mot · FV0296 · 1972-01-13 00:00:00 — av m. fl. om återinförande av allmän prisreglering. Prisstegringarna har drivit tillbaka levnadsstandarden för en majoritet av folket. Livsmedelspriserna, som arbetarklassen och de med lägre inkomster hårdast drabbas av, har 1971 stigit . steg priserna på för barnfamiljerna så viktiga varor som kläder och skor . Hyrorna var i genomsnitt högre än årsmedeltalet . Denna utveckling kan förväntas fortsätta och tycks accelerera, även om en stor del av prisstegringarna 1971 haft sin orsak i ökningen av mervärdeskatten. Den preliminära nationalbudgeten räknar med att prisökningarna skall begränsas till . Denna siffra torde snarare vara en from önskan eller komma att utgöra resultatet av statistisk sköndrapering. Redan har man från industrin och handeln talat om en orkan av prisstegringar, sedan det redan urholkade prisstoppet helt hävts. Bara har man räknat med prisstegringar upp emot . Man förväntar ytterligare höjningar . De lönarbetandes levnadsstandard hotas också . Beskyllningen bokstavligt vräks över de lönarbetande att det skulle vara löneökningarna som orsakar prisstegringarna. Denna beskyllning är ett försök att få de lönarbetande att misströsta på vikten av lönekamp. Den tjänar som ett av den borgerliga nationalekonomins trick att skydda kapitalets profiter. De värden arbetarna skapar fördelar sig på deras egna löner och kapitalisternas profiter. Med profiter menas här inte bara den s. k. avkastningen på kapital utan också vad kapitalisterna använder för att öka kapitalet nyinvesteringar, fonderingar osv. En löneökning kan således innebära en minskning av profiterna och över huvud taget inte ha med priset att göra. Den jämförelse man brukar göra mellan nominella penninglöner och produktivitet är missvisande. Produktiviteten är ett reellt begrepp och måste ställas mot reallöner. Då produktiviteten ökar snabbare än reallönerna, innebär det att vad kapitalisterna betalar ut i löner reellt minskar per producerad enhet. Reallönerna måste således öka lika mycket som produktiviteten innan de slår igenom i minskade profiter. Vanligen ökar produktiviteten snabbare än reallönerna. Löneökningar hänger inte samman med prishöjningarna så entydigt och mekaniskt som kapitalets försvarare påstår. Lönekampen är ett för arbetarklassen nödvändigt försvar för att den inte skall erhålla en minskande del av det den producerar. Prisökningarna har andra orsaker. Under kapitalismens nuvarande stadium monopolkapitalismen - är det de stora företagen som dominerar ekonomin. Det gamla konkurrensmedlet, priskonkurrensen, betecknas allmänt i kapitalistiska kretsar som illojalt. I dess ställe har trätt konkurrens genom reklam och förpackningar, vilket fördyrar varorna. Monopolen och storföretagen kan själva i betydande grad bestämma sina priser. Inte ens en relativ och gentemot folkets behov skenbar överskottsproduktion driver ned den allmänna prisnivån. Man säljer bättre genom en massiv reklamkampanj än genom priskonkurrens. Priskonkurrens inträder bara tillfälligt. Härigenom har monopolismen medfört att priserna inte rör sig nedåt. Storföretagen genom monopolpriser konsumenter och småföretagare. De driver prisnivån ständigt uppåt. Statsapparatens ansvällning särskilt tillväxten av militärapparaten och annan improduktiv verksamhet verkar också prishöjande. Detta gäller även ökningen av byråkratin såväl inom statsförvaltning som inom kapitalisternas ekonomi. Denna statsapparatens prishöjande effekt är dels inflationistisk i strikt mening, dels har den medfört ökning av indirekt skatt som sätter stegrad fart på prishöjningarna. Att en ökad del av skatterna tas ut genom prishöjande indirekt beskattning, vilket drabbar de lågavlönade och barnfamiljer hårdast, måste ses mot bakgrund av statens roll under kapitalismens nuvarande era. Staten expanderar för att söka göra storfinansens ekonomi mera stabil och garantera dess profiter. Den svällande statsbudget som detta kräver finansieras, för att inte driva ned profiterna, alltmer i skatteformer som skonar profiterna. Detta är bakgrunden till bl. a. mervärdeskatten som gör att varje prispålägg kapitalet beslutar numera automatiskt blir nära en femtedel större. Utöver dessa synliga prishöjningar förekommer en dold prishöjning genom försämring av kvalitén på många varor, genom användande av sämre och billigare råvaror och framställningsprocesser vilka inte motsvaras av prissänkningar. Detta gäller inte minst skor och kläder i prisklasser som är överkomliga för arbetarfamiljer. Kampanjer för slit- och slängmentalitet även om det inte behövs så mycket slitage för att många varor skall vara uttjänta och manipulativ modereklam möjliggör denna utveckling. Åtgärder mot prisstegringarna är nödvändiga. De lönarbetandes levnadsstandard måste försvaras. Det är orimligt att som stress och hets i tillvaron, inte minst på arbetsplatserna, ökar de lönearbetande skall tvingas till näringsmässigt sämre kost och ökade psykiska påfrestningar för att få pengarna att räcka. När den allmänna prisregleringslagen sattes i kraft var det en följd av en kraftig folkopinion mot prisstegringarna. Prisstoppet visade sig vara en tämligen effektiv åtgärd. Men som det efter hand urholkades genom allt fler dispenser satte inflationen åter fart, trots lågkonjunktur och arbetslöshet. Mervärdeskattestegringen var på sitt sätt ett sabotage mot prisregleringslagen. Jordbruksstödet, som är utformat så att det slår igenom i prisökningar, har bidragit till levnadskostnadsfördyringen. bättrat stöd till jordbrukarna är nödvändigt på grund av samhällsekonomiska, region- och miljöpolitiska skäl. Det bör få en annan utformning, som inte slår igenom i prisökningar. Sammanfattningsvis kan konstateras att ökningarna av priserna har som avgörande orsak monopolens dominans av ekonomin och den till storfinansens krav anpassade statliga politiken. Priserna har redan börjat höjas,och ytterligare stora prisstegringar är annonserade. Prisregleringslagen måste därför sättas i kraft och som minimikrav ställas att de priser som gällde skall fortsätta att gälla. Kravet om slopande av mervärdeskatten på livsmedel, för att pressa ned priserna, reses av en allt kraftigare folkopinion och får sitt uttryck också i en vpk-motion till årets riksdag. Effektiva åtgärder mot konstaterade överpriser bl. a. genom kartellöverenskommelser och mot smygprishöjningar genom försämrad kvalitet måste vidtagas. Med hänvisning till ovanstående föreslås att hemställer hos regeringen 1. att lagen om allmän prisreglering skyndsamt åter sätts i kraft med priserna av som stoppriser, 2. att ytterst stor restriktivitet visas vid beviljande av dispenser från denna lag, 3. att existerande lagar och institutioner används med full effektivitet mot överpriser och smygprishöjningar genom bl. a. kvalitetsförsämringar, samt 4. att regeringen framlägger förslag om skärpningar av dessa lagar. (vpk) i (vpk) i