mot · FV021817 · 1972-11-17 00:00:00 — Motion nr 1817 är 1972 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr lil angående regional utveckling och hushållning med mark och vatten. har genom näringslivets utveckling förvandlats från ett jordbrukarland till en av världens mest avancerade industristater. Den utvecklingen har lagt grunden till vårt välstånd. Den materiella standarden har stigit och de ekonomiska klyftorna minskat. Vi har kommit långt när det gäller att garantera allas rätt till utbildning och ett rikhaltigt kulturutbud. Rationella produktionsmetoder har möjliggjort kortare arbetsdag och längre fritid. Men den här utvecklingen har inte bara ljusa sidor. Ännu finns stora ekonomiska klyftor kvar. Den forcerade tekniska utvecklingen har för många betytt ett monotont produktionsliv, och nya hälsorisker har uppstått på våra arbetsplatser. Den befolkningskoncentration som följt i stordriftens och den långt drivna specialiseringens spår har skapat trängsel och trista vardagsmiljöer i de snabbt växande tätorterna. Den industriella tekniken har inneburit en hård förslitning på den yttre miljön, överexploatering av viktiga naturresurser, nedsmutsning av vattendrag och sjöar och kraftiga luftföroreningar. Lokaliseringen av nya industrier, bostadsområden och vägprojekt kommer ständigt i konflikt med väsentliga miljöintressen. Ett markant drag i utvecklingen har varit att den omfattande befolkningsomflyttningen skapat ekonomisk och social obalans mellan landets olika delar. En jämförelse mellan de s. k. skogslänen och de expansiva områdena i Syd- och visar genomgående sämre realinkomst, lägre genomsnittlig utbildningsnivå och större arbetslöshet för skogslänen. En ökning av sysselsättningstillfällena med skulle behövas för att förvärvsintensiteten bland kvinnorna i övre skulle bli lika hög som den nu är i . Människornas anspråk på samhällsservice och ökad privat konsumtion förutsätter fortsatt industriell utveckling och ett ökat utnyttjande av modern teknik. Även om vi i denna process ser en huvudorsak till befolkningskoncentration, regional obalans och miljöförstöring är ett avbrytande av utvecklingen inte möjligt. Vår uppgift måste i stället vara att hindra utvecklingen från att skriva sina egna lagar vid sidan om människomas önskningar och behov. Genom en målmedveten social styrning av marknadskrafterna kan vi undvika många av de negativa verkningar på miljön i vid mening som i alltför stor utsträckning accepterats som ett nödvändigt pris för vårt materiella välstånd. Detta kräver mera av offentligt ansvarstagande när det gäller både hur våra mark- och vattenresurser skall utnyttjas och den sociala och ekonomiska planeringen. Till grund för denna politik måste ligga en annan syn på den ekonomiska tillväxtens innehåll än den som varit dominerande. Vi måste tänka mera i termer som livskvalitet än i standardbegrepp med ett snävt ekonomiskt innehåll. Detta innebär att vi t. ex. lägger ökad vikt vid miljövärden och att vi som grund för åtgärder på det regionalpolitiska området inte nöjer oss med inskränkt företagsekonomiska bedömningar. Kalkyler, som innehåller den totala samhällskostnaden, kan ofta ge en både riktigare och mera gynnsam bild av värdet att satsa på sysselsättningsskapande åtgärder i en avfolkningsbygd. Inget ekonomiskt system innehåller några självklara lösningar på de många awägningsproblem som uppstår när man vill förena kraven på fortsatt ekonomisk tillväxt med ett effektivt skydd för miljön. Planhushållning av socialistisk modell gör det inte; det ger utvecklingen i de länder söm tillämpar sådana system belägg för. Men inte heller marknadsekonomin innehåller i sig några garantier för en socialt acceptabel utveckling. Marknadsekonomin kan dock bättre än andra system anpassas till människomas önskningar och stimulera till enskilda initiativ när det gäller en teknisk utveckling ägnad att möta nya krav. I en socialt styrd marknadsekonomi kan man t. ex. genom avgifter och lagstiftning tvinga fram en produktionsteknik som begränsar nedsmutsande utsläpp. Därigenom får miljön ett pris, och miljökraven får en marknadsstyrande effekt. På det regionalpolitiska området kan man t. ex. genom en anpassning av tele- och transporttaxorna och med hjälp av företagsbeskattningen etc. stimulera företag att slå sig ner i områden där en etablering utan sådana åtgärder hade tett sig företagsekonomiskt alltför ogynnsam. Vi måste vara beredda att utnyttja dessa styrmedel för att uppnå ett samhälle där människorna i de olika regionerna kan erbjudas likvärdig tillgång till en differentierad arbetsmarknad, god social omvårdnad, kommersiell service, ett rikhaltigt kulturutbud och god miljö. Det är för att uppnå sådana politiska mål som vi från liberalt håll länge krävt en miljöpolitisk riksplanering. Syftet med denna måste vara att ge samhället medel att på ett tidigt stadium kunna mot varandra väga kraven på sysselsättning, service och miljö. Planeringen bör som i första hand vara en uppgift, men kommunerna bör i arbetet med den fysiska planeringen ha stöd i av regering och riksdag antagna riktlinjer för hur uppkommande värderingskonflikter bör lösas. Grundläggande för dessa avvägningar måste emellertid vara det ekologiska betraktelsesättet. Vi måste bedöma konsekvenserna av vårt handlande för människan och hela det levande systemet. Det finns gränser för vad miljön tål. De gränserna får inte överskridas. Vi har också krävt en fastare målsättning för regionalpolitiken. Denna bör utgå från att skapa någorlunda likvärdiga möjligheter för människorna i hela landet att i deras egen region finna meningsfull sysselsättning. Det är orealistiskt att räkna med att befolkningsomflyttningarna skall upphöra, men regionalpolitiken bör syfta till att så långt möjligt göra dem lokalt begränsade. Detta underlättas om varje region får en sammansatt ortsstruktur, vilket bl. a. kräver en grupp större tätorter som är tillräckligt stora för att beträffande arbetsmarknad och andra betingelser kunna utgöra ett konkurrenskraftigt alternativ gentemot storstadsområdena. Motsätter man sig en satsning på den sortens orter rycker man undan grunden för en av de viktigaste delarna av den regionalpolitiska målsättningen. En sådan politik skulle leda till att den nuvarande bristen på balans mellan storstadsområdena och övriga delar av landet bevarades. All planering, vare sig den är inriktad på att tillgodose miljöintressen eller syftar till att skapa sysselsättningstillfällen, måste bygga på människornas önskningar och krav. Därför måste planeringsarbetet vara lokalt förankrat. Den enskilde måste ha tillfälle att påverka utvecklingen i den egna kommunen eller den egna regionen. Detta ställer kravet på tekniker och politiker att de är beredda att ge medborgarna god information om föreliggande planer och att allmänheten också får möjlighet att väga alternativa lösningar mot varandra. I syfte att öka det demokratiska inslaget i samhällsplaneringen bör enligt vår mening kommunernas ställning i planeringsarbetet stärkas. Men det är också önskvärt att man närmare prövar möjligheterna att låta en del av de uppgifter som ligger hos de huvudsakligen av regeringen utsedda länsstyrelserna överföras till de folkvalda landstingen. En sådan uppgift kan vara samordningen av kommunernas sociala och ekonomiska planering, dvs. i princip det arbete som redovisas i de s. k. länsprogrammen. Även vissa av de statliga länsnämndernas uppgifter bör kunna överföras till landstingen. har visat hur en sådan demokratisering av planeringsprocessen kan förenas med kravet på nödvändig rikspolitisk samordning. 1 det följande har vi närmare utvecklat vår syn på regeringens förslag till hushållning med mark och vatten. I motion 1972: 1818, som väcks , återges våra ståndpunkter och yrkanden när det gäller regionalpolitiken. Hur skall vårt land se ut ? Var skall människorna bo? Var skall industrierna ligga? Hur skall människorna få tillräckligt utrymme för friluftsbehov? Hur skall vi kunna bevara särskilt värdefulla naturområden för forskning och som referensområden i en miljö som blir alltmer påverkad av föroreningar eller exploatering? Detta är frågor som ställts med allt större otålighet. Några svar har sällan kunnat ges. En övergripande planering har saknats. Det har inte funnits något system för att väga olika intressen mot varandra. De som hävdat bevarandeintressen har länge haft små möjligheter att få gehör för dessa. Exploateringsintressena har däremot haft stöd från stat och kommun och har i stor utsträckning kunnat gnomföra sina planer. 1 * 1972. Kunskapen om hotet mot vår miljö har blivit allt större. Miljöintressena har kunnat hävdas med allt större kraft inte minst på det politiska planet. Motstående intressen har kunnat mötas på en mer jämställd nivå. Konflikterna har därigenom blivit mer uppenbara. Det har stått allt klarare att dessa måste få en politisk lösning. Industrin vill lokalisera i kustområden, där transporterna är bekväma och där man anser sig ha möjligheter att bli av med föroreningarna. Men samma områden efterfrågas för fritidsbebyggelse eller rörligt friluftsliv. Samma områden kan ha stort vetenskapligt eller kulturellt värde och skulle därför behöva skyddas från industrilokalisering och viss typ av bebyggelse. Det måste vara en uppgift för samhället att gå in och göra de avvägningar som är nödvändiga för att ge utrymme för en industriell tillväxt, områden för rörligt friluftsliv och vetenskapliga behov. Stat och kommun måste i enlighet med i demokratisk ordning uppställda riktlinjer planera för hur landets tillgångar bäst skall utnyttjas. Detta är ett krav som ställts från sida. Att en sådan planering är nödvändig har stått alltmer klart av den utveckling som ägt rum. Våra kuster har styckats upp på ett oacceptabelt sätt, utan att regeringen har haft förmåga att leda utvecklingen. har nya av miljöförstöring relativt odrabbade områden öppnats för industri. Med en bättre och mer övergripande planering är det sannolikt att från helhetssynpunkt lämpligare lokaliseringar hade kunnat komma till stånd. Vi har från sida kritiserat regeringen för brist på initiativ när det gäller miljövård. Det arbete som pågått med förberedelser för en mer övergipande fysisk planering har tagit alltför . En fysisk riksplanering borde ha funnits . Vår och andras kritik har av allt att döma givit resultat. Riksplanearbetet har forcerats . Vi ser nu med tillfredsställelse att förslag framlagts till en fysisk riksplanering. Långsiktig planering är svår att utforma. Den måste vila på värderingar om hur framtiden bör gestaltas och på våra möjligheter att påverka den. Värderingar kan givetvis förändras. Det är sannolikt att vi kommer att alltmer uppvärdera faktorer som fritid, ren luft och rent vatten och orörda naturområden. Detta måste påverka även dagens planering. Det är alltså inte möjligt att helt basera bedömningarna på de värderingar som gäller . Vi måste också utgå från att en snabb teknisk utveckling kommer att äga rum. Även den är svår att förutse. Men så mycket torde stå klart att industri, som är svårt miljöstörande, genom ny teknologi kan komma att vara det i mycket mindre utsträckning. Här sker redan en snabb utveckling som sannolikt kommer att fortsätta i alltmer ökande takt. Det finns goda möjligheter att påskynda en sådan utveckling genom lagstiftning, miljöavgifter och stöd till forskning och utveckling av den teknik som är önskvärd. Dessa förhållanden får naturligtvis inte leda till slutsatsen att en fysisk riksplanering är omöjlig eller onödig. Den är nödvändig för den närmaste tidsperioden, men den måste också ge oss en handlingsberedskap för det längre tidsperspektivet. Vi har dessutom redan den situationen att de orörda naturområden som finns kvar är relativt få och att miljöförstöringen i många avseenden redan gått så långt att miljökraven med hjälp av en fysisk planering måste få större genomslagskraft. Med detta vill vi understryka att riksplaneringens främsta uppgift bör vara att skydda värdefulla naturområden mot exploatering och att hänvisa nedsmutsande industri till platser där skadorna blir så små som möjligt. Beslut bör fattas på riksnivå i fråga om naturområden av riksintresse eller om lokalisering av särskilt miljöfarlig verksamhet. Samma övergripande mål bör gälla för regional och planering och vid avvägningar på dessa nivåer mellan olika intressen. Det är också nödvändigt att vissa i demokratisk ordning fastställda regler gäller för den regionala och kommunala planeringen. Den måste baseras på ett ekologiskt betraktelsesätt. Det finns gränser för vilka påfrestningar miljön tål. Dessa gränser måste vi finna och anpassa vår teknologi och industri efter. Inga ekonomiska, regionalpolitiska eller trafikpolitiska beslut får fattas utan att deras följder för människans miljö, för hushållningen med naturresurser och naturvärden har bedömts och värderats. Detta innebär att miljöpolitiken måste betraktas som en övergripande verksamhet. Det ekologiska betraktelsesättet innebär inskränkningar i den enskildes rätt att fritt hantera våra gemensamma miljötillgångar. Det kan också leda till att grupper av människor tvingas avstå från vad de betraktar som angelägna önskemål. Att en viss typ av industri av miljöskäl inte kan lokaliseras till ett visst område eller att en pågående verksamhet av samma skäl måste avbrytas innebär ofta svåra problem för den bygd eller de människor som drabbas. De måste då, eftersom miljön är en allas angelägenhet, genom samhällets försorg i möjligaste mån erbjudas alternativa sysselsättningsmöjligheter. Förslaget till fysisk riksplanering Vi vill inledningsvis framhålla att det utredningsarbete som legat till grund för propositionen i stora delar är förtjänstfullt. Som framgått innebär en planering av den typ vi vill ha avsevärda problem. Det faktaunderlag som skulle behövas har i stora delar varit obefintligt eller otillräckligt. Framtidsbedömningarna blir av naturliga skäl svåra. Trots detta anser vi att de förarbeten som utförts tills vidare är tillräcklig grund för avvägningar och beslut. Givetvis hade ett mer omfattande beslutsunderlag varit av värde, men är det som vi framhållit av ytterlig vikt att inleda någon form av riksplanering. En fysisk riksplanering bör genomföras, och den bör inriktas på kartläggning av de önskemål som riktats mot vissa resurser, på analys av de konflikter mellan önskemål som ställs och på uppdragning av riktlinjer för hushållning med dessa resurser. Vi anser också att den metodik som använts för att kartlägga önskemålen varit försvarbar. Men man måste givetvis ha i minnet att olika intressen har haft varierande möjligheter att presentera ett fullständigt material. De inventeringar som gjorts kan inte betraktas som på något sätt slutgiltiga. Som framhållit är värdet från vetenskaplig naturvårdssynpunkt för betydande områden i landet okänt. Detta beror på att det tillgängliga materialet är ojämnt och ofullständigt. Det finns alltså många vita fläckar på kartan. Det är också svårt att klart ange behovet av områden för rörligt friluftsliv, eftersom de som efterfrågar detta inte har tillräckliga möjligheter att illustrera sin efterfrågan. Det leder till att förslagen till avvägningar från dessa synpunkter måste ses som minimialternativ. Riksplaneringsstudierna har i första hand inriktats på kust- och fjällområden. Med tanke på den prekära situationen i dessa områden är det en riktig prioritering. Vi vill understryka att det fortsatta arbetet nu med kraft måste inriktas även på inlandet, de stora insjöarna och de miljövärden som finns där. Den tekniska utvecklingen kommer att göra det möjligt att i ökad utsträckning lokalisera nu nedsmutsande industri till inlandet. Även andra skäl talar för detta. De nya metoderna inom skogsbruket innebär också en konflikt med miljöintressena. En rad motstående intressen kommer att brytas mot varandra även när det gäller de inre delarna av landet. Dessa intressen måste kanaliseras till en rimlig utveckling. Man kan hävda att riksplanering för kust- och fjällområden kom . års naturvårdsutredning var inne på detta. Vi har på oss för att få fram en inlandsplanering, som gör att misstag liknande dem vid exploateringen av våra kuster inte behöver upprepas. Vi konstaterar också att propositionen åtminstone inledningsvis anslår en ekologisk grundsyn. Departementschefen framför värderingar som understrukit om en samhällsutveckling inom de ramar som naturresurserna och naturmiljön medger. Vi vill dock inte instämma i uttalandet att hänsynstagandet till ekologiska faktorer nu på grund av bristande kunskap får bli begränsat. Vi vill understryka att den ekologiska forskningen, vilket vi tidigare föreslagit i , måste ges betydligt ökade resurser, men vi vill också framhålla att betydande kunskap redan finns. I de fall då kunskapen saknas, måste vi ändå primärt utgå från att risker finns och ta hänsyn till dem. Vår länge hävdade uppfattning att de ekologiska principerna i större utsträckning måste överordnas andra politiska mål delas också av flera remissinstanser. Den fysiska planeringen måste samordnas med annan långsiktig samhällsplanering. Hänsyn måste tas till sysselsättningssituationen och andra regionalpolitiska omständigheter. En samlad bedömning från skilda aspekter är alltså nödvändig, där olika värdegrunder måste vägas mot varandra men där de ekologiska effekterna måste vara grundläggande. Sammanfattningsvis vill vi alltså framhålla att en övergripande fysisk planering är nödvändig. Den måste samordnas med annan långsiktig planering. Den bör, som föreslås i propositionen, ge möjlighet för riksintressen att göra sig gällande. Detta kan ske genom att särskilda restriktioner uppställs för vissa områden och att generella riktlinjer fastställs för fortsatt planering på riksnivå samt på regional och nivå. Det påbörjade riksplanearbetet bör vidareutvecklas och i ökad omfattning avse även de inre delarna av landet. Det ekologiska synsättet måste vara grundläggande. Men den fysiska riksplaneringen kan aldrig göras helt fast. Förhållandena förändras, och avgörande för utfallet är naturligtvis först som sist hur de som har att fastställa riktlinjer, tolka de allmänna principerna och göra avvägningarna uppfattar sin uppgift. Säkraste garantin för att miljövårdsaspekterna skall få genomslag är en regering som prioriterar miljöpolitiken. Vi lämnar i detta avsnitt några synpunkter på de riktlinjer för planeringen av vissa verksamheter som föreslås i propositionen och på den fortsatta riksplaneringen. 5.1 Naturvård och rekreation Vi vill understryka betydelsen av att en bättre samordning mellan jordbruk och naturvård kommer till stånd. Värdefulla delar av det öppna landskapet näste skyddas mot förbuskning och igenväxning. Här har jordbruket med stöd av bidrag från stat och kommun en lämplig uppgift. Vi vill också betona att jordbrukets rätt till de värdefullaste odlingsjordarna måste hävdas. Det är viktigt att konsekvenserna för fisket av föroreningsutsläpp vid kusterna beaktas. Samernas krav på trygghet i sin näring måste också hävdas. Rennäringen intar av olika skäl en särställning. Det är av största vikt att planeringen i fjällvärlden bedrivs i samverkan med samerna. Tillräckliga rekreationsmöjligheter måste ställas till alla människors förfogande. Det är ett starkt önskemål från vår sida att allmänhetens tillgång till fritidsområden tryggas. Det gäller såväl större områden på visst avstånd från tätorterna som närfriluftsområden. Det är av största vikt att genom den kommunala och regionala planeringens försorg friluftsområden anordnas och att tillräckliga arealer avsätts för detta behov. Dessa områden skall inte bestå av det som blir över när andra verksamheter fått sitt. De får heller inte betraktas som något slags reservområden, som kan tas till när andra behov uppstår. Områdena måste väljas ut med omsorg och i möjligaste mån vara opåverkade och oexploaterade. Genom att tillfartsvägar och serviceinrättningar ordnas kan friluftsverksamheten kanaliseras till lämpliga områden. Som vi redan angett bör en av planeringens viktigaste uppgifter vara att skydda från natursynpunkt särskilt värdefulla områden. Detta bör i första hand avse större opåverkade arealer. Det måste slås fast att sedan dessa väl säkrats skall de fortsättningsvis också vara skyddade. att skydda ett visst område mot exploatering kan vara flera och sammanfallande. Områdena kan vara särskilt lämpade för det rörliga friluftslivet genom sina egna förutsättningar eller genom att de geografiskt ligger väl till i förhållande till befolkningskoncentrationer. Andra skäl kan vara att de har vetenskapliga eller kulturella värden som är unika. Det är dock inte möjligt att alltid sätta likhetstecken mellan dessa. Vissa vetenskapligt intressanta områden skulle kunna mista sitt värde genom ett alltför hårt utnyttjande för friluftsliv. Det kan alltså bli nödvändigt att i vissa fall uppställa restriktioner även för friluftslivet. Vi vill understryka att inventeringsarbetet här måste intensifieras och att skyddsintressena blir grundläggande vid den fortsatta planeringen. Den vetenskapliga naturvården måste tillförsäkras referensområden för ekologisk forskning och för jämförelser mellan utveckling i av miljöpåverkan mer respektive mindre utsatta områden. Förstörd natur kan sällan eller aldrig repareras. Det är därför av utomordentligt stor betydelse att det som är unikt skyddas. Med tanke på att inventeringsläget när det gäller skyddsvärda områden inte är tillfredsställande, måste stor försiktighet iakttas vid planering av områden som inte i tillräcklig omfattning undersökts från natur- och kulturvetenskaplig utgångspunkt. Fritidsboende eftersträvas av allt fler människor men är för flertalet alltför dyrbart. Rekreationsmöjligheterna måste därför i första hand förbättras för dem som inte har möjlighet att skaffa eget fritidshus. Det motiverar en ökad satsning på det rörliga friluftslivet, camping, stugor för uthyrning etc. Fritidsbebyggelsen har särskilt vid kuster och insjöstränder lett till att de för allmänheten tillgängliga stränderna minskat i omfattning. En mer planmässig behandling av fritidsbebyggelsen är därför angelägen. De nu fria stränderna måste till övervägande delar förbehållas det rörliga friluftslivet eller skyddas av andra skäl. Stora delar av landet är väl lämpade för utveckling även av spridd fritidsbebyggelse. Vi delar departementschefens uppfattning att en mer planmässig utveckling inte principiellt behöver medföra minskad valfrihet. S.2 Lokalisering av nedsmutsande industri Den fråga som i riksplaneringssammanhang tilldragit sig den största uppmärksamheten gäller lokaliseringen av kraftigt miljöpåverkande industri. I rapporten har avgränsats de industrityper som har behov av särskilda naturresurser eller ger upphov till miljöstörningar, som gör en lokalisering på en viss plats olämplig eller oacceptabel. Det måste här understrykas att dessa industrityper bara utgör en liten del av industrin som helhet. Vi finner den avgränsning som gjorts rimlig, men givetvis kommer sammansättningen i denna grupp att förändras. Vi har redan inledningsvis diskuterat den tekniska utvecklingens roll. Men det är ändå riktigt att i dagens läge göra vissa avgränsningar för att upprätthålla en handlingsberedskap. Kvar står dessutom, även om de mest akuta föroreningsproblemen kan lösas, den påverkan på t. ex. landskapsbilden som en större industri innebär. Industrins branscher har själva fått redovisa sina önskemål och planer. Förfaringssättet har kritiserats från en del håll. Det har sagts att det finns risk för en överskattning av produktionsutvecklingen och att önskemålen är enbart företagsekonomiskt grundade. Detta bör dock inte utgöra något olösligt problem så länge man är klart medveten om att industrins önskemål är just önskemål och företagsekonomiskt grundade. Den miljömässiga och samhällsekonomiska bedömningen av lokaliseringsönskemål ankommer på samhället. Detta kräver fortsatta studier bl.