mot · FV021572 · 1972-04-05 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 67 med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. I proposition 1972:67 lämnas en rad värdefulla förslag till åtgärder för att söka komma till rätta med narkotikalangningen och dess konsekvenser för allmänheten. Men när det gäller vården av dem som missbrukar narkotika saknar man tyvärr klara riktlinjer i förslaget rörande hur man skall agera. Även om det på grund av bristfällig forskning m. m. är förståeligt att statsrådet här uttrycker stor tveksamhet rörande vilka vårdformer som är effektivast, så är det å andra sidan angeläget att man för att få erfarenhet även i större omfattning än prövar vård mot vederbörandes vilja. Statsrådet hävdar att narkomanerna mestadels rekryteras från grupper med sociala problem. Erfarna narkotikaspanare inom polisen liksom många socialarbetare med stor erfarenhet från detta område hävdar däremot att flertalet narkotikamissbrukare kommer från goda hemmiljöer och att det är nyfikenheten som fått dem att pröva knark. För egen del delar jag sistnämnda uppfattning och menar att i initialskedet är det en fråga om att snabbt bota vederbörande från beroendet. Sedan kan han eller hon återgå till en normal livsföring. Först efter en längre tids missbruk uppkommer även mera djupgående sociala problem genom att vederbörande slutar eller får sluta sitt arbete, avbryter studier respektive begår brott för att tillfredsställa sitt behov av narkotika. Enligt mitt förmenande är det därför föga humant att samhället passivt låter en människa bli alltmer beroende av narkotika därför att vederbörande inte frivilligt vill underkasta sig vård. Detta är ju för övrigt ganska naturligt, eftersom det hör till sjukdomsbilden att narkomanen blir passiv och obenägen att ta några egna initiativ. Skulle han eventuellt bestämma sig för att söka vård, så har han som regel ej uthållighet nog att genomföra den, när abstinensbesvär m. m. tillstöter. I de fall frivillig vård lett till goda resultat har det vanligen varit fråga om personer som efter en djupgående personlig kris av religiös eller annat slag kunnat uppbringa en mindre vanlig själsstyrka och uthållighet. Detta är emellertid dess värre sällsynta undantag. 1 regel leder inte den frivilliga vården till annat än tillfälliga avbrott i narkotikakonsumtionen. Flertalet föräldrar till narkotikamissbrukare liksom också många narkomaner, som kunnat rehabiliteras, är av den uppfattningen att det vore bättre att så snart man konstaterar att en person blivit beroende av narkotika lägga in vederbörande på en vårdanläggning av något slag. Man anser att både den medicinska vården och återanpassningen till ett normalt liv i samhället skulle underlättas. Den gamla regeln att det är bättre att stämma i bäcken än i ån torde äga sin giltighet även i detta fall. Jag har viss förståelse för att man kanske inte bör stifta en generell lag om detta förfarande. Men man borde dock skapa bättre lagliga möjligheter för tvångsvård av narkomaner, när socialarbetare, läkare och föräldrar eller andra anförvanter (hustru, syskon etc.) är ense om att tvångsvård bör tillgripas. Om man i något av storstadsområdena t. ex. medvetet tillgrep denna vårdform i betydligt större omfattning än , så borde man ju söka utvärdera verksamheten. Man skulle sedan ha ett bättre underlag för att bedöma vilka åtgärder som är mest ändamålsenliga. En snabb isolering av narkotikamissbrukare borde bl. a. rimligen kunna minska antalet brott, som begås av personer som till varje pris måste få tag på pengar till knark. Under hänvisning till ovanstående hemställs 1. att ger Kungl. till känna vad i motionen anförts samt 2. att uppdrar åt vederbörande utskott att föreslå den eventuella lagtext m. m. som ett bifall till motionen kan föranleda. 72 1271 S.