mot · FV021485 · 1972-01-15 00:00:00 — av herrar och Lövenborg i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 16 om godkännande av konvention mellan och om renbetning m. m. Maj:ts proposition 1972:16 föreslås att godkänner en undertecknad konvention mellan och rörande de svenska samernas rätt till renbete i och de norska samernas rätt till renbete i . En historik finns i propositionen, varför vi här avstår från att redogöra för tidigare konventioner. Från samisk synpunkt har problemen emellertid inte varit identiska. För att också dessa synpunkter skall bli vägda mot de officiella fogar vi Svenska samernas riksförbunds (SSR) yttrande angående svensk-norsk renbeteskonvention som bilaga till denna motion. I yttrandet påpekas bl. a. att om samerna sig emellan fick lösa de mellanvarande renbetesspörsmålen skulle lösningen knappast stöta på några svårigheter. Uppdelningen i norska och svenska samer är en sentida företeelse, som samerna själva inte haft något inflytande över. Några konflikter eller motsättningar om renbetena har inte förekommit och förekommer inte heller . Det riktigaste hade därför varit, anser vi, att samerna på båda sidor om gränsen hade fått ordna sina mellanhavanden utan statlig inblandning. De svenska samerna fruktar emellertid ett konventionslöst tillstånd, något som framgår av SSR:s yttrande, och detta är skälet till att vi inte kan avvisa förslaget om en ny renbeteskonvention. Det är tillgången till vinterbete som är avgörande för rennäringens omfattning i varje särskild sameby. De norska samernas vinterbete i har reglerats på ett smidigt sätt. har man kommit överens om olika områden beroende på vinterbetets beskaffenhet. Denna elastiska ordning kommer , enligt den nya konventionen, att avlösas av ett helt stelnat system. Stora svenska renbetesområden kommer att undantas med ensamrätt för norskt vinterbete. De svenska samerna kommer att få betala dryga böter om deras renar kommer in på dessa områden. Förhållandet för de samebyar som drabbas av detta blir alltså i praktiken detsamma som i vattenmål: i båda fallen - antingen ett betesområde går till spillo genom konventionen eller genom att det blir överdämt av vatten förloras vinterbetet för de berörda samebyarna. Vissa samebyar kommer att drabbas särskilt hårt, t. ex. Umbyn i , som enligt SSR mister av sitt vinterbetesland. (Se bifogade karta över mistningsområdena.) De svenska samerna motsätter sig på intet sätt att de norska samerna i fortsättningen som utnyttjar betesmarker på svensk sida om gränsen. Vad de med skärpa har vänt sig mot är den onödiga och markslukande fastlåsningen till vissa områden, som därtill över huvud taget inte får användas av svenska samer, oavsett om de utnyttjas eller inte som vinterbetesområden av de norska samerna. De svenska samerna har självfallet också reagerat mot de statliga myndigheternas ingripanden utan mycken hänsyn till den rätt till land och vatten som de renskötande samerna har. Samerna har begärt att få ersättning för juridiskt och tekniskt biträde i denna sak, under hänvisning till de för vattenmål gällande reglerna, men inte ens detta har de fått. Deras framställning avslogs av regeringen . Det är i denna situation som de svenska samerna begär ersättning för att de måste avstå mark på samma sätt som om landförlusterna uppkommit i ett vattenmål. Ersättningen bör bestämmas genom överenskommelse mellan regeringen och samebyarna. Om ingen sådan överenskommelse kan träffas bör ersättningen, enligt SSR, bestämmas av skiljedomstol enligt gällande lag. Ersättningen bör odelad utgå till de samebyar som lider skadan. Vidare bör SSR få hela kostnaden för juridiskt och tekniskt bistånd ersatt, oavsett vilken utgång målet får inför en skiljedomstol. Under åberopande av det anförda yrkar vi att för regeringen framhåller 1. att bör ersätta de svenska samebyarna landförluster och intrång i detta sammanhang såväl inom som inom på samma sätt som om landförlusterna uppkommit i ett vattenmål, 2. att ersättningsfrågan skall lösas med konventionsfrågan och i första hand genom frivilliga förhandlingar mellan staten och samebyarna, i andra hand genom skiljedom. (vpk) (vpk) '//t FILKE gg Än j fly Q Sl*n SKALA 1: 2,5 MILJ. 9 I 2 i * i 6 7 « 9 10 MIL KARTA ÖVER BETESOMRÅDEN FOR SVENSK RENSKÖTSEL UTARBETAD AV RENBE TE ARK SU T REDNINGEN KARTOR TILLHÖRANDE FÖRSLAG DEN nv renbe teskonvention t»)«u SÖWtAITUM' '£=. -t ' .ti STÅKKE -< \ SVAIPA '.IWKEJAURÉN KIKKE jaure fy f'f RÖSfc _ * A \MELl£A * Y \ , T RÖN DE LAG * * , * - V.Z <: SmrAd» lor none»»» nmgiomrAd* Norg* Gran»»' får lappbyarnas Mi»»mrJd»n . F|ailaopb».tavl»tolld aran» _ advanogriin», avan gran* förr 4 norck l omrAd* ± »»O von »gran» |1 I vår -och hontell 1-V.I (onda »I i ' lOllaoobyor no Yttrande angående svensk-norsk renbeteskonvention De svenska samerna har ett parlament, det årliga landsmötet, som 1968 antog ett samepolitiskt program. Samernas rätt till land och vatten i deras egenskap av urbefolkning intar en central ställning i programmet. Härvidlag som i så många andra avseenden råder likhet mellan samerna och indianer. Urbefolkningens rätt till landet har en avgörande betydelse i folkgruppens bild av sig själv och sina centrala strävanden. Bibehållandet av en tillräckligt stor samebefolkning i basnäringar i samernas gamla kärnområden i , och är en oundgänglig förutsättning för samekulturens bevarande och sameungdomens möjlighet att välja samiskt i sitt liv. Ett sådant bibehållande är endast möjligt om staten, regeringen och är beredda att erkänna urbefolkningens juridiska rätt. Det finns många invandrade nationella grupper i . Gentemot samerna i kärnområdena är det emellertid svenskarna som är immigranter. Svenskarna har också exploaterat de norrländska naturtillgångarna på ett extremt extraktivt sätt. Rikedomarna från sjöregleringarna och vattenfallen, från gruvorna och timmerskogarna, ja även från den tunga turismen, kommer befolkningen söderut till godo, under det att skador av vattenregleringar, kalhyggen, giftbesprutningar av lövskogen, genom gruvanläggningar spärrade flyttvägar etc. drabbar den samiska urbefolkningen och rennäringen som har en central ställning för samekulturen. Ej heller stödes med effektivitet ett kombinationsnäringsfång för samerna som skulle sätta det enskilda samiska hushållet i centrum för omsorgerna med en inkomstbildning som icke bygger på rennäringen monolitiskt uppfattad, utan som bygger upp det enskilda hushållets inkomster genom rennäring, sameslöjd,jakt, fiske, turism etc. arbetar en sameutredning under ordförandeskap av landshövding i . Helt naturligt står det Samepolitiska programmet i centrum för sameutredningens studier. I programmet harju svenska samebefolkningen själv genom sina representativa demokratiska organ angivit hur den önskar få samefrågorna lösta. Det har allmänt beklagats att rennäringslagen beslöts av vårriksdagen 1971 utan att en samepolitisk målsättning låg bakom. Rennäringslagen utgör just ett exempel på, att man behandlat rennäringen såsom en monolitisk näring på det sätt som samerna underkänt. Genom en ytterst njugg anslagspolitik har staten visat en låg uppskattning av rennäringen.1 står ett annat mycket betydelsefullt samespörsmål på dagordning. Det är då av yttersta vikt, att den samepolitiska målsättningen ej även tappas ur sikte, så att man till slut får ett lappverk av kortsiktiga och icke ändamålsenliga lösningar av de viktigaste frågorna varefter sameutredningens betänkande ej kan leda till ändamålsenliga lösningar då definitiva blockeringar redan inträtt. Det viktiga problem som skall avgöras är den svensk-norska renbetesfrågan. mellan och drogs upp norr om först . Landets inre delar med Kölen som en kedja av höga berg i 1 Jfr SOU 1971:75 s. 163 där rennäringens intressen beträffande land och vatten endast bedöms vara restriktioner för andra anspråk på markanvändningen. mitten av samemas land ej gräns nyttjades tidigare av samerna ursprungligen i form av suveräna landägande samebyar, vilka i vissa fall betalade skatt såväl till som och . Vissa tecken tyder på att utnyttjade de västerbottniska samernas totala område såsom skatteland före digerdöden. Någon uppdelning i norska och svenska samer fanns ej förrän tämligen sent. Det är först genom den norska och den svenska nationalstatens inflytande på samefrågan som en sådan uppdelning av samiska fränder och bröder kommit till stånd. gäller den sanningen att om samerna sig emellan fick lösa de mellanvarande renbetesspörsmålen skulle lösningen knappast stöta på några svårigheter. Historiskt har däremot nationalstaternas inverkan på samefrågan varit i hög grad störande. Det räcker att här hänvisa till beryktade norska betänkande, där man i ett lagförslag vill direkt förbjuda såväl norska som svenska samer att gå till domstol med sina juridiska frågor. Dessa juridiska tankar i har helt underkänts genom Höyesteretts välkända dom i Altevatnmålet (se härom : Studier i renbeteslagstiftning, , 1970). Vid gränstraktat kopplades den s. k. kodicillen, allmänt kallad samernas . Som utsäges i Altevatndomen bygger kodicillen på gammal sedvana som rått . Det är alltså mycket vördnadsvärda samiska rättigheter som det här rör sig om och de normeras av den gamla sedvanan. Höyesterett har erkänt de svenska samebyarnas ensamrätt till renbete och fiske i deras gamla områden i , som de , årsvisst, nyttjat . Redan innan den första domen, , med bifall till de svenska samebyarnas samtliga yrkanden, fallit i Altevatnmålet, hade lovat att deltaga i en internationell renbeteskommission med en dansk ordförande samt att sedan förhandla om en renbeteskonvention på basis av kommissionens resultat. Ett svårt fel begicks i mandatet för renbeteskommissionen, då man undantog vidsträckta områden i södra , som är ypperligt ägnade samisk tamrenskötsel, från kommissionens utredningsområde. Här kan hänvisas till den norska samiska, tidningen nr 24 1971, där lappefogd Dag Lenvik uttalar sig om området Gauldalsvidda vid Röros som skulle kunna lämna en mycket stor avkastning (1,för år och näringsunderlag för ca 20 samefamiljer) om det uppläts för tamrendrift, men som utnyttjas för en olönsam och irrationell vildrensjakt. visade tyvärr alltför ringa tilltro till de svenska samernas rättskamp, som kröntes med fullständig framgång i Altevatndomen. Eventuella kvarstående juridiska oklarheter kan lösas genom en ny rättegång i , varvid domskälen i Altevatndomen kommer att väga med förkrossande tyngd, då dessa domskäl är synnerligen fylliga och utreder problemet på ett helt klargörande sätt. I sin bristande tilltro till de svenska samernas principiella juridiska resonemang och principrättegång i har , bl. a. genom det mindre lyckligt utformade kommissionsmandatet och genom överenskommelse efter avgivandet av kommissionsbetänkandet 1967 att förhandla med på kommissionsbetänkandets grundval, successivt eftergivit de svenska samiska medborgarnas rätt. Genom sådana obefogade eftergifter från svensk sida ifrågasätts nu betydande landavträdelser av de svenska samernas urgamla betesrättigheter i . Rättigheter som härrör från långt innan svenskar och norrmän över huvud taget gjort sig gällande här uppe. Det är fullständigt felaktigt att söka ställa norska och svenska samer emot varandra i denna angelägenhet. Beklagligtvis har tendenser från staternas sida att just söka spela ut samerna mot varann på nationalistisk grundval varit tydligt märkbara. Så har tanken på ett samiskt svenskt-norskt organ för administration av överflyttningar bekämpats av . Därest i en renbeteskonvention med avstår från att kräva folkrättslig täckning för områden till vilka de svenska samebyarna har privaträttslig rätt uppstår s. k. privaträttsliga överskottsområden. Det är mot den angivna bakgrunden naturligt att de svenska samerna kräver ersättning av för dylika områden. går i konventionen med på ett system som medger uttagande av betesavgifter mycket dryga sådana från de svenska samebyarna, därest de utnyttjar sin privaträttsliga rätt, domfäst av Höyesterett. Ja, det kan rent av bli fråga om nedskjutning av de svenska samernas renar, därest de utnyttjar områden till vilka de har domfäst rätt. Ett land som går med på sådana folkrättsliga arrangemang och ställer en särskild myndighetsapparat, rennäringsavdelningama i de svenska lantbruksnämnderna, till förfogande för dylika tvångsförfaranden får naturligtvis finna sig i att utge ersättning för land och vatten till vederbörande sameby beträffande privaträttsliga överskottsområden. Men ej nog med detta. Man har även haft ett system för norskt vinterbete i som varit synnerligen smidigt. har norska samer i viss mindre utsträckning kommit på vinterbete till . I de flesta fall har det här rört sig om svenska samer som fått lov att bedriva renskötsel i norska områden, vilka tidigare tillhört de svenska samebyarna. har nämligen i flera omgångar, särskilt i en renbeteskonvention av 1919, avstått betydande svenska renbetesområden till . Områden till vilka de svenska samerna i belysning av Altevatndomen ägde privaträttslig rätt. Dessa svenska statens avståenden ledde till dislokationer från söderut i , varvid Karesuandosamerna tvangs att bryta ekonomiska och personella kontakter som var av avgörande betydelse för deras näring och tvangs att under mycket svåra omständigheter söka skapa sig en existens i sydligare renbetsområden, där de helt naturligt kom i konkurrenssituationer med de ursprungliga samerna i dessa sydligare områden. Det norska vinterbetet i har som sagt utövats i tämligen ringa omfattning. Den grundprincip som kodicillen lägger till grund är sedvanan. Sedvanan är alltså normerande och någon nämnvärd ökning av vinterbetet i förhållande till sedvanan äger de norska samerna ej företaga. De svenska samerna har på grund av sedvana rätt till vinterbete på vissa landsträckor. Sedvanerätten till vinterbete utformades mycket noga i den första svenska renbeteslagen av 1886. Det var strängt taget just sedvanerätten till vinterbete som var den politiska brytningspunkten vid riksdagsbehandlingen av den första renbeteslagen. I vulgärdarwinistisk anda ifrågasattes nämligen från vissa politiska och juridiska kretsar att vad man kallade invasioner av en nomadiserande folkstam ej skulle vara rättsenliga. Man argumenterade på ett häpnadsväckande sätt så, att ett oundgängligt villkor för högre kultur för ett folk skulle vara att det eger fasta bostäder samt att ett folk som ej ville lämna nomadlifvet måste efter ett tynande lif, utdö. Vederbörande departementschef framhöll emellertid utomordenligt kraftigt att det här var fråga om en verklig rätt för samebyarna som i fall av behov skulle kunna styrkas vid domstol på samma sätt som urminnes hävd dvs. genom dokument och vittnesmål. Sedvanerätten tillkommer byn och rennäringslag bygger på att samisk rätt får utövas endast inom egen by. De norska samernas vinterbete i har som nämnts utövats på ett smidigt sätt med anvisning av olika områden olika år allt efter vinterbetets beskaffenhet. Genom detta anvisningssystem har de norska samerna ej kunnat skapa någon civilrättslig rätt till vinterbete. De kan icke någonstädes föra en bevisning om sedvanerätt till vinterbete som är erforderlig för en privaträttslig rätt och som exempelvis krävts av Höyesterett i Altevatnmålet. Det system som svenska staten nu vill införa innebär en mycket stel och osmidig anordning av det norska vinterbetet, en anordning som kommer att bli extremt markslukande och betesödande, därest den förs ut i verkligheten. Om man som exempel ser på Umbyn i vill de statliga utredarna inrätta ett fast vinterbetesområde för norska samer som skulle sluka av Umbyns vinterbete, som är dimensionsbestämmande för omfattningen av byns renskötsel. Till saken hör att vissa familjer drivits i exil till Umbyn från nordligaste genom eftergifter av svenska privaträttsliga betesområden i . Skall det bli en ny exilering av dessa familjer så är det blott att konstatera att några renbetesmarker till vilka de kan flytta ej längre finns annat än stängda norska. Skall sådana händelser verkligen utspelas i ? Här måste lösningar finnas så att sådana stötande och skrämmande resultat av förhandlingar mellan två nordiska länder ej uppkommer. Liksom beträffande områdena i måste givetvis ersätta de svenska samerna värdet av land och vatten, till vilka de har rätt på grund av urminnes hävd, om man efter ett antal successiva eftergifter vill genomföra det tilltänkta stela vinterbetessystemet för norska renar i . De svenska samebyarna som har civilrättslig rätt till land och vatten, en rätt som icke bestrides av någon, har givetvis ej någon skyldighet att tåla inskränkning av annan i byns rätt. Skall renbetesrätt för norska samer förvärvas för genomförande av konventionen, får svenska staten förvärva rätten i fråga genom överenskommelse med samebyarna. Det är av synnerlig vikt att betona, att de svenska samerna gentemot de norska samerna önskar lösa mellanvarande frågor i frändesämja och brödraskap. Detta brödraskap äger emellertid svenska staten ej åberopa för att undgå ersättningsskyldighet. Svenska staten kan ej annat än måhända expropriationsvägen kräva att de svenska samerna skall uppge en sedvanerätt av civilrättslig karaktär som är allmänt erkänd och som när som helst kan fastställas av domstol. Vid sådant förhållande äger svenska staten ej heller kräva sådant avstående av privaträttslig rätt från de svenska samebyarnas sida såsom någon sorts villkor för att svenska staten skall ingå en renbeteskonvention. Detta följer av auktoritetsprincipen och ett dylikt förfaringssätt skulle väl för övrigt närmast vara att betrakta som en rättsvägran gentemot dessa svenska medborgare. Eftersom det är en allmänt omfattad målsättning i att samekulturen skall bevaras och sameungdomen medgivas full valfrihet i sitt liv vore det givetvis den naturligaste samepolitiska linjen att kampen emot samernas rätt till land och vatten från den svenska statens sida avskrevs och sådana teser som justitiekanslerns i skattefjällsmålet, där kanslern hävdar att ett nomadfolk ej kan förvärva äganderätt, helt och avskrevs från statens samepolitiska handlingsprogram. Början för en sådan positiv samepolitisk handlingslinje kan lämpligen göras genom att utge full ersättning för mistade områden i och i i samband med en ny renbeteskonvention till de svenska samebyarna. För byarna är det ju helt likgiltigt om de förlorar dessa områden genom en vattenuppdämning som medför full ersätt ning eller genom bestämmelser i en renbeteskonvention med flankerande svensk lagstiftning. En dylik lagstiftning torde för övrigt ej kunna ges konfiskatorisk karaktär, varför en lösning av frågan torde framtvinga sig själv. Som anförts vilar ju de svenska samebyarnas starka juridiska ställning i förevarande avseende direkt och senare renbeteslagar. Eventuella försök att hänskjuta frågan till domstolsprövning kommer att beröva samerna ersättningsbeloppen , vilket icke kan vara en riktig minoritetspolitik i en rättsstat. Staten skulle ju då göra en ekonomisk vinst på rättsskipningens långsamhet och samerna skulle genom själva dröjsmålet med ersättningens utbetalande tillfogas en kanske irreparabel skada. Det är ju nu som samerna behöver få känna samhällets fulla stöd. I många sameområden hålls nöden nu från dörren endast genom temporära AMS-arbeten och något verkligt uppbyggande av rennäringen sker ej i avbidan på att olika myndigheter skall bestämma sig, olika utredningar bli färdiga, den norska frågan ut och så vidare. Situationen exempelvis i , , , , där man fortfarande lider av mycket låga renantal på grund av en av staten icke avhjälpt katastrof av 1967, kan mest träffande betecknas som ett långsamt strypande av samernas speciella livs- och kulturform. Åtskilliga av dessa människor är alltför utarmade för att kunna begagna sig av rennäringslagens stödsystem, då de helt saknar utsikter att klara den stora skuldsättningen som är förenad därmed. Samerna har utan att få gehör påyrkat ett ekonomiskt specialprogram av allmänna medel för dem till katastrofhjälp, något som helt saknas i rennäringen när det gäller uppbyggande av renhjordar. Den närmast katastrofala Norrlandspolitik som länge förts, där arbetsmarknadsverket tjänstgjort som transportör av arbetskraften söderut, får här till följd att en fredlig och marknära kultur, som innehåller mycket av verklig framtida livskraft, i kortsynt oförstånd kommer att utplånas. Likheten med indianpolitiken sådan den skildras av t. ex. jr (Custer dog för era synder, 1971) är slående. Att samerna lever långt nedanför all ekonomisk jämlikhet, därom vittnar uppgiftsblankettema för fri rättegång i principmålen, dessa framtvingade trista sinnebilder för svensk officiell samepolitik modell . Få ting visar så klart ett folks mognad och kulturella nivå som dess förhållande till minoritetsgrupper av olika slag (Edenman i prop. Randanmärkningar till utredning m. m. har varit ordförande i av den svensk-norska renbeteskommissionen. jämte och som en av officiella förhandlare med . I denna sista förhandlingsomgång har , Per Idivuoma, , och tjänstgjort som experter från samisk sida. Från samiskt håll har man gång efter annan under loppet av denna sista förhandlingsomgång sökt få att till seriös behandling upptaga uppkommande ersättningsspörsmål till de svenska samerna. Aktstycken i samband med renbetesförhandlingarna och då bl. a. ersättningsfrågans aktualiserande har samlats i Samernas vita bok 1972 i svensk-norska renbetesfrågan. har emellertid gång efter annan på olika sätt avböjt att taga realitetsbefattning med nämnda ersättningsfrågor. Först vid ett så sent stadium som förordnades och lantbruksstyrelsen att göra vissa utredningar, beträffande eventuellt blivande avträdandeområden i och lantbruksstyrelsen beträffande eventuellt blivande landavträdelser i . På grund av denna handläggningsmetod synes vikten och omfattningen av uppkommande ersättningsspörsmål ej ha insetts av den svenska sektionen i renbeteskommissionen eller av de officiella förhandlarna som ej haft ersättningsfrågan till de svenska samerna på sitt förhandlingsprogram. När frågan uppkommit vid sammanträden som m. fl. hållit med de berörda lokala samerna, har det visat sig vilka allvarliga omfattande ersättningsfrågor det gäller. har härvid på fråga uppgivit att områdena finge tagas från de svenska samebyarna med stöd av 26 § rennäringslagen 1971 såvitt anginge områden i . Härvid har icke inför de församlade samerna sökt göra gällande att de norska samerna ägde någon civilrättslig rätt till vinterbete i . Så är ju ej heller förhållandet och de norska samerna har aldrig någonsin fått ersättning för land och vatten i de talrika svenska vattenmålen, under det att sådan ersättning regelmässigt utgått till svenska samebyar även nedanför lappmarksgränsen. Samebyarnas ersättningsrätt är ju till yttermera visso fastställd rennäringslag. Först i betänkandet kommer med ett helt förändrat, fullständigt överraskande resonemang. gör nu gällande att de norska samerna skulle kunna bygga en betesrätt på konvention. Härvid är att märka att vad som fastställdes i kodicillen 1751 var den gamla sedvanan. De norska samerna må ha ägt viss sedvana till årsvissa vinterbetesområden i . Som ovan nämnts finns det tecken som tyder på att helt dominerat bilden av exempelvis västerbottensbyarna före digerdöden. Under sådana förhållanden, då dessa byar utgjort norskt skatteland, har givetvis rätten till sommarbete och rätten till vinterbete varit förenad under vederbörande samebys privat rättsliga rätt. Spår av en sådan gammal kontinuerlig hävd föreligger emellertid nu ej längre när det gäller norskt vinterbete i . måste givetvis vara medveten om att en konvention ej kan skapa någon betesrätt till ett visst betesområde. Härför erfordras enligt svensk lag sedvanerätt som vederbörande pretendent har att styrka på sätt är stadgat om urminnes hävd. Den härför erforderliga bevisskyldigheten kan de norska samerna ej någonstädes fullgöra.