mot · FV02294 · 1972-01-21 00:00:00 — Vid medlemskap kan göra sitt fulla inflytande gällande vid utformningen av handels- och produktionssamarbetet och den ekonomiska politiken i . Medlemskapet ger de bästa möjligheterna för den till lokaliserade produktionen att framgångsrikt konkurrera på den västeuropeiska marknaden. Därför ger medlemskapet också den bästa grundvalen för ökad sysselsättning och höjd levnadsstandard. Den svenska utrikespolitikens uppgift är att bevara fred, frihet och oberoende åt vårt land. Den skall främja förståelse och samverkan mellan nationer och folk samt befordra ekonomiskt och socialt framåtskridande i alla länder. Det råder allmän enighet i vårt land att dessa syften bäst tjänas genom ett fasthållande vid den traditionella huvudlinjen i vår utrikespolitik, alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig. Även samarbetet med EEC måste utformas efter denna huvudlinje och kunna förenas med den utrikespolitiska handlingsfrihet som utgör det väsentliga elementet i den alliansfria politiken. Det mål som bör eftersträvas är därför medlemskap i förenat med de garantier som vårt land anser erforderliga för fortsatt svensk neutralitetspolitik. Då deklarerade att medlemskap i icke var förenligt med en oberoende svensk utrikespolitik, åberopades som främsta motiv det politiska samarbete som innefattades i de s. k. Davignon- och Wernerrapporterna. Därmed bröts den handlingslinje som följt , enligt vilken vårt land förklarat sig berett att förhandla om varje form för samarbete med EEC inom ram under förutsättning av erforderliga garantier för självständig svensk neutralitetspolitik. Moderata samlingspartiet kritiserade regeringens ändrade ståndpunktstagande och gjorde gällande dels att säkra slutsatser ännu inte kunde dragas beträffande räckvidden av Davignon- och Wernerrapporternas förpliktelser i skilda hänseenden, dels att de inledda öppna förhandlingarna borde fullföljas för att därvid få fastslaget huruvida och i vad mån EEC vore villigt att ge vårt land de förbehåll som kunde anse erforderliga för fortsatt neutralitetspolitik. Regeringens deklaration är ett utrikespolitiskt faktum. Eftersom emellertid enligt vår mening medlemskap måste vara bäst ägnat att tillgodose svenska önskemål om utrikespolitiskt och ekonomiskt oberoende och handlingsfrihet, bör den svenska förhandlingspositionen gentemot EEC eller det resultat som kan ernås icke betraktas som en gång för alla låst. Utvecklingen inom EEC, liksom på det utrikespolitiska fältet över huvud, bör följas med uppmärksamhet. Så snart förutsättningarna därför föreligger bör åter aktualisera frågan om medlemskap iden Europeiska gemenskapen. att vårt land deltar i det europeiska integrationsarbetet och anser det vara vår skyldighet att medverka i strävandena mot ett enat , att den handelsöverenskommelse som eventuellt uppnås mellan och de Europeiska gemenskapen endast betraktas som ett etappmål och bör vidgas till ett mer omfattande och fördjupat samarbete. Frågan om medlemskap inom ramen för vår neutralitetspolitik bör aktualiseras så fort förutsättningar föreligger. Uppgiften att hjälpa fattiga och nödlidande folk är ytterst en fråga om internationell solidaritet och ett led i strävan efter en fredlig utveckling i världen. Även om utvecklingsländernas framtid främst måste bygga på egna insatser, kommer ej att kunna nå sina utvecklingsmål utan ett ökande flöde av finansiella, tekniska och personella resurser från industriländerna. Även av vårt land krävs en ökande offentlig och enskild biståndsverksamhet. Genom tekniskt och ekonomiskt bistånd måste i samarbete med u-ländema stimulera och stödja deras egna strävanden till utveckling. Vår samhällsekonomi måste utformas så att vi i tillräcklig omfattning kan överföra resurser till . En resursskapande politik som stärker vår handelsbalans och vår valutareserv är en förutsättning för att den svenska u-hjälpen skall kunna höjas planenligt. Ett effektivt stöd åt mottagarländerna kräver en helhetssyn på den svenska biståndsverksamheten. Det statliga biståndet måste kompletteras med ökade insatser från näringslivet och enskild hjälpverksamhet. Helhetssynen måste omfatta åtgärder på det handelspolitiska området, stimulans åt näringslivets investeringar och missionens och de humanitära organisationernas verksamhet samt inte minst en samordning av dessa olika insatser. På ett naturligt sätt bör den svenska u-hjälpen inpassas i det internationella biståndssamarbetet. I den strategi för det nya utvecklingsårtiondet som utarbetats inom och som stadfästes har världens länder fått ett nytt betydelsefullt hjälpmedel i utvecklingsarbetet. Det är första gången som i- och u-länderhar kunnat samlas kring ett gemensamt dokument som preciserar mål och vägar i utvecklingssamarbetet och som fastställer de krav som bör ställas på berörda parters insatser. Moderata samlingspartiet ansluter sig till de riktlinjer som dras upp i stadgan och vill verka för att den så långt som möjligt omsätts i praktisk handling. Svenskt bistånd efter 1974/75 Enligt beslut skall det offentliga biståndet uppgå till av BNP /75. Det är hög tid att nu inleda förberedelser för att få en ram för biståndsverksamhetens omfattning och inriktning närmast efter 1974/75. Dimensionerna av de frågor det gäller belyses därav att de finansiella totalramarna för de svenska insatserna 1975 rör sig om sammanlagt och att anslagsvolymen därefter kan förväntas komma att ligga . Moderata samlingspartiet hemställde till förra årets riksdag, att en parlamentarisk beredning skulle tillsättas med uppdrag att utarbeta riktlinjer för den långsiktiga utvecklingen av det svenska biståndets volym och innehåll. I statsverkspropositionen förutskickas nu att en utredning med detta syfte skall komma till stånd. Vi förutsätter att en sådan utredning gives parlamentarisk sammansättning. Utredningen bör i sitt arbete beakta de erfarenheter som vunnits i det svenska biståndsarbetet liksom i de internationella organisationernas verksamhet. Den bör dels göra egna studier av rapporter från svensk och internationell biståndsverksamhet, dels tillkalla personer med särskilda biståndserfarenheter från SIDA, de internationella biståndsorganen, näringslivet, missionen och andra frivilliga organisationer etc. för att direkt få del av deras syn på aktuella frågeställningar inom biståndsverksamheten. Utredningen bör ha till uppgift att samordna resultaten av de olika utredningar i särskilda frågor som pågår inom SIDA och UD. Utredningen bör ta upp resultatvärderingens organisation och omfattning, handelspolitiken, formerna för det svenska näringslivets medverkan i utvecklingssamarbetet, frivilligorganisationernas roll på u-hjälpsområdet, livsmedelsbiståndets utformning och innehåll samt möjligheterna till ytterligare integrering av bilaterala och multilaterala insatser. Avgörande vid val av mottagarland bör icke vara politiska bedömningar utan hjälpbehovet och möjligheten att uppnå god utvecklingseffekt. Det väsentliga måste vara att biståndet i varje enskilt land utformas på ett utvecklingsbefrämjande sätt så att det kommer den fattiga befolkningen till godo. En politisering av det svenska biståndet på så sätt att inhemska politiska värderingar påverkar valet av mottagarländer kan icke accepteras. En sådan utveckling äventyrar den breda uppslutning bakom den svenska u-hjälpen som är önskvärd. FN förordar i sin strategi att i-länderna vidtager särskilda åtgärder till förmån för de fattigaste . Hjälpbehovet har varit ett ledmotiv i svenskt biståndsarbete. Vi menar att det återigen är tid att slå fast denna princip och att bör uttala att svenskt biståndsarbete framför allt bör inrikta sig på de fattigaste . I enlighet med denna uppfattning anser vi att såväl som är mindre väl ägnade som mottagarländer för större svenska insatser av länderkoncentrerad natur. Dispositionen mellan den humanitära hjälp som går till folk och den som går till är anmärkningsvärd. Hjälpbehovet torde inte vara mindre i . Det är angeläget att en rättvisare fördelning av det humanitära biståndet till folk kommer till stånd. Det stöd ger s. k. nationella befrielserörelser skall vara av humanitär natur jämförbart med de humanitära insatser som vårt land generellt medverkar i då behov därav föreligger och i likhet med övrig u-hjälp öppet redovisad. Att aktivt stödja revolutionära rörelser som sådana överensstämmer icke med den folkrättsliga noninterventionsprincipen och vår neutralitetspolitik. Sålunda bör enligt vår mening övervägas om inte det svenska stödet till befrielserörelser i kan utbetalas genom OAU:s fond för humanitärt bistånd. Uppfattningen att tredje världens problem bäst kan lösas genom revolution kan i allra högsta grad diskuteras. Katastrofhjälp och större humanitära insatser Särskilt kriserna i Östpakistan och flyktingströmmarna till har aktualiserat behovet av en medelsreserv för humanitära insatser. En sådan reserv bör byggas upp och ges en sådan storlek att den medger svensk hjälp av betydande omfattning. Även den personella och tekniska beredskapen för katastrofhjälp måste förstärkas. Vi hälsar därför med tillfredsställelse de åtgärder härvidlag som statsverkspropositionen föreslår. Den satsning på bestämda ämnesområden som SIDA har utvecklat är löftesrik. Det finns goda förutsättningar för att på dessa områden familjeplanering, utbildning, landsbygdsutveckling, livsmedels- och vattenförsörjning m.m. åstadkomma värdefulla resultat. På familjeplaneringens område har svenska insatser varit vägledande och bidragit till en gradvis förändrad inställning i respektive länder. Därmed har skapats förutsättningar för ökande verksamhet också från andra länders sida. I växande utsträckning har också utvecklingsländerna hos oss sökt bistånd i sin strävan att få befolkningsutvecklingen under kontroll. En fortsatt inriktning av vår utvecklingshjälp på detta område är naturlig. bör öka sin aktivitet i berörda internationella organ och bl. a. särskilt uppmärksamma möjligheterna att stödja familjeplaneringsinsatser i med dess snabba befolkningsökning. Det är vidare angeläget att genom systematisk analys av verksamheten samt specialiserad forskning nå en fördjupad kunskap om hur resurserna bäst skall användas. Stödet till WHO:s centrum för kontraceptiv forskning vid bör utbyggas. Utbildningen inom utvecklingsländerna är stadd under omprövning. De utbildningsorganisationer som har byggts upp, ofta efter mönster från industriländerna, har i många fall visat sig mindre väl lämpade för u-ländemas behov. är i färd med att utarbeta en ny utbildningsstrategi. SIDA bör aktivt deltaga i detta arbete. Landsbygdsutveckling är ett ämnesområde som röner allt större uppmärksamhet inom internationell biståndsgivning. SIDA har på ett förtjänstfullt sätt på ett tidigt stadium gripit sig an med hithörande problem och driver nu projekt i ett flertal länder. Resultaten är uppmuntrande, menar biståndsmyndigheten och får stöd i sin uppfattning av såväl utländsk som inhemsk expertis. Även om har gjort vägledande insatser på vissa områden, finns fält där vi släpar efter. Hit hör utvecklingsforskningen. Flera andra länder exempelvis och satsar en betydande del av sina biståndsanslag på forskning kring utvecklingsproblemen. I FN-strategin för 1970-talet uppmanas industriländerna att dels stödja forskningen i utvecklingsländerna och dels engagera en del av sin egen forskning i sökandet efter lösningar på utvecklingsländernas problem. Moderata samlingspartiet har vid upprepade tillfällen i betonat forskningens betydelse för utvecklingssamarbetet och noterar därför med tillfredsställelse att den av oss begärda utredningen om den svenska u-landsforskningens inriktning och organisation sent omsider tillsatts liksom att SIDA i sin senaste petita understryker forskningens vikt. ambitioner bör dock sträcka sig längre. Målinriktad forskning kring utvecklingsfrågornas natur och biståndets mål och vägar är en av de väsentligaste förutsättningarna för att utvecklingssamarbetet skall lyckas. Såväl u- som i-land behöver i snabbt växande utsträckning tillgång till fakta och nya problemlösningar. har genom sin alliansfrihet och sin internationellt respekterade forskning goda förutsättningar att på detta område göra en insats. En väsentligt större del av våra biståndsanslag bör gå till utvecklingsforskning. Tanken på ett internationellt universitet för u-landsforskning och u-landsutbildning i vårt land bör prövas av utredningen. En avgörande förutsättning för att utvecklingssamarbetet skall bli framgångsrikt är att handeln mellan och industriländerna främjas. Det är genom exportintäkter som i huvudsak måste finansiera sin nödvändiga import av utvecklingsviktiga varor. Trots detta har andel av världshandeln sjunkit efter . bör verka för internationella överenskommelser som stöder u-ländema i deras exportansträngningar och som motverkar skadliga svängningar i exportinkomsterna. Vår egen handelspolitik bör inriktas på att så långt som möjligt stödja export. Det principbeslut, som fattades inom ramen för FN s världshandelskonferens () om ett generellt system för preferenser, varigenom färdigvaruexporten från ges en gynnsammare behandling i tullhänseende än motsvarande export från i-länder, kan förväntas ge god effekt i detta avseende. Bundet eller obundet bistånd Det är beklagligt att en så stor del av den internationella biståndsverksamheten är förbehållen givarländernas näringsliv. En stimulerande internationell konkurrens går härigenom förlorad. bibehålla sitt obundna system. Det kan bli nödvändigt att i vissa lägen exempelvis vid akuta valutasvårigheter eller under en lågkonjunktur med åtföljande stor arbetslöshet använda hjälpanslagen till inköp av svenska varor. Så bör kunna ske i de fall där en sådan bindning bedömes vara utan nackdelar för mottagarlandet, eller då SIDA kan kompensera mottagarlandet för den händelse de svenska varorna skulle ställa sig prismässigt eller på annat sätt oförmånliga. SIDA bör också ha i uppdrag att planera sina inköp av industriprodukter över en så att inköpen kan få större omfattning under lågkonjunktur än eljest. Den tveksamma attityd till u-bistånd som otvivelaktigt kommer till uttryck på många håll skulle säkerligen motverkas om exempelvis i dagens läge av stor arbetslöshet den svenska sysselsättningen kunde stärkas genom utvecklingsinsatser av här angivet slag. Finansiella bidrag till regionala eller nationella utvecklingsbanker är en väg att kanalisera biståndet till de fattiga länderna som hitintills har visat sig mycket lovande. Den svenska u-hjälpen bör ta vara på möjligheterna att stödja utvecklingsbankerna. Missionens och övrigt enskilt humanitärt hjälparbete har med knappa resurser nått utomordentliga resultat i . Verksamheten skulle kunna utbyggas. Det är i högsta grad angeläget att det statliga stödet till de enskilda organisationernas arbete i utvecklingsländerna kraftigt förbättras. De erfarenheter som samlats i denna verksamhet bör också tillvaratas på ett bättre sätt än hitintills. Med hänsyn till de relativt låga bidrag som utgått till enskilda organisationers biståndsverksamhet anser vi det nu vara berättigat med en betydande höjning. I nästa budgetårs riksstat bör därför inom fältverksamhetsanslaget upptas en anslagspost på lägst till missionens och andra enskilda sammanslutningars arbete i utvecklingsländerna. Missionen och övriga humanitära frivilligorganisationer har också visat sig vara effektiva informationsspridare till svenska folket. Den positiva inställning till u-landsbistånd som finns hos allmänheten baseras i stor utsträckning på dessa organisationers insatser. Attitydundersökningar ger entydiga besked härom. Det är därför rimligt att en avsevärt större del av SIDA:s informationsanslag fördelas mellan de humanitära organisationerna. innefattar önskemålet att varje lands totala finansiella nettoresursöverföringar (offentliga som enskilda) skall uppgå till av landets BNP. Att denna totala målsättning uppmärksammas så föga av den är inte överraskande. I själva verket är det ett uttryck för den negativa inställning till företagsinvesteringar i som från början präglat och alltjämt präglar regeringens politik. Företagsinvesteringar utgör självfallet inget alternativ till offentligt bistånd. De båda formerna av resursöverföringar kompletterar varandra. Biståndsinvesteringar i s. k. infrastruktur kan ofta vara en förutsättning för företagsetableringar. Det naturliga sambandet mellan offentligt bistånd och enskilda insatser har uppmärksammats och understrukits av såväl givar- som mottagarländer. Representanter för har i olika sammanhang bland annat på världshandelskonferensen i New Dehli (II) uttryckt sitt intresse för företagsinvesteringar. Investeringsmöjligheter, samarbete mellan statliga biståndsmyndigheter och näringslivet utgör exempel på åtgärder som mer och mer integrerats i industriländernas biståndspolitik. I det hänseendet utgör ett undantag. Det är inte bara storleken av tillskotten som gör det enskilda resursflödet betydelsefullt för . Än viktigare är den överföring av kunnande som sker i samband med företagsetableringar. har alltså utöver produktiva och sysselsättningsskapande insatser en speciell uppgift i utvecklingsländerna: att befrämja överföringen av teknologi samt industriella och kommersiella kunskaper. Den växande arbetslösheten håller på att bli ett av de största problemen på många håll i den fattiga världen. Försörjningsmöjligheterna måste snabbt utökas. Enskilda u-landsinvesteringar har den fördelen att de medför kapitaltillskott, som inte på samma sätt som lån ökar skuldbördan. Den produktion de ger upphov till är ägnad att förbättra betalningsbalansen genom att ersätta tidigare import eller leda till ny export. Företagsetableringar spelar alltså en betydelsefull roll i många viktiga avseenden. Den negativa inställning till företagsetableringar i är desto mer förvånande som vårt eget välstånd i första hand bygger på framgångsrik enskild företagsamhet. Den strider också mot regeringens ofta uttalade vilja att befrämja en ökad samverkan mellan stat och näringsliv och aktivt satsa på regionpolitik i vårt eget land. Det är att hoppas att den utredning om stöd till industrialisering som pågår kommer att medföra en mera realistisk attityd från statsmakternas sida. Utredningen bör beakta de riktlinjer för samarbetet mellan stat och näringsliv som framlägges i det följande. Det bör ankomma på SIDA att pröva förutsättningarna för intensifierad industriell verksamhet i utvecklingsländerna samt ta initiativet till särskilda projektgrupper för skilda utvecklingsländer. Gemensamma s. k. paketprojekt, som syftar till en allsidig utveckling av såväl samhällsfunktioner som näringsliv i en hel region, där SIDA står för vissa delar av projektet och ett företag eller en grupp av företag för andra delar skulle kunna bli värdefulla inslag i den svenska u-hjälpen. skulle svara bl. a. för sådana infrastrukturella investeringar som kan bli nödvändiga för att från utvecklingssynpunkt angelägna privata investeringar skall kunna genomföras. Staten kan också medverka genom finansiering av sådana följdinvesteringar i samband med en företagsetablering som inte är nödvändiga för lönsamheten men från andra synpunkter önskvärda för u-landet. En industrianläggning kan kompletteras med en yrkesskola, ett statligt jordbruksprojekt med enskild livsmedelsindustri. Särskilt bör den arbetskraftsintensiva mindre och medelstora industrins betydelse för sysselsättning uppmärksammas. Ingenting kan mer verksamt bidraga till ett ökat kapitalflöde till än om ett gynnsamt investeringsklimat utvecklas i dessa länder. En förutsättning härför är att utländska investeringar skyddas mot diskriminerande behandling. Detta kan ske genom att företagen i i-länderna erbjuds försäkring mot de s. k. politiska riskerna. Inom ram pågår ett arbete för att få till stånd ett multilateralt garantisystem. I avvaktan på detta har flera länder infört nationella garantisystem. Så har även skett i . Tyvärr har det svenska systemet försetts med sådana begränsningar och villkor att det faktiskt ännu inte kommit till användning. Kanske kan man säga att regeringen har lyckats med konststycket att både upprätta och inte upprätta ett garantisystem. Den hittillsvarande begränsningen av garantisystemet att endast gälla de sju s. k. huvudmottagarländerna för svenskt bistånd bör slopas. Även om en viss prövning även kan vara befogad, får den inte vara alltför restriktiv. Grundläggande för bedömningen bör vara u-landets egen mening om investeringens önskvärdhet och dess anpassning till landets utvecklingsplanering. Statens roll bör emellertid inte begränsas till enbart den passive garantigivarens. Vi föreslår ett utvecklingsbolag för investeringar i u-ländema, ägt gemensamt av staten och näringslivet. Investeringsbenägenheten ökar genom att kreditförsörjning och kapitalanskaffning förenklas och en jämnare riskfördelning erhålles. Inom ramen för ett sådant utvecklingsbolag borde samverkan mellan SIDA och de u-landsinvesterande företagen kunna förenklas och effektiviseras. Det skulle bidraga till ökad förståelse för och bättre kunskaper om den betydelse som näringslivets investeringar har för . Den ägandeform som tillämpats vid andra former för ekonomisk samverkan mellan stat och näringsliv, nämligen att av aktiekapitalet ägs av staten och av näringslivet bör utnyttjas vid konstruktionen av det nya bolaget. Detta bör kunna ta initiativ till och bära företagarriskerna för kommersiella investeringar i utvecklingsländerna och även ingå som delägare i u-landsetablerade konsortier. Kontakt och samverkan med svenskt näringsliv i övrigt bör vara en självklar uppgift. Verksamheten bör bedrivas med insatskapital och eventuellt uppsparade vinster samt kreditfinansieras på den öppna marknaden. Ett utvecklingsbolag medför en högre grad av risktagande i u-hjälpen. Det okar emellertid möjligheterna till effektiv anpassning till skiftande förhållanden och förenar samhällets ansvar och resurser med näringslivets initiativförmåga. Garantier bör skapas för att de investeringar i som kommer till stånd i samarbete med utvecklingsbolaget ligger i linje med mottagarlandets utvecklingsplaner och att bolaget tillämpar en socialt framsynt attityd gentemot de anställda. Även på beskattningens område kan betydelsefulla åtgärder vidtas för att främja investeringar i . Strävandena att införa dubbelbeskattningsavtal med dessa länder bör fullföljas. Dessutom bör åtgärder vidtas, så att dubbelbeskattning helt undvikes vid transferering av eventuella vinstmedel från . Det kan dock antagas att företagen i görligaste mån reinvesterar vinster i . Förmånen av skattefrihet i ett u-land bör icke till någon del upphävas genom att beskattning i stället sker i . En förenkling och förbättring av de delvis svåröverskådliga skattereglerna för företag som investerar i är också ett önskemål. Enskilda människors personliga insatser är och kommer att förbli av den största betydelse i utvecklingsarbetet. Det är angeläget att arbetsgivare i första hand stat och kommun underlättar för svenskar, som önskar aktivt arbeta i utvecklingsländer, att göra detta. Rätt till tjänstledighet och en generös meritvärdering av sådant arbete bör tillämpas. att svenskt biståndsarbete framför allt bör inrikta sig på de fattigaste länderna, bygga upp en medelsreserv för humanitära insatser vid katastrofer o. d ge en väsentligt större del av biståndsanslagen till utvecklingsforskning, i vårt land ha ett internationellt universitet för u-landsforskning och u-landsutbildning, att verkar för internationella överenskommelser, som stöder i deras exportansträngningar, att ett utvecklingsbolag tillskapas för investeringar i , ägt gemensamt av staten och näringslivet, att det svenska biståndet vid arbetslöshet i temporärt skall kunna bindas för inköp av svenska varor, där så ske kan utan nackdelar för mottagarlandet, att anslaget till överförs till verkligt behövande länder, ha en rättvisare fördelning av det humanitära biståndet till folk,