mot · FV021662 · 1972-01-01 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 66 med förslag till ändring i regeringsformen, m. m. Alltsedan enkammarriksdagen infördes har arbetsförhållandena i varit föremål för debatt. Därvid har upprepade gånger från olika håll framhållits att ledamotsantal är för högt och att riksdagsarbetet av den anledningen blir tungrott. De erfarenheter som vunnits i det praktiska arbetet i den nya bestyrker denna bedömning. Därför bör enligt vår mening förändringar av organisation och arbetsformer icke leda till att antalet i verksamma ledamöter ökas. Det i propositionen föreslagna ersättarsystemet kommer i praktiken att innebära en ökning av i kammaren aktiva personer med uppskattningsvis ett tjugotal. Såvida inte den genomsnittliga aktiviteten hos ledamöterna kan pressas tillbaka kommer därigenom antalet debattinlägg samt tillflödet av enkla frågor, interpellationer och motioner att öka med . En reform med sådan effekt bör enligt vår mening ej genomföras. Vi vill i detta sammanhang även ifrågasätta om det kan vara riktigt att antalet både i och i det politiska fältarbetet verksamma regeringsanhängare med närmare tjugotalet kommer att överstiga det antal som svarar mot väljarunderlaget. Oavsett vilka partier som innehar regeringsmakten finner vi detta vara ett icke önskvärt resultat av reformen. En reservant i grundlagberedningen har hävdat att införandet av ersättarsystem i bör sammankopplas med en sänkning av antalet ordinarie ledamöter. Detta ställningstagande torde grunda sig på övertygelsen att riksdagsorganisationens totala volym inte ytterligare bör ökas. Departementschefen har emellertid avvisat en sådan sammankoppling med den motiveringen att frågan om lämpligt antal riksdagsledamöter varken kan eller bör bedömas uteslutande eller ens huvudsakligen under hänsynstagande till arbetsförhållandena i . Andra faktorer som t. ex. hänsynen till möjligheterna att bereda olika landsdelar allsidig representation i måste väga tungt i ett sådant sammanhang. Vi delar departementschefens uppfattning att frågan om en sänkning av antalet ledamöter i kammaren bör bli föremål för en mera allsidig prövning och att man därför inte bör tillgripa en reducering av antalet ledamöter enbart för att möta de uppenbara olägenheter som uppstår när man genom införande av ersättarsystem ökar riksdagsorganisationens totala volym. Vill man hålla fast vid den tidigare nämnda grundsynen att en ansvällning av riksdagsorganisationen ovillkorligen bör undvikas har man vid ställningstagandet till propositionen att välja mellan två alternativ. Antingen måste ersättarsystemet kombineras med en sänkning av antalet ordinarie riksdagsledamöter eller också måste man avstå från att införa ersättarsy stern. Vi föredrar det senare alternativet av skäl som tidigare anförts och yrkar därför avslag på propositionen. Vi vill ytterligare motivera vår ståndpunkt på följande sätt. Det föreslagna ersättarsystemet innebär att det egentligen kommer att finnas två huvudtyper av tjänstgörande ersättare. Den grupp ersättare som tjänstgör för talmannen och statsråden blir ett slags permanenta ersättare, som med sannolikt få undantag får goda möjligheter att sätta sig in i riksdagsarbetet. De får därigenom goda möjligheter att göra effektiva insatser. Ersättarna för övriga riksdagsledamöter kommer däremot med sannolikt få undantag att tjänstgöra under ganska korta perioder. Deras möjligheter att göra en meningsfull insats kommer därmed att vara starkt begränsade. Genom denna skillnad i ersättarnas tjänstgöringsmöjligheter förstärks ytterligare den tidigare nämnda icke önskvärda effekten av ersättarsystemet som består i att regeringen får fler företrädare i parlamentet än som motsvarar väljarunderlaget. Visserligen kommer statsråden att sakna rösträtt, men deras dominans i kammarens arbete torde i övrigt bli oförändrad. Beträffande metoden för utseende av ersättare har förslaget starkt kritiserats av flera remissinstanser. Valtekniska utredningen anför bland annat att den föreslagna metoden som i princip överensstämmer med den som används för att utse suppleanter i landsting och kommunfullmäktige inte tillgodoser önskemålet att en mindre grupp personer genom ofta återkommande tjänstgöring förvärvar erfarenhet av riksdagsarbetet. Utredningen konstaterar att det antal ersättare som utses kommer att bli betydande. Av beräkningar som utredningen tagit del av skulle, om reglerna tillämpats vid val, 526 ersättare ha utsetts vid det valet. Att många av ersättarna över huvud taget aldrig kommer att kallas in till tjänstgöring behöver måhända inte inge några betänkligheter. Principiellt allvarligare är enligt utredningens mening att det på goda grunder kan antas att flertalet av dem som kallas in till tjänstgöring kommer att tjänstgöra endast vid något enstaka tillfälle och att döma av den redovisning av riksdagsledamöternas ledigheter som beredningen lagt fram under en förhållandevis . Utredningen vill i sammanhanget också erinra om att det primärkommunala suppleantinstitutet, till vilket beredningens förslag i princip ansluter sig, är föremål för en översyn mot bakgrund av erfarenheterna års val. Även i är starkt kritisk mot den föreslagna metoden för val av ersättare. Som exempel på ganska orimliga resultat nämner att om ett av socialdemokraternas 15 mandat i valkrets val hade tillfallit en spränglista, skulle enligt de föreslagna reglerna den valde från denna lista ha erhållit 15 egna ersättare. Med utgångspunkt i bl. a. nu anfört exempel ifrågasätter om det är lämpligt att förlita sig på att de politiska partierna genom sitt agerande skall förebygga de olägenheter som kan bli följden av tekniska ofullkomligheter i vallagstiftningen. Som redan nämnts tillämpades i vissa kommuner och landsting den föreslagna metoden för utseende av ersättare val. De erfarenheter som därigenom vunnits t. ex. i och kommuner som fick 152 resp. 165 suppleanter för 49 ledamöter i båda fallen har tvingat fram en snabb översyn av bestämmelserna. Med hänvisning dels till den kritik som framförts av de refererade remissinstanserna, dels till erfarenheterna års kommunalval vill vi därest vårt yrkande om avslag på propositionen icke vinner bifall i andra hand föreslå att den alternativa metod för utseende av ersättare som skisseras av valtekniska utredningen kommer till användning. Denna metod innebär i korthet följande: För varje i representerat parti utses med tillämpning av metoden för besättande av partiets utjämningsmandat ersättare till ett antal som motsvarar en viss kvotdel av partiets mandat i , förslagsvis 1/5. För att även små partier skall få ersättare i tillräckligt antal för att möta uppkommande ledigheter bör denna regel kompletteras med en föreskrift att ett minsta antal ersättare alltid skall utses, förslagsvis 5. Har ett parti inte klarat 4-procentsspärren men väl valkretsspärren på , utses för varje ledamot hans efterträdare till ersättare för honom. Ersättarna kallas in till tjänstgöring i den ordning de utsetts, dvs. efter storleken av jämförelsetalen. Eventuellt kan det tillåtas partiet självt att bestämma vilken ersättare som skall kallas in. I likhet med valtekniska utredningen anser vi att den skisserade metoden har från valtekniska och andra synpunkter flera fördelar. Dels kan antalet ersättare hållas på en rimlig nivå och bättre garantier skapas för att de utsedda ersättarna får den vana och förtrogenhet med riksdagsarbetet som är en förutsättning för att de skall kunna göra en meningsfull insats, dels blir sammanräkningsarbetet enklare. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att avslår proposition 1972:66 samt att - därest avslagsyrkandet icke vinner bifall det av valtekniska utredningen skisserade alternativa ersättarsystemet tillämpas. () K.-A. HANS () i Kartong: S. 8, raderna 79 nerifrån utbytes mot: Kapitalförsäkring får för en medlem avse ett belopp motsvarande högst en och en femtedel av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring för januari månad det år försäkringen tecknas. Det vid denna beräkning erhållna beloppet avrundas till närmast högre tusental kronor.