mot · FV021701 · 1972-05-15 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 90 angående komplettering av riksstatsförslaget för /73, m. m. De officiella målen för den ekonomiska politiken i anges vara en balanserad expansion, som förenar kraven på full sysselsättning, rimlig prisstabilitet och extern balans. Genom uppfyllande av dessa mål säger sig regeringen skapa de bästa förutsättningarna för jämnare inkomstfördelning, fortsatt aktiv reformpolitik och bibehållen yttre handlingsfrihet. Dessa målsättningar har väglett den ekonomiska politiken under en rad år. Icke desto mindre avlägsnar sig verkligheten alltmer från dem. Grundorsaken till detta är att de politiska instanser som ställer upp dessa mål inte har makten över produktionen och ekonomins utveckling. Denna makt, den avgörande samhällsmakten, ligger i stället hos ett fåtal inför folket oansvariga kapitalägare. Dessas privata profitintressen styr produktionen. I sin profitjakt bekämpar de varandra. De planerar för att vidga sin egen verksamhet. Men beslutsenheterna är för små för att kunna inse och omfatta följderna för hela samhället av en expansion. Resultatet blir produktionsanarki. Ekonomins utveckling styr politiken. Statsmaktens uppgift är att försöka ge systemet en så stor stabilitet som möjligt, att i efterhand korrigera av kapitalisterna styrda ekonomiska förändringar. Så länge inte storfinansens maktställning bryts kommer de officiellt deklarerade målen balanserad utveckling, full sysselsättning osv. att klinga som tomma ord. Det kapitalistiska systemets fortbestånd innebär nämligen motsatsen till dessa målsättningar. Balanserad ekonomisk utveckling under kapitalismen är en chimär. Företag och näringsgrenar utvecklas olikmässigt. I vissa näringsgrenar anhopas kapital snabbare och i större mängd än i andra och kapitalkoncentrationen går där längre. Genom monopolpriser kan de stora företagen inom dessa grenar tillvälla sig extrapofiter på arbetarklassens och andra branschers bekostnad. Därigenom hotas företags, branschers och hela näringsgrenars existens. Hand i hand med denna utveckling medför kapitalkoncentrationen också en geografisk snedlokalisering och regional obalans. Bygder och landsdelar avfolkas, medan andra överbefolkas och överutnyttjas. Också mellan konsumtion och produktion alstrar det kapitalistiska systemet en ständig tendens till grav obalans. Kapitalisterna inriktar sin produktion på de varor som ger stor profit. Det finns därför en tendens till överproduktion av vissa varor men brist på andra. ständig ryckighet i ekonomin. Denna diskrepans märks också om man jämför profitabla lyxvaror med verkliga nödvändigheter. Marknaden översvämmas t. ex. av bilar av olika märken som det råder en skriande brist på barnstugeplatser. Regeringens politik främjar inte en balanserad ekonomisk utveckling. Man understödjer direkt koncentration och centralisation av kapital under namn av strukturrationaliseringar. Dess politik skärper den regionala obalansen. I den reviderade finansplanen sägs att om efterfrågan på arbetskraft ökar, så är det naturligt att arbetsmarknadspolitikens tyngdpunkt förskjuts från sysselsättningsskapande åtgärder till åtgärder för att underlätta den geografiska och yrkesmässiga rörligheten. Man vill med andra ord underlätta den geografiska och näringsmässiga snedlokaliseringen och obalansen. Man skall flytta arbetskraften. Men frånsett de enskilda kapitalens kortsiktiga profiter är företag lättrörligare än arbetskraft. Utöver alla samhällsekonomiskt negativa följder av överutnyttjade områden med alla deras miljö- och köproblem och av avfolkningsområden med outnyttjade bostäder och höga sociala kostnader för kommunernas budget har företagen inga sociala band och omställningssvårigheter, vilka drabbar flyttad arbetskraft. Obalansen mellan utbud och efterfrågan ses i den reviderade finansplanen enbart som ett kvantitativt problem sammanhängande med prisutvecklingen. Konsumenterna skall hållas efter. Det inhemska efterfrågetrycket måste hållas under kontroll för att undvika omslag från balans till överhettning, heter det. I detta ligger att det nu skulle råda balans och att det skulle vara konsumtionsefterfrågan som orsakar överhettning och en med den följande häftig inflation. Med en sådan teori kan man motivera en politik som stärker kapitalets profiter men håller tillbaka arbetarklassens reallöner. Också full sysselsättning är oförenlig med det kapitalistiska systemet. Arbetslöshetskriser och framskapandet av en industriell reservarmé tillhör det kapitalistiska systemets lagbundenheter. Kapitalägarnas profitjakt leder till ökad produktion som de försöker minska sina lönekostnader och arbetarnas löner. Härigenom uppstår periodiska överproduktionskriser. Genom kapitalkoncentrationen och den anhopning av kapital, som är dennas förutsättning, ersätts också arbetare med maskiner utan att nya arbetstillfällen skapas, som suger upp de arbetare som slås ut. Det officiella målet full sysselsättning har upprepats i varje finansplan. har arbetslöshetssiffrorna vuxit, arbetslöshetskriserna fördjupats, antalet människor som hänvisats till beredskapsarbeten, omskolningskurser eller skyddade verkstäder ökat. Regeringen konstaterar i den reviderade finansplanen: Hela registret av arbetsmarknadspolitiska åtgärder har kommit till användning. Trots detta redovisar arbetskraftsundersökningen för 109 000 arbetslösa. Och i den reviderade nationalbudgeten slås fast att antalet obesatta platser var det lägsta respektive näst lägsta antal som registrerats sedan man började föra denna statistik. Man konstaterar där också att en viss ökning av den säsongrensade arbetslösheten ägt rum . Utöver AMS:s verksamhet med beredskapsarbeten, omskolning osv. har det mest framträdande draget i den politik som regeringen bedrivit för att stävja den ekonomiska krisen varit direkta gåvor och subventioner till kapitalisternas näringsliv. Dessa direkta bidrag till kapitalägarna har garanterat dessas profiter. Arbetslösheten har inte drivits ned av dem. Regeringen föreslår inga nya åtgärder i sin reviderade finansplan. Den förlitar sig på att konjunkturerna skall vända uppåt igen. Om så blir fallet skall tonvikten i arbetsmarknadspolitiken åter läggas på omflyttning av arbetskraft. Kapitalismens ekorrhjulsvandring från kris till kris kommer att fortsätta. Målsättningen rimlig prisstabilitet är tänjbar. Avgörande är emellertid att levnadskostnaderna fortsätter att stiga och därmed minska de arbetandes reallöner. Det är framför allt priserna på nödvändighetsvaror som skjutit i höjden. Livsmedelspriserna steg 1971 , och hyresstegringen var nästan lika stor. Priserna på kläder och skor steg med . Konsumentprisindex steg totalt , varav 3,hänförs till ökningar i den indirekta skatten. prognostiseras en konsumentprisindexökning utan ändringar i indirekt skatt. I finansplanen antyds att konsumenterna skulle driva upp priserna. Men det är inte konsumenterna utan ägarna till näringslivet som sätter priserna. Orsakerna till prisstegringarna är att söka dels i monopoliseringen, som gör det möjligt för de stora företagen att själva bestämma sina priser, dels i statsapparatens tillväxt, varvid övergången till allt större andel indirekt skatt spelar en avgörande roll. Staten har således direkt medverkat till att priserna går upp. När regeringen upphävde det s. k. prisstoppet uttalades att prisutvecklingen skulle övervakas. Men har priserna på dagligvaror stigit . Det krävs åtgärder och inte bara ord. Den externa balansen kontrolleras framför allt av kapitalet. Det är företagarna som avgör inriktningen av exporten och importen. Det är inhemska eller utländska imperialister som bestämmer kapitalrörelserna från och till landet. Regeringen ser för att förbättra den externa balansen bara två möjligheter: omfördelning av resurser till exportnäringar och hemmakonkurrerande industri eller begränsning av den inhemska efterfrågan. Vilken av åtgärderna man än prioriterar, så blir det lönarbetare och småföretagare som får betala och storbolagen - exportindustrin som får inhösta vinsterna. Kapitalismen är oförenlig med de grundläggande målen för den ekonomiska politiken. Den aktiva reformpolitiken blir alltmera passiv. i den preliminära finansplanen förutsågs till nya reformer. Ingenting har framkommit i den reviderade finansplanen som justerar denna siffra uppåt. Man talarom strävan mot jämnare inkomstfördelning som klyftorna växer. Kapitalismen grundas på stora olikheter i inkomster, som gör det möjligt för kapitalistklassen att anhopa kapital och hänvisar folkflertalet till att sälja sin arbetskraft till kapitalisterna. Man talar om bibehållen yttre handlingsfrihet som man bedriver förhandlingar för att i storfinansens intresse lägga nära EEC. För att nå målsättningar om balanserad ekonomisk utveckling, tryggad sysselsättning och stopp för prisstegringarna krävs att det kapitalistiska systemet och storfinansens makt avskaffas och att arbetarklassen och folket erövrar bestämmanderätten i samhället. Det krävs en omvandling till socialism. Denna omvandling fordrar hela kraften hos arbetarklassens och folkets flertal. Men redan under kapitalismen måste kamp bedrivas för att förbättra de lönarbetandes levnadsvillkor. Denna kamp måste vara underordnad huvudmålsättningen att definitivt bryta storfinansens makt. kommunisterna anvisar med sin politik de viktigaste näraliggande målen i denna kamp. Vid årets riksdag har partiets krav och målsättningar inom den ekonomiska politiken uttryckts i motion 1972:402. Inget har inträffat eller föreslagits i den reviderade finansplanen som ger anledning att ändra de ställningstaganden till den ekonomiska politiken som där är gjorda. Krav ställs om en lokaliserings- och näringspolitik som garanterar full sysselsättning åt varje län. En sådan politik som mera i detalj utvecklats i motion 1972:596 utgör en för en balanserad ekonomisk utveckling och för bekämpande av arbetslösheten. Statens och storfinansens snedlokaliseringspolitik skulle därigenom brytas. Krav måste resas på en sysselsättningspolitik som har som sin målsättning arbetslöshetens avskaffande. Resurser ur statskassan och AP-fonderna kan sättas in för arbeten på en rad samhällsnyttiga områden och för att skapa statliga basindustrier i avfolkningsområdena. Kapitalisterna måste frånhändas sin makt över lokalisering och inriktning av investeringarna. Dessa skall styras av samhällsekonomiska hänsynstaganden. Det finns ingen anledning att, som den reviderade finansplanen förutskickar, stat och kommun skall minska sina anspråk på kreditmarknaden till förmån för kapitalisternas näringsliv. Produktion av den offentliga sektorns kollektiva nyttigheter är ofta till långt större gagn för medborgarna än mycket av privatkapitalisternas produktion. Finans- och budgetpolitik skall inte anpassas till kapitalismens intressen utan utnyttjas för att främja det arbetande folkets materiella läge och maktpositioner. Effektivt prisstopp måste införas och existerande lagar användas med full effektivitet mot överpriser och smygprishöjningar genom kvalitetsför Lagarna inom detta område måste skärpas. Levnadskostnaderna måste minskas. Ett första steg är slopandet av mervärdeskatten på livsmedel. I stället för ökning av indirekta skatter måste beskattning av kapitalister och stora förmögenhetsägare skärpas. Detta är en nödvändig del av en politik för en jämnare inkomstfördelning. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att lagen om allmän prisreglering skyndsamt åter sätts i kraft med priserna av som stoppriser, 2. att hos regeringen hemställer om framläggandet av en långsiktig plan för statliga industriinvesteringar i industriellt mindre utvecklade regioner, 3. att hos regeringen hemställer om förslag om investeringsstyrning inbegripande kontroll över lagerutvecklingen, 4. att hos regeringen begär förslag till samhällsnyttiga arbeten av en sådan omfattning att man gör slut på arbetslösheten, 5. att vid behandlingen av Kungl. Maj:ts proposition 1972 90 beslutar att som sin mening uttala vad som i motionen i övrigt anförts beträffande den ekonomiska politiken. (vpk) (vpk) (vpk) i