den andra, innan den första riktigt hunnit slå igenom i skolans arbete. En förutsättning för att undervisning skulle kunna genomföras var en långt driven individualisering. Bevisligen har denna inte kommit till stånd annat än i mycket begränsad omfattning. Ett av de främsta hindren för att uppnå fullgoda arbetsresultat inom skolan utgörs av de alltför stora undervisningsgrupperna. Läraren har helt enkelt inte tid att ge alla elever den för var och en av dem lämpligast anpassade undervisningen, och hans möjligheter att upprätthålla arbetsro och ordning i klassen är högst begränsade. har ett stort antal s. k. mastodontskolor uppförts. Det har genom olika undersökningar visats att trivseln bland lärare och elever är mindre och att resultaten i fråga om undervisning och fostran är sämre i sådana skolor än i mindre skolenheter. Alla skäl talar för ett stopp för planeringen av fler mastodontskolor. De argument som tidigare anförts till försvar för dessa skolor att de skulle kunna erbjuda ett förhållandevis komplett utbud av olika utbildningslinjer har avsevärt försvagats genom införandet av Lgr 69 i med dess reducering av antalet studiealternativ. 1960-talets skolreformer har utmärkts av en övertro på den teoretiska utbildningens värde och en konsekvent undervärdering av praktisk utbildning.