mot · FV021622 · 1972-04-07 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 64 angående statligt stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag. Den svaga konjunkturen har ökat svårigheterna för inånga företag. En starkt bidragande orsak till svårigheterna utgör avsaknaden av en positiv näringspolitik, som skulle syfta till att skapa sådana förutsättningar för näringslivet att t. ex. arbetslösheten kunde inskränkas betydligt. Ett av de tydliga tecknen på att det föreligger stort behov av en mera näringsvänlig politik utgör det starkt stigande antalet konkurser. var antalet konkurser ca 2 800 respektive ca 3 700 och ca 4 200. Ökningen har fortsatt innevarande år. Att samhället skall kunna vidtaga åtgärder för att skapa ökat rådrum för de anställda vid konkurshotade företag och därigenom förbättra möjligheterna till en smidig omplacering av dessa är önskvärt. Det i propositionen 1972:64 framlagda förslaget om stöd för tidsbegränsad fortsatt drift vid nedläggningshotade företag måste emellertid sägas vara svårbedömt. Utan tvekan skulle ett realiserande av riktlinjerna bakom propositionen vara förenat med både risker och svårigheter. Ett grundläggande krav på ett system som gör det möjligt att uppehålla driften vid nedläggningshotade företag måste vara att ett sådant inte rubbar konkurrensförhållandena inom branschen. Denna risk blir större ju längre stödperioden blir. Driftbidrag bör därför endast kunna utgå . Ett annat grundläggande krav är att det nedläggningshotade företagets borgenärer inte får sin ställning försämrad genom en fortsättning av driften. Detta bör garanteras i det avtal mellan konkursförvaltningen och AMS som bör vara en förutsättning för bidraget. Man kan heller inte bortse från risken att en konstruktion av den i propositionen föreslagna typen kan tänkas medföra att vissa företagare underlåter att varsla , då de räknar med att kunna avveckla sina skyldigheter mot de anställda med hjälp av statliga driftbidrag. Den föreslagna begränsningen beträffande antalet anställda bör utgå, och driftbidrag bör kunna användas som stöd till företag oavsett storleksordning. Som motivering till detta vill vi erinra om att den pågående strukturomvandlingen i stor utsträckning går ut över mindre och medelstora företag. De anställda i dessa företag drabbas minst lika hårt som anställda vid större företag, och vi har svårt att finna någon acceptabel motivering varför anställda vid mindre företag skulle behandlas sämre än anställda vid ett storföretag. Sammanfattningsvis måste alltså principen att i vissa fall bereda ökat rådrum för omplacering av anställda vid nedläggningshotade företag genom statligt stöd för att upprätthålla driften sägas ha åtskilliga fördelar. Särskilt gäller detta i situationer då de anställda inom överskådlig framtid kan förväntas kunna beredas ny anställning i liknande yrke och i närheten av sin bostadsort och där sålunda inte omskolning och omflyttning framstår som ofrånkomliga. I de senare fallen däremot torde det knappast finnas anledning att uppskjuta nödvändiga omskolningsåtgärder. Mot denna bakgrund bör i avvaktan på bl. a. en ny produktionsbefrämjande politik en försöksverksamhet med statsbidrag för fortsatt drift vara motiverad. Det måste emellertid understrykas att det är fråga om försöksverksamhet och att vunna erfarenheter skall noggrant prövas då försökstiden gått till ända. Begränsningen av försöksverksamheten till i första hand ett budgetår är riktig. En förutsättning för att en förlängning av denna verksamhet senare bör komma till stånd måste vara, förutom att ovan nämnda krav på verksamheten kan infrias, att upprätthållandet av driften vid de typer av nedläggningshotade företag som kommer i fråga inte ställer sig kostsammare än andra typer av arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Med anledning av det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte ge till känna vad i motionen anförts. 72 1292 S 1972