mot · FV021485 · 1972-01-15 00:00:00 — söker undgå de oavvisliga konsekvenserna i ersättningshänseende av renbeteskommissionens och förhandlingsdelegerades förslag genom att söka grunda betesrätten i konventionen ensam. Det är emellertid uppenbart att konventionen ensam icke kan skapa någon betesrätt som ej föreligger på annan grund. undviker klar juridisk analys av denna fråga. söker för att nå sitt syfte genom vissa snabba passeringar undvika besvärande punkter. Den fråga som i Altevatndomen av Höyesterett på ett utomordentligt omsorgsfullt sätt utretts, nämligen frågan om bruk i näring och årsviss hävd av land och vatten under en lång följd av år, ja i flera sekel, förbigås snabbt av , då han säger (s. 4): Det skulle föra för långt att inom ramen för denna utredning undersöka i vilken omfattning norska renägare faktiskt utnyttjat sin renbetesrätt i under tidigare århundraden. Frågan är också delvis av kontroversiell natur. Härmed har snabbt skrivit sig förbi en av de relevanta juridiska huvudpunkterna. Det är särskilt ägnat att förvåna att frågans eventuella kontroversiella natur åberopas som skäl för att förbigå densamma. Är frågan kontroversiell och föremål för olika uppfattningar, bör det väl vara en uppgift för en juridisk utredning att så noggrant som möjligt analysera frågan och komma fram till en uppfattning. För övrigt må här anmärkas att de norska samernas rätt i enligt kommissionsbetänkandet endast utgör ett tålt bruk eller en uskadelig nyttesrett med vilka dunkla uttryck i klartext avses att rätten kan berövas de norska samerna utan någon som helst ersättning i samtliga fall av intressekollisioner. På svensk mark och gentemot de svenska samebyarna är det verkligen juridiskt träffande att skildra de norska samernas rätt, som skulle gälla till bestämda områden på detta sätt, vilket däremot icke är fallet i deras eget hemland , som kommissionens berörda beskrivning avser. går emellertid beträffande de norska samernas påstådda rätt till vinterbete i helt ifrån kommissionsbetänkandets skildring och vill nu i strid mot faktamaterialet skildra de norska samernas rätt till vinterbete i såsom en synnerligen välbefäst rätt, vilken till och med skulle kunna utvidgas långt utöver den sedvanenorm som framgår av kodicillen. säger (s. 15) att han ej kan gå in på den vidlyftiga och kontroversiella frågan huruvida samerna har en oberoende av lagstiftningen gällande rätt till det land och vatten som de begagnar. Som bekant är frågan om samernas djupare liggande rättigheter föremål för flera principrättegångar som samerna i självförsvar tvingats anhängiggöra inför den på mångfaldigt sätt hotande kronoexploateringen i samernas kärnområden. fortsätter: Utgångspunkten för utredningen måste vara de rättigheter som samerna har enligt gällande intern lagstiftning och mellanstatliga överenskommelser. Emellertid synes mellanstatliga överenskommelser ensamma för sig icke kunna ge samerna några rättigheter som de ej förut har på privaträttslig grund. De mellanstatliga överenskommelserna kan alltså ej utgöra någon självständig rättsgrund för samisk rätt eller tillskapa dylik rätt å allmän eller enskild mark, där den ej redan förut föreligger. Vad som särskilt är ägnat att förvåna är att , som åberopar gällande intern samelagstiftning, ej gör någon analys av just denna lagstiftnings innebörd. Speciellt en analys av de svenska renbeteslagarna börjande med lag är utomordentligt upplysande ifråga om sedvanerätten till vinterbete, då, som förut antytts, just denna fråga står i den politiska brännpunkten vid lagens tillkomst. renbeteslag är icke en lag om rätten exempelvis till de jämtländska skattefjällen. Ingen ifrågasatte i lagstiftningsärendet annat än att skattefjällen var samernas. Meningsskiljaktighetema och meningsbrytningarna gällde däremot sedvanerätten, varför lag och dess förarbeten är en utomordentlig källa för just sedvanerättens bedömande. , som åberopar gällande intern lagstiftning, förbigår totalt den nödvändiga analysen av just denna lagstiftning. fortsätter: Uppdraget innebär vidare att en jämförelse skall göras mellan det system som gäller enligt nuvarande konvention och det som konventionsförslaget skulle medföra. Det är alltså inte de faktiska förhållanden med avseende på svensk renskötsel och på norsk renskötsel i som just nu är rådande som skall ingå i jämförelsen. Dessa påståenden förvånar. Som anförts kan konventionen ensam för sig ej skapa någon rätt. För det andra är sedvanan normerande för den norska vinterrenbetningen i . En närmare utredning beträffande den faktiska sedvanan, beträffande beteslokalisering och omfattning till antal djur är alltså oundgänglig. Vinterbetesrätten innehas på grund av urminnes hävd av envar svensk sameby för sig. Det är sålunda fullständigt utan betydelse om finnmarkssamer tidigare kunnat nyttja betesrätt i nuvarande . Umbyn har på grund av urminnes hävd rätt till vissa vinterbetesmarker utmed med alla andra samers uteslutande. För denna rätts juridiska bestämning saknar det allt intresse hur det må ha förhållit sig med vinterbetesmarker i nuvarande . För övrigt må erinras att och lappmarker hörde till själva alltså ej till . Såväl Kautokeino som Karasjokk låg i svenska före 175 1. Norska samer från Finnmarks fylke nyttjade i betydande omfattning vinterbetesmarker i nuvarande ända . Detta skedde emellertid ej som påstår i den s. k. finska armen utan längre österut. Några samer från Troms fylke torde ej ha utnyttjat vinterbetesmarker i finska armen. Tvärtom säger kodicillen att Kautokeino gräns begynnes i fjället . från den svenska Enontekis socken, varav en del sedermera blivit svenska , torde helt ha dominerat renskötselbilden i Troms, vilket även framgår av majoren utförliga protokoll . framställning ger en mindre riktig beskrivning av de verkliga förhållandena. säger (s. 16) att norska samer enligt gällande konvention har betesrätt för högst 2 000 renar från Troms fylke som får beta inom de fyra nordligaste fjällsamebyarnas områden 1 oktober30 april. Denna uppgift bör kompletteras med att någon civilrättslig rätt till bete inom visst område på marken ej föreligger för de norska samerna. Vidare uppger att norska samer har betesrätt i för ett obegränsat antal renar från Nordlands fylke som får beta inom övriga delar av och inom 1 oktober30 april. I denna form blir den lämnade uppgiften grovt missvisande. Naturligtvis kan ej det norska antalet vinterbetande renar ökas till obegränsade belopp. Det är i stället sedvanan som normerar betesrätten på samma sätt som var fallet före kodicillen och enligt kodicillen. Någon civilrättslig rätt till vinterbete inom visst område på marken föreligger ej heller här för de norska samerna. hävdar vidare att de norska samerna skulle äga betesrätt i för obegränsat antal renar från Nordtröndelags fylke som får beta i Blåsjökilen i 1 maj30 november. Vad beträffar det obegränsade antalet är det givetvis även här sedvanan som normerar antalet. Någon rätt till obegränsad och okontrollerad ökning föreligger givetvis icke. Vidare förhåller det sig så, att Blåsjökilen är ett skattefjäll som genom awittring enligt kungl, brev om bestämmande av säkra gränser för lappallmogens i renbetestrakter tillagts Jämtlandssamerna. Emot denna awittringstilldelning kan de norska samerna ej åberopa hävd. De samer från Balvatn och Harodalsdistrikten som inflyttat till är i själva verket svenska samer av vilka vissa av skilda skäl sökt norskt medborgarskap. Flera har emellertid svenskt medborgarskap. De s. k. norska samer som nyttjat vinterbete inom Könkämä är nära besläktade med Könkämäsamerna. Ej minst på grund av norska myndigheters agerande har sedermera splittring uppkommit i denna familjegrupp. Närmare dokumentation härom har ingivits till . talar (s. 17) om rättigheter som konventionen skulle tillerkänna norska samer. Här må ånyo erinras om att sedvanan är normerande för de rättigheter norska samer må ha vad gäller rättigheternas omfattning samt att konventionen ej förmår ge någon betesrätt å visst område på marken som ej förut föreligger på annan grund. Svenska samebyar med urminnes hävd till vinterbete behöver ej respektera annat än civilrättslig rätt till vinterbete. De norska samerna förmår emellertid ingenstädes styrka och vid domstol leda i bevis dylik rätt. Av frändeskäl och i broderlig anda är de svenska samerna sinnade att i skälig omfattning förhjälpa de norska samerna till vinterbete. De svenska samebyarna bestrider emellertid bestämt att svenska staten äger åberopa dessa frändeskäl och denna broderliga anda för att undgå ersättningsskyldighet. talar vidare om överskott på renar och samer som skulle råda i Finnmarks fylke. Det är riktigt att man där har ett sådant överskott. Om man i har en alltför kraftig folkförflyttningspolitik som ensidigt befrämjar arbetskraftens förflyttande söderut, så har man i ej ens ett rimligt minimum av utbildningspolitik när det gäller samerna. Som ett typexempel kan anföras underlåtenheterna beträffande utbildning av samer till gruvarbetare i den nyupptagna Bieddjovaggegruvan i . Samerna får där endast typiskt underprivilegierade arbeten. Vill man i verkligen hjälpa finnmarkssamerna till en rejäl försörjning inom renskötseln har man att öppna sådana ypperliga renbetesområden söderut i som exempelvis det förut omnämnda Gauldalsvidda. Troms och Nordlands fylken är avsevärt mycket mindre tjänliga för att mottaga renar och renskötande samer från Finnmark.1 Gauldalsvidda och andra mycket omfattande renbetesområden i södra tjänliga för tamrendrift, som emellertid flerstädes förbjudits omkring , har synnerligen rikliga betesresurser om. Någon inkräktning på svenska samebyars urgamla betesrättigheter erfordras således ej alls, för att lösa de norska sameproblemen. Påståendet härom är helt och hållet en myt som det officiella begagnat sig av i renbetestvisten. framställning är tyvärr alldeles för okritisk gentemot denna norska mytbildning som norrmännen lyckats värna om genom förut berörda begränsningar i mandatet för svensk-norska renbeteskommissionen. Detta påtalades redan på tidigt stadium av de svenska samerna som framgår av den Vita boken. Den norska betesrätten i som skulle komma att utnyttjas i betydligt större omfattning än även om en ny konvention inte hade aktualiserats enligt å s. 1718, existerar alltså ej. Ej heller föreligger någon möjlighet att utöka renbetningen utöver sedvanans mått. De svenska samebyarna har av frändeskäl och i broderlig anda tillåtit en viss norsk vinterbetning ehuru de ej haft juridisk skyldighet därtill. Märk här även kodicillens företrädesrätt för lappen själv som för landet skattar (kodicillen tryckt i CramérPrawitz). I har verkligen förelegat lappskatteland, vilket ej varit fallet exempelvis i Troms. Det må till undvikande av misstolkningar och förvrängda framställningar uttryckligen understrykas, att de svenska samerna är sinnade att av förut angivna skäl tillgodose rimliga betesbehov för de norska samerna. resonemang saknar emellertid helt kontakt med de verkliga förhållandena. Det kan gentemot framhållas att exempelvis området inom Umbyn är väsentligt större än vad som oundgängligen behövs för att föda det föreslagna norska renantalet. uppgift om motsatsen är alltså inte riktig. Härtill kommer, som förut berörts, att det nu föreslagna stela systemet med fasta vinterbetesområden för de norska samerna blir orimligt markslukande och härigenom onödigt besvärande för de svenska och i verkligheten sannolikt också för de norska renskötarna. Det blir bl. a. nödvändigt att stoppa de svenska hjordarna vid möjliga stopplinjer långt utanför områdets gräns, och på så sätt hålla stora tomma, onyttiga buffertzoner. 1 Troms har haft mycket svåra snöförhållanden och katastrofartad rendöd (Nordkalott nr 24/1971) Då varje svensk sameby individuellt för byn på grund av urminnes hävd har rätt till vinterbete med andras uteslutande kan man ingalunda föra det resonemanget att fråga skulle vara om en intern fördelning de svenska samebyarna emellan när det gäller kompensation för betesförlust. Det gäller givetvis i själva verket att med precision utreda vilken rätt varje svensk sameby har. Då icke någon by har civilrättslig skyldighet att tåla främmande vinterbete, måste all rätt till norskt vinterbete inlösas och förvärvas från ifrågavarande svenska sameby på sätt själv presenterat frågeställningen och dess lösande inför samerna i det talrikt besökta sammanträdet i . Det må anmärkas att protokoll ej föreligger från det sammanträde då Umbyn påstås har gått med på att lämna Granöområdet för norskt vinterbete. Sammanträdet hölls av f. d. lappfogde men uppgifterna om vad som förekommit vid detsamma skiftar avsevärt. Här kan erinras om att bristfälliga protokoll i upplåtelsefrågor av stor vikt är vanliga tyvärr i samesammanhang, sålunda saknas protokoll från mycket stora upplåtelser till . Vidare kan som exempel nämnas grovt missvisande protokoll beträffande ifrågasatt militärt övningsområde i . Denna tradition att i mycket viktiga upplåtelsefrågor ej föra korrekta protokoll men däremot ägna bagatellärenden stor uppmärksamhet har bl. a. starkt kritiserats av Per Otnes i verket Den samiske nasjon. Som slutomdöme kan sägas att icke verkställt någon juridisk utredning av vad rennäringslag ävensom renbeteslagarna stadgar och i belysning av förarbetena innebär beträffande svensk samebys civilrättsliga rätt till vinterbeten. har ej kunnat leda i bevis eller på minsta sätt göra troligt att norska samer någonstädes i har en civilrättslig rätt till vinterbete. Vid svenska domstolar har någon sådan vinterbetesrätt för norska samer ej någonsin erkänts, under det att de svenska samernas rätt ofta rönt sådant erkännande. utredning har vid juridisk granskning, där lagar och lagförarbeten framdragits och analyserats, visats vara ett verk utan djupare inträngande i de bakomliggande förhållandena. synes ha gjort sig skyldig till elementära sammanblandningar av folkrättsliga respektive civilrättsliga-privaträttsliga regler. har därför kommit till resultat som ej kan stå sig vid en mera omsorgsfull juridisk prövning i eller vid domstol. utredning kan av de sakliga skäl som här anförts ej läggas till grund för någon bedömning när det gäller de svenska samebyarnas rätt till ersättning för land och vatten, enkannerligen renbetesrätt och samiska birättigheter. Dylik ersättning måste utgå och förhandlingar därom bör upptagas av staten med samebyarna. Ersättningen bör utgå efter samma principer som om fråga vore om förluster gjorda genom överdämning i ett kraftverksmål, dock att all ersättning bör gå till samebyarna. De stängselbyggen och övriga åtgärder som utförligt diskuterats vid renbetesförhandlingarna etc. måste ofördröjligen komma till stånd, därest en ny konventionsordning genomföres. De svenska samerna har behov av en renbeteskonvention främst av det skälet att de hyser rädsla för trakasseringsåtgärder från norsk sida, därest konventionslöst tillstånd skulle uppkomma. En sådan bevekelsegrund borde rätteligen ej behöva bli aktuell för en folkminoritet inom nordiska rättssamhällen, men den var enligt klara förarbeten det bärande motivet för kodicillen 1751. Utvecklingen beträffande samernas rättssäkerhet har dock gått framåt, som Altevatndomen 1968 visar. Skulle ersättningen för land och vatten ej medhinnas i samband med riksdagsbehandlingen , kan den utvägen tänkas att ersätt ningen utdömes av skiljedomstol enligt gällande lag, varvid ersättningen skall fördelas byavis och få full kostnadstäckning för alla kostnader i saken, även sådana som redan nu uppkommit och även i fall att skiljedomsmålet skulle förloras. Däremot kan det icke komma i fråga att saken skall behandlas som en vanlig domstolsfråga, då slutlig dom på grund av de komplicerade juridiska frågor som då uppkommer kommer att dröja och det är orimligt att uppskjuta skaderegleringen så . Bilagda utredningar och av civilingenjören , Orrjes ingenjörsbyrå, inges. Granskning angående de av gjorda skattningarna m. m., i och för sig, av biläggs och åberopas. Då samerna anser detta ärende synnerligen viktigt för dem, hemställer samerna att detta yttrande återgives oavkortat i blivande proposition. I åtskilliga tidigare fall har samernas åsikter i samefrågor vanställts genom olämpliga förkortningsmetoder.