mot · FV021863 · 1972-11-21 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj ås proposition nr 120 med förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370), m. m. 1 proposition 1972:120 föreslås en allmän, successiv övergång till bokföringsmässig redovisning av inkomst av jordbruksfastighet m. m. Därmed möjliggöres bl. a. en större likformighet mellan annan företagsamhet och jordbruksrörelse. framhöll i sitt betänkande, som i princip var enhälligt, att den var av den bestämda uppfattningen att den bokföringsmässiga redovisningsmetoden i det långa loppet skall visa sig bli till fördel för såväl den enskilde jordbrukaren som det allmänna i och med att den fyller kraven på att vara materiellt likformig och rättvis som den är enkel och smidig i tillämpningen. De svårigheter som kan uppstå under en övergångstid torde inte bli så stora, understryker kommittén, att de bör utgöra ett hinder för en övergång till bokföringsmässig redovisning för jordbruket. Vi delar i princip dessa uppfattningar. Enligt vår mening är också en ordnad bokföring till stor nytta för jordbrukaren själv och i många fall helt nödvändig av andra orsaker än som underlag för deklaration. Bokföringen är således, särskilt för de större jordbruksföretagen, nödvändig för att man skall kunna göra förhandskalkyler för driftplanering, för analys av olika verksamhetsgrenars lönsamhet, för fortlöpande redovisning av det ekonomiska resultatet och för kontroller av skilda slag. Med hänsyn till det ökade kapitalbehovet för dagens jordbrukare är en noggrann bokföring också en fördel vid anskaffande av erforderliga krediter. Undantag för mindre jordbruk Enligt propositionen gäller en obligatorisk övergång till bokföringsmässig redovisning. Vissa remissinstanser har emellertid uttalat tveksamhet över att även innehavare av mindre jordbruk skall vara skyldiga att övergå till denna metod. Det kan dock hävdas att den successiva övergången underlättar för dessa att klara omställningsproblemen, Vi vill, trots detta, ifrågasätta om det finns tillräckliga motiv för att äldre innehavare av mindre jordbruk skall omfattas av reformen. Det finns ett stort antal mindre jordbruk där innehavaren har nått hög ålder. I många fall torde det också vara fråga om den sista generationen brukare på dessa gårdar. Brukaren kanske tänkter fortsätta så länge krafterna räcker, bl. a. av det skälet att det är hans enda möjlighet till utkomst. Att i dessa fall tvinga fram en bokföringsmässig redovisning, kanske 3 sami Nr 1863-1865 endast , kan vi inte finna motiverat. Det bör därför, enligt vår mening, göras undantag för sådana äldre brukare på mindre gårdar som i regel endast avser att vara aktiva jordbrukare till. För att inte dessa undantag skall sönderrycka reformen, som vi således ansluter oss till, bör det vara möjligt att fastställa att vederbörande skall ha uppnått . Enligt propositionen skall enligt ett av flera alternativ ingångsvärde på det befintliga byggnadsbeståndet få beräknas till två tredjedelar av det vid övergången gällande taxerade jordbruksvärdet m. m. påbyggt med investeringskostnader, som nedlagts efter den tidpunkt, till vilken taxeringsvärdet hänför sig. Detta blir för det övervägande antalet lantbrukare den enda metod för ingångsvärdets bestämmande, som i praktiken står till buds. I propositionen föreslås också att i ingångsvärde, som beräknas på nu angivet sätt, får inräknas kostnad för ny-, till- eller ombyggnad på fastigheten om denna skett efter utgången av 1969, under förutsättning att kostnaden icke beaktats vid den fastighetstaxering, då det vid övergången gällande taxeringsvärdet fastställts. Begränsningen till 1970 efter utgången av 1969 synes mindre tillfredsställande. Enligt vår mening skulle en mera rättvisande bild erhållas om dessa kostnader efter utgången av 1964 kunde beaktas. Vi föreslår alltså att i detta sammanhang skall gälla i stället för . En regel av föreslagen innebörd har sin motsvarighet i punkterna 4 b) och c) av ikraftträdandebestämmelserna till lagen (nr 363) genom vilken obligatorisk planenlig avskrivning av byggnader genomfördes för rörelse- och hyresfastigheter. Vi vill erinra om att enligt direktiven till jordbruksbeskattningskommittén skulle en lösning av byggnadsavskrivningarna inom lantbruket i görligaste mån följa motsvarande regler för hyres- och rörelsefastigheter. Kommittén föreslog också i enlighet härmed valfrihet mellan taxeringsvärde och ett eventuellt annat vid övergångstillfället gällande taxeringsvärde, en valfrihet som inte synes ha mötts av någon invändning från remissinstanserna. 1 propositionen föreslås att det liksom på rörelsesidan skall ankomma på att genom anvisningar meddela lämplig avskrivningsprocent på skilda slag av byggnader inom lantbruket. Departementschefen har i detta avseende förklarat sig beredd att förorda en avskrivningstakt, som är mer förenlig med de jordbruksekonomiska förhållandena. Detta har kommit till uttryck i punkten 8 av anvisningarna till 22 § KL vari sägs att procentsatsen för värdeminskning i fråga om byggnader bestämmes med hänsyn till den tid varunder byggnader av olika slag anses kunna utnyttjas. Mot bakgrunden av detta principiella ställningstagande är det anmärkningsvärt, att departementschefen i fråga om det vid övergången befintliga byggnadsbeståndet uttalat, att detsamma i de fall ingångsvärdet bestämts schablonmässigt enligt 9 § andra stycket ikraftträdandelagen bör avskrivas med tillämpning av nuvarande procentsats, dvs. 1,5. Detta innebär en avskrivningstid av . föreslog för sin del en avskrivningsprocent av 2,5 motsvarande en avskrivningstid av . Mot bakgrund av de procentsatser som av anvisats beträffande industribyggnader kan det förväntas, att avskrivningstiden för nyuppförda driftbyggnader inom lantbruket kommer att ligga vid . Det ter sig föga rimligt att avskrivningstiden för det redan befintliga byggnadsbeståndet skall vara mer än dubbelt så lång. Med hänsyn till att ett schablonmässigt bestämt avskrivningsunderlag omfattar även jordbrukets bostadsbyggnader kan en viss försiktighet visserligen vara motiverad, men det skall å andra sidan beaktas att avskrivningsunderlaget omfattar även sådan inredning, som enligt de nya bestämmelserna får avskrivas enligt reglerna för inventarier. Anledning torde därför saknas att bestämma en lägre procentsats än 3,0. Det bör i sammanhanget uppmärksammas, att övergången till planenlig avskrivning tillsammans med den eviga realisationsvinstbeskattningen ger ett automatiskt korrektiv mot för höga avskrivningar. Liksom på rörelsesidan blir det inom lantbruket tillåtet att ur avskrivningsunderlaget för byggnader bryta ut jordbruksberoende inredning och hänföra kostnaden för densamma till avskrivningsunderlaget för inventarier. Sådan omfördelning kan dock ske endast i fråga om investeringar . Inom jordbruket har det tidigare varit möjligt att som en komplettering till den schablonmässiga avskrivningen på byggnader bryta ut kostnaderna för vissa fasta maskiner och fasta inventarier och avskriva desamma enligt plan, i regel efter (RSV 1954 4:1). Av propositionen kan ej klart utläsas huruvida sådana avskrivningsplaner får bibehållas efter ikraftträdandet av den nya lagstiftningen. I den mån kostnaderna nedlagts efter 1969 torde i regel frågan sakna intresse de får då överföras till avskrivningsunderlaget för inventarier. Åtskilliga avskrivningsplaner av angivet slag daterar sig emellertid till tiden , och det rör sig ofta om betydande belopp. Det framstår som ett rättvisekrav att avskrivningsplaner av angivet slag får bibehållas och slutföras oavsett övergången till de nya avskrivningsreglerna. Några tekniska hinder härför föreligger inte avskrivningsunderlaget för resterande del av byggnadsbeståndet bör reduceras med det vid övergången oavskrivna restvärdet på den särskilda avskrivningsplanen. Enligt propositionen skall kostnader för markanläggningar, nedlagda före övergången, inte få beaktas vid bestämmandet av avskrivningsunder läggningar anskaffade efter utgången av , givetvis i den mån anskaffningskostnaden inte tidigare avdragits eller avskrivits. Från likformighets- och rättvisesynpunkt framstår det som självklart att motsvarande bör gälla i fråga om markanläggningar inom lantbruket. Det kan till yttermera visso konstateras att utformningen av rörelsereglerna gett lantbrukarna befogad anledning antaga, att markanläggningar, som av dem utförts i vart fall efter 1969, skulle sedermera grunda avdragsrätt. De har i förlitande härpå underlåtit att uppskjuta dylika arbeten till tiden efter den nya lagstiftningens ikraftträdande, vilket nu föranleder rättsförluster. I tekniskt avseende är frågan inte svårhanterlig det bör givetvis ankomma på den skattskyldige att förebringa erforderlig utredning angående kostnadernas omfattning och anläggningarnas karaktär. Vi får med stöd av det anförda hemställa att §§ 10 och 14 av ikraftträdandelagen förses med bestämmelser motsvarande dem i punkten 5 av ikraftträdandebestämmelserna till lagen (nr 363). I punkten 9 av anvisningarna till 22 § KL föreslås ändrade regler för beräkning av avdrag för substansminskning vid tillgodogörande av naturtillgångar på jordbruksfastighet. Enahanda regler skall enligt punkten 8 andra stycket av anvisningarna till 29 § KL gälla för inkomstslaget rörelse. De föreslagna reglerna innebär att den rådande olikformigheten i fråga om substansminskningsavdrag mellan de båda inkomstslagen undanröjs. Vad jordbruket beträffar innebär de nya reglerna oftast förbättrade avskrivningsmöjligheter, vilket framstår som naturligt nu gällande regler är till sina verkningar nyckfulla och i de flesta fall alltför restriktiva. Mot bakgrunden av det sagda ter det sig stötande, att de nya reglerna enligt 16 § ikraftträdandelagen ej får tillämpas i fråga om naturtillgång, som börjat utvinnas före övergången. På rörelsesidan kan det fördragas eftersom redan äldre regler möjliggjort företagsekonomiskt motiverade substansminskningsavdrag. Så har, som tidigare framhållits, sällan varit förhållandet inom lantbruket. Enligt vår mening bör därför lanbrukare, som vid övergången till den nya lagstiftningen innehar naturtillgång, som börjat utvinnas redan tidigare, äga valfrihet mellan de nya och de gamla bestämmelserna. Vi hemställer att 16 § ikraftträdandelagen ändras i enlighet härmed. I praxis medges rätt till förskjutning av substansminskningsavdrag mellan olika beskattningsår. Enligt vår uppfattning finns inga bärande invändningar mot att så får ske även efter övergången till de nya bestämmelserna. Vi hemställer att gör ett klarläggande uttalande i denna riktning. Bestämmelserna rörande beräkning av ingångsvärde för det vid övergången befintliga inventariebeståndet återfinns i 13 § ikraftträdandelagen. För samtliga lantbrukare finns möjligheten att därvid utgå från inventariernas faktiska nyuppsättningskostnad. För lantbrukare, som under minst före övergången haft intäkt av jordbruksfastighet, ges dessutom den valfria möjligheten att beräkna ingångsvärdet enligt en metod, som av jordbruksbeskattningskommittén benämnts kombinationsmetoden. Denna metod innebär att inventarier, som ägts än , får tagas upp till anskaffningskostnaden och att övriga inventarier får tagas av återanskaffningskostnaden vid övergången. hade för sin del föreslagit att inventarier, som vid övergången innehafts , skulle få tagas av återanskaffningsvärdet. Vid en av kommittén gjord undersökning har framkommit, att ingångsvärden beräknade enligt den av kommittén föreslagna kombinationsmetoden i genomsnitt kan beräknas uppgå till av återanskaffningsvärdet. Kombinationsmetoden är i och för sig av skäl som jordbruksbeskattningskommittén redovisat överlägsen den tillämpade schablonmetoden, enligt vilken för samtliga inventarier medges ingångsvärden motsvarande av återanskaffningsvärdena. Det kan dock konstateras att redan kommittéförslaget generellt sett innebar en försämring jämfört med den nu gällande schablonmetoden, en försämring som ytterligare accentueras. Det har inte framlagts material, som på ett övertygande sätt visar att den nuvarande schablonmetoden föranleder för höga ingångsvärden endast allmänt hållna påståenden har framförts, huvudsakligen från fiskalt håll. Det bör vid tvångsmässig övergång till ett nytt deklarationssystem te sig angeläget tillskapa övergångsregler, som innebär en garanti för att enskild skattskyldig inte drabbas av rättsförluster. I ett frivilligt system kan den skattskyldige själv råda över sin situation finner han övergångsreglerna i materiellt hänseende otillfredsställande kan han avstå från eller uppskjuta övergången. Redan kommittéförslaget innebar dock, som redan framhållits, en skärpning jämfört med de regler, som gäller vid frivillig övergång. Särskilt i fråga om dyrbarare maskinell utrustning inom lantbruket såsom skördetröskor etc. kan konstateras att prisnivån varit relativt fast . Det är helt klart att ingångsvärden, motsvarande av återanskaffningsvärdet, långt ifrån alltid ger full kompensation i fråga om investeringar, som skett före övergången. Enligt vår mening är vid sådant förhållande den föreslagna skärpningen jämfört med det enhälliga kommittéförslaget inte försvarlig. Vi hemställer därför att måtte besluta att ingångsvärden för inventarier, innehavda före övergången, vid tillämpning av den s. k. kombinationsmetoden skall få upptagas till av återanskaffningsvärdet. Täckdikningsanläggningar är så jordbruksberoende att de av vissa anses böra hänföras till inventarier, anför departementschefen. Sådana anläggningar har också en väsentlig betydelse för jordbrukets avkastningsförmåga och därmed även för dess lönsamhet. Departementschefen ansluter sig till kommitténs förslag innebärande att hela anläggningskostnaden för täckdiken skall få utgöra avskrivningsunderlag samt att den årliga avskrivningen bör få ske efter av underlaget. Vidare skall i avskrivningsunderlaget inräknas inte bara täckta avlopp i direkt anslutning till täckdiken utan även täckta huvudavlopp. 1 och för sig är de föreslagna reglerna godtagbara. Som jämförelse kan dock nämnas, att när det gäller reparation och underhåll av byggnader där de utförda arbetena avser att bibehålla byggnaderna i deras ursprungliga skick är dessa kostnader direkt avdragbara. Enligt vår mening talar starka skäl för att samma regler bör gälla även för markanläggningar av typ täckdikningsanläggningar. Vi anser därför att underhåll av markanläggningar, typ täckdikning, icke skall ha oförmånligare avdragsregler än underhåll av andra för driften nödvändiga anläggningar inom jordbruket. Ett direkt avdrag för kostnader för omtäckdikning skulle bl. a. medföra större benägenhet att underhålla befintliga täckdikningsanläggningar än som är fallet. En likformighet i avdragsreglerna skulle innebära att en ytterligare snedvridning i underhåll av jordbrukets anläggningar skulle undvikas. Vi föreslår således att till driftkostnad skall hänföras ersättning av befintlig täckdikningsanläggning. Med stöd av vad ovan anförts hemställes att antager det vid prop. 1972:120 fogade förslaget till Lag om ikraftträdande av lagen (1972: ) om ändring i kommunalskattelagen (1928:370) med följande ändringar: 2 § De nya bestämmelserna överstigit , från och med taxering, i övriga fall, frånsett skattskyldig som uppnått . Första stycket om tillämpningen. 9 § Skattskyldig denna plan. Annan skattskyldig ovannämnda summa. beräknas på nu angivet sätt får inräknas kostnad för ny-, till- eller ombyggnad på fastigheten, om ny-, till- eller ombyggnaden skett efter utgången av , under förutsättning att kostnaden icke beaktats vid den fastighetstaxering då det vid övergången gällande taxeringsvärdet fastställts. Skattskyldig, som förvärvat fastigheten genom köp, byte eller därmed jämförligt fång efter utgången av , får härutöver beräkna ingångsvärdet enligt punkt 3 sjunde stycket av anvisningarna till 22 § kommunalskattelagen (1928:370) i dess nya lydelse. Kostnad för ny-, till I fråga om rörelsefastigheter tilläts fullt hänsynstagande till markaneller ombyggnad på fastigheten får inräknas i ingångsvärdet, om ny-, tilleller ombyggnaden skett efter förvärvet. Har ingångsvärde ej åtnjutas. Har kostnad i anspråk. Har den skattskyldige denna paragraf. 10 § Vid tillämpning av 9 § denna lag får vid övergången kostnad för sådan tillgång, för vilken anskaffningskostnaden enligt punkt 3 tredje stycket av anvisningarna till 22 § kommunalskattelagen (1928:370) i dess nya lydelse ej inräknas i anskaffningskostnad för byggnad, avräknas från avskrivningsunderlag eller ingångsvärde för byggnad och tillföras ingångsvärde för inventarier. Detta gäller endast under förutsättning att tillgången anskaffats efter förvärvet av fastigheten, dock ej tidigare än efter utgången av , och i den mån kostnaden icke tidigare dragits av. Före utgången av upprättade avskrivningsplaner får således bibehållas. 11 § Kostnad som före övergången nedlagts på markanläggning får ej med anledning av övergången dragas av på annat sätt än som annars skulle ha skett, såvida inte kostnaden nedlagts efter utgången av . Kostnad som kommunalskattelagen (1928:370). 13 § För annan skattskyldig än som avses i 12 § upptages ingångsvärde för inventarier, som finns på fastigheten vid övergången och som förvärvats genom köp, byte eller därmed jämförligt fång, till belopp motsvarande den skattskyldiges ursprungliga kostnad för nyuppsättning av dessa. Har den skattskyldige vid övergången under minst haft intäkt av jordbruksfastighet, får han dock i stället beräkna ingångsvärdet till ett belopp motsvarande summan av anskaffningskostnaden för inventarier, som han ägt än , och av återanskaffningskostnaden vid övergången för övriga inventarier. Har skattskyldig som avses i första stycket förvärvat inventarium på annat sätt än genom köp, byte eller därmed jämförligt fång, får ingångsvärdet för inventariet beräknas till högst av återanskaffningskostnaden vid övergången. Har den huvudsakliga delen av inventaribeståndet förvärvats på sätt som här avses, får dock som ingångsvärde för inventarierna upptagas samma värde som överlåtaren vid övergång fått upptaga enligt denna paragraf. Inventarier för vilka ingångsvärdet beräknas till av återanskaffningskostnaden vid övergången skall vid beräkning av inkomst av jordbruksfastighet behandlas på samma sätt som om de anskaffats under det beskattningsår för vilket den skattskyldige första gången beräknar inkomst av jordbruksfastighet enligt de nya bestämmelserna i kommunalskattelagen (1928:370). 16 § Kostnad för naturtillgång, som börjat utvinnas före övergången, får med anledning av övergången även dragas av enligt de efter gällande reglerna. att uttalar att det vid övergången befintliga byggnadsbeståndet får avskrivas i de fall ingångsvärdet bestämts schablonmässigt enligt 9 § andra stycket ikraftträdandelagen, samt att i övrigt beaktas vad i motionen anförts. N. () i Trobro () ()