mot · FV0290 · 1972-01-13 00:00:00 — av m. fl. om utarbetande av miljöbudgeter, m. m. Jordens tunna hinna av liv, det s. k. ekosystemet, har utvecklats under miljontals år. har livsbetingelserna ständigt och ibland dramatiskt förändrats. Men det är först , i och med att människans industriella civilisation lagt under sig avgörande delar av klotet, som dessa förändringar hotar att bli katastrofala. Inte bara delar av ekosystemet, utan dess helhet, hotas nu av förstöring. Människan har åstadkommit detta människan kan också stoppa det. Det finns här plats för stora tekniska och vetenskapliga insatser för att anpassa samhället till de nu upptäckta, verkliga miljökraven. Vi behöver en ny typ av materialbesparande teknik och nya tekniker för att t. ex. återvinna och återföra förbrukade material till produktionen. Mängder av processer, som är accepterade , måste ersättas med nya, mindre material- och energiförbrukande. Denna teknologiska utmaning är inte mindre, utan större, än någon vi mött. Att möta den kommer att kräva all vår fantasi och insatsvilja. Det finns gränser för naturen. Den tål inte vilka påfrestningar som helst. Vare sig det gällerjordens mänskliga befolkning eller utnyttjandet av energikällorna eller exploateringen av råvarorna kan en exponentiell utveckling hålla på . En sådan betyder nämligen, att en viss given storhet fördubblas på en viss, ganska , och då når man förr eller senare en absolut gräns. Demograferna är t. ex. ense om att jordens befolkningsökning måste bli lika med noll. De är bara oense om när denna tidpunkt bör infalla. På andra områden håller vi också på att få klart för oss att jordens alla resurser är begränsade och att vi är i färd med att överskrida gränserna när det gäller att utnyttja dem. Denna ekologiska grunduppfattning måste , ju förr dess hellre, överföras till praktisk politik, dvs. en politik som rättar sig efter verkligheten våra begränsade resurser. Några exempel på ingreppen i ekosystemet kan illustrera problemet. I produceras mer papper än ökningen av råvaror, dvs. skogstillväxten, egentligen skulle medge. Men samma erfarenheter finns från . De flesta länder tär på naturkapitalet, dvs. använder mer än vad som produceras av ekosystemen. Och givetvis är det inte bara sitt eget ekosystem som en viss nation tär på. En amerikan använder mer elkraft än 55 afrikaner och åstadkommer mer vattenföroreningar än tusen asiater. Men det är i första hand inom varje särskilt land som den bristande balansen gentemot naturtillgångarna måste uppmärksammas och rättas till. Är detta möjligt? Kan man begränsa ökningstakten i energi- och råvaruförbrukning på ett optimalt sätt? På lång sikt är begränsningen oundviklig. Resurserna är begränsade. Vad vi kan välja mellan är tekniska sätt att utnyttja dem och politiska sätt att fördela dem. Ett sätt att börja är att göra upp miljöbudgeter för industrier och kommuner. En miljöbudget bör vara en så fullständig sammanställning som möjligt av företagets utgifter resp. prestationer, där även påfrestningarna på miljön är inräknade, liksom de fördelar för miljön som verksamheten kan innebära. Inte bara hur mycket energi och råvaror som går åt och hur mycket varor som framställs. Men också hur mycket luft och vatten som smutsas ner. Hur mycket avfall de tillverkade varorna i sista hand tillför nationens soptippar och hur mycket besvärligt skräp. Hur mycket sjukdomar arbetarna i fabriken får och de som bor runt fabriken. Hur mycket miljön på andra ställen i landet skadas, eller räddas, genom just den här industrins varor och processer. Pappersbruket, som använder avfallspapper som råvara, skulle alltså få tillgodoräkna sig de träd som inte blivit fällda. Och aluminiumverket skulle få sätta på sin debetsida den elkraft som dess produktion kräver från oljekraftverk, vattenkraft- eller atomkraftverk, med en del av deras miljöeffekter inräknade. Den amerikanske miljöexperten säger i en nyligen utkommen bok att enbart aluminiumindustrin och den kemiska industrin i står för av all electricitet som går åt i landet. Han frågar om detta aluminium är så mycket bättre än trä och stål, att det är värt elslöseriet. Den sortens frågor kommer vi i ökande grad att få ställa oss överallt. Slutsatsen är inte, vilket somliga hävdar, att vi måste stoppa all produktion. Man kan producera så, att råvarorna finns kvar och kan användas igen. Men dessa frågor är inte aktuella enbart i de rika länderna, i projekteras f. n. ett kraftverk vid Murchison Falls, som mött häftig kritik inom landet. Man har påpekat att inget beslut borde fattas innan man sett vilka alternativ som är möjliga. Kunde minskade turistintäkter tänkas göra de totala kostnaderna för kraftverket större än vad som projekterats? Vore det möjligt att få elförsörjningen säkrad på annat sätt till samma kostnad för att få behålla den attraktion som vattenfallet utgjorde? De olika alternativen fick inte bara ta hänsyn till rena kostnadsaspekter. Över huvud taget anser egna experter att de miljöskadliga effekterna av exempelvis bevattnings- eller urbaniseringsprojekt alltid måste tas med i avgörandet och så långt möjligt skattas till sitt rätta värde, men att de sedan måste ingå i en total uppskattning av vad projektet som helhet kunde betyda för landet. Vissa nackdelar kan man ibland acceptera, om de uppvägs av vissa fördelar. Men själva begreppet miljöbudget är uppenbarligen levande för u-landsrepresentanterna, och de sociala effekterna av nya ekonomiska företaganden ingår otvetydigt i en sådan budget. Ett annat nödvändigt led i arbetet på en ekologisk politik är att se över de politiska arbetsformerna. De är skapade innan ekologisk politik var påtänkt och är inte alltid väl lämpade för de nya och våldsamma intressekonflikter som en sådan politik innebär. Ekologisk politik betyder bl. a. att staten accepterar som en av sina huvuduppgifter att bevara den ekologiska grunden för allt liv. Detta innebär först och främst att definiera vissa grundvärden som måste finnas i varje samhälle för att det skall kunna leva, vidare att kontrollera att dessa värden hålls intakta, hindra att de sjunker och vidta åtgärder för att hålla dem på avsedd nivå. Det värde som bör sättas i centrum är miljöns stabilitet, snarare än dess kvalité. Stabiliteten, att miljön inte förändras på ett oåterkalleligt sätt åt något håll och att den bibehåller förmågan att förnya sig själv, är lättare att objektivt definiera och mäta. Vetenskapen bör användas till att ta reda på under vilka villkor miljön alls kan svara mot våra evigt växande krav. De svar vi då får grundar sig visserligen uteslutande på vetenskapliga normer och har inget utrymme för estetiska värden. Men i praktiken visar det sig lyckligtvis att estetiska och ekologiska värden oftast sammanfaller. Samhället måste sedan ovanpå de grundläggande ekologiska värdena, som behövs för att överleva, lägga en rad värden som är säregna för varje speciellt samhälle och som är kulturellt bestämda. Mänskliga behov är i oerhört hög grad kulturellt betingade och omformar de givna biologiska behoven på osannolikt många sätt. Men vi måste välja de element i vår civilisation som vi verkligen vill ha och avstå från de andra. De intressekonflikter som uppstår framställs ibland på ett förenklat och populariserat sätt, som om det enkelt vore fråga om illasinnade producenter på ena sidan och oskyldiga konsumenter på den andra. Tyvärr är inte bilden så enkel. Alla är konsumenter, vad vi än sedan är. Producenternas intressen sammanfaller till mycket stor del med de anställdas och med kommunernas, som vill ha skatteunderlag. För att medborgarna just i egenskap av konsumenter skall kunna uppträda med tillräcklig kraft och tillvarata sina intressen fordras nya politiska medel, såsom oberoende organ som företräder konsumenterna, generösa möjligheter inom lagstiftningens ram för stora eller små grupper att komma med initiativ, klaga över fattade beslut. Artikulationsmöjligheter för dessa grupper som uppmärksammar miljöfaror är en självklar förutsättning för att lagstiftningen skall kunna tillämpas så att den når sitt ändamål. Inget statligt verk eller annat organ kan någonsin överblicka hela fältet och ha ett öga på alla förändringar och nya faror. Endast konsumenterna själva är tillräckligt allestädesnärvarande för att kunna göra detta. Det blir ingen hundraprocentig täckning ändå, men man kommer den en bra bit närmare. Samhällets övervakningsuppgifter men framför allt fördelningsuppgifter blir oerhört svåra. Här krävs också nya former av maktkontroll, som kommer att leda till konflikter. Vi har bara sett en liten början till dem, när begränsade lokala intressen med större eller mindre framgång satt sig upp mot generella beslut eller när en intressegrupp bland många andra blivit så tänd på just miljöintressena att den fått igenom beslut mot skenbart övermäktiga politiska instanser. Detta är ett mönster vi kommer att få se mycket mer av . För att i någon mån klara dessa konflikter måste nya avvägningsmekanismer införas. Under alla omständigheter måste de olika intressena kunna komma till tals med varann och på något sätt mäta sin styrka och sina argument. Ett steg mot dessa nya politiska mekanismer är utan tvivel den genomlysning av de ekonomiska mekanismerna som den tillsatta utredningen miljövårdens ekonomi skall utföra. Det är emellertid väsentligt att denna utredning inte fattar sina direktiv alltför snävt. Utan tvivel är det en viktig och brådskande uppgift att t. ex. ta fram de speciella områden av samhället och produktionen, där avgifter på miljöföroreningar kan vara det bästa medlet att komma till rätta med dem, liksom att avväga vilka utgifter för miljön som bör falla på stat, kommun, industrier eller enskilda konsumenter. Men fördenskull får man inte glömma vad som på litet kommer att vara det avgörande: att vi över huvud taget får ett grepp om hur mycket vi tär på vårt kapital i ekologisk mening och att vi får åtminstone en skiss till de åtgärder inom nya eller gamla institutioners ram som ger de nya intressegrupperna möjlighet att bli hörda och tillgodosedda. Till det sistnämnda kravet hör som ett minimikrav att klagorätt och initiativrätt i frågor som rör människans miljö tagen i vidaste mening blir inskriven i alla lagar, där detta är tillämpligt. Det betyder bl. a. att ett beslut om att tillåta användningen av något visst medel, som kan misstänkas vara miljö- eller hälsofarligt, bör kunna inom överklagas av en generöst bestämd krets av organisationer, husmodersföreningar, ungdomsföreningar, vetenskapliga sammanslutningar, ideella föreningar, konsumentföreningar och liknande. Det betyder vidare att som sakägare i miljöskyddslagens mening bör kunna anses inte bara fastighetsägare, som kan bli skadade eller störda på olika sätt, utan även personer, som av året eller under sin arbets- eller fritid, nyttjar den mark etc. som kan bli skadad. Miljön är allas egendom, och även om man inte bokstavligen kan utsträcka klagorätten resp. sakägarförhållandet till alla eller ens till alla som i någon mån är berörda, så bör dessa rättigheter dock utsträckas längre än och innefatta åtminstone de människor som bevisligen under en avsevärd del av sin tid blir utsatta för eventuella miljöskador. Ett typexempel på sådana människor är skolbarn och barnstugebarn i en trafikstörd miljö, ett annat är allergikerna, som kan bli svårt lidande av att inte kunna undvika vissa ämnen. Det måste skapas lagliga möjligheter för dessa att genom sina talesmän och organisationer göra sina miljöanspråk hörda. Slutligen är det klart att man inte kan beräkna miljövårdskostnader genom att enbart se efter vad ett visst rökreningsaggregat eller ett visst reningsverk kostar industrin resp. kommunen. Man måste också räkna med de andra effekterna av föroreningen resp. reningen. För att ta ett extremt exempel: Vad kostar en koleraepidemi eller ständigt återkommande epidemier jämfört med ett fungerande avloppssystem? Just den sistnämnda frågan har vi löst genom att säga att vi tolererar inte kolera på Andra länder tvekar ännu på tröskeln till detta avgörande. I vårt land tvekar vi t. ex. ännu inför valet: Skall vi tolerera dövhet och nervösa skador hos en mängd av våra medborgare i stället för att betala vad det kostar att ha mindre bullrande maskiner och trafik? Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos Kungl. Maj:t begär att utredningen miljövårdens ekonomi genom tilläggsdirektiv ges i uppdrag att utarbeta modeller till miljöbudgeter av det slag som anges i motionen samt förslag till metoder att mäta förändringar i miljöns stabilitet.