mot · FV021490 · 1972-03-07 00:00:00 — av i Luttra m. fl. i anledning av Kungl. Maj rts proposition nr 5 med förslag till skadeståndslag m. m. Det förslag till skadeståndslag som lagts fram i proposition 1972: 5 är en omfattande och tekniskt komplicerad produkt på ett centralt område av vår privaträtt. Det har också en påtaglig betydelse för relationer och handlingsmönster i samhället. Det rör därmed de enskilda människorna. Vi vill erinra om att olika frågor inom skadeståndsområdet vid en rad tillfällen tagits upp i , bl. a. genom motioner från centerhåll. Det har gällt ersättning för skador vid medicinsk behandling, ersättning för skada genom brott, ersättning till polismän för skador i tjänsten m. m. I en partimotion aktualiserade skadeståndsrätten i hela dess vidd och begärde en parlamentarisk utredning i syfte att åstadkomma ett fullgott skydd för alla. Mot denna bakgrund är det angeläget att granskar propositionens förslag ingående. Vi vill först något beröra lagförslagets bakgrund och allmänna innebörd. Förslaget är resultatet av ett 25-årigt utredningsarbete. Initiativet togs genom beslut av de nordiska justitieministrarna 1946. Arbetet har utförts i flera etapper och avsatt en råd betänkanden. Lagförslaget innebär i stora delar väsentligen en kodifiering av vad som länge gällt eller ansetts böra gälla. Huvudpunkterna kan sägas vara tre. Den i rättspraxis sedan utformade s. k. culparegeln om ansvar för eget vållande föreslås lagfäst. Arbetsgivares principalansvar föreslås utvidgat och arbetstagares ansvar begränsat. Frågan om det allmännas skadeståndsansvar skall omsider bringas till en lösning. Emellertid utgör lagförslaget bara en mellanprodukt. Fortsatt utredningsarbete pågår genom skadeståndskommittén. Denna har lagt fram ett delbetänkande med förslag till en både praktiskt och principiellt djupgående ändring i det lagförslag som nu skall ta ställning till. Det gäller införande av en allmän regel om jämkning av skadestånd. Kommittén arbetar f. n. med, för att citera departementschefen (s. 100), centrala problem på personskadeområdet men också viktiga frågor angående förhållandet i rättsligt hänseende mellan skadestånd och försäkring. Propositionen innehåller också riktlinjer för ett fortsatt reformarbete på området (s. 78 100). De ändringar i systemet som antyds framstår som tämligen genomgripande. Som ett led i arbetet har de nordiska regeringarna på initiativ låtit göra en samnordisk utredning om möjligheterna att genomföra en rättssociologisk undersök ning av försäkrings inverkan på skadeståndsrätten. Departementschefen uttalar också (s. 98) att det torde bli nödvändigt att göra en grundlig översyn av försäkringslagstiftningen. Man kan alltså förutse ett fortlöpande arbete på området framöver. Denna bakgrund är värd att notera. En lagproposition av detta omfång, som föregåtts av decenniers arbete, väntas vanligen utmynna i en lagstiftning som inte skall behöva ändras , varken i detaljer eller än mindre i fråga om grundläggande principer. I detta fall är alltså ett viktigt ändringsförslag redan under prövning, och de riktlinjer som skisseras för det fortsatta reformarbetet antyder att rätt djupgående avvikelser från lagförslaget kan bli aktuella. Det är uppenbart att detta försvårar prövning, som ju även i vanliga fall är förenad med betydande vanskligheter då det gäller stora lagstiftningskomplex. Det är av flera skäl viktigt att uppmärksammar de riktlinjer för det fortsatta reformarbetet som anges i propositionen. Det är angeläget redan med hänsyn till frågornas betydelse för de enskilda människorna och till lagstiftningsmakt. Utredningsarbetet på området har bedrivits och avses komma att bedrivas utan parlamentarisk medverkan. Som nämndes har uttalat sig för en parlamentarisk kommitté, men detta yrkande har inte biträtts av . Från vår synpunkt har propositionens resonemang om riktlinjer för framtiden också en särskild betydelse därför att de leder till att flertalet av de reformkrav som framställts från centerhåll avvisas. En huvudtanke i propositionen är att skadeståndsrätten skall få minskad betydelse och att i stället försäkringar av skilda slag skall komma i förgrunden då det gäller att täcka skador i samhället. Detta uttalas också klart i de tilläggsdirektiv som gavs skadeståndskommittén : Sorn har framhållits vid remissen till lagrådet av förslaget till skadeståndslag bör det framtida reformarbetet på ersättningsområdet inriktas på att ersättningsfrågorna vid både person- och sakskador så långt möjligt blir lösta genom försäkringsanordningar på den skadelidandes sida. Om den allmänna rättspolitiska målsättningen för det framtida reformarbetet uttalar departementschefen följande (s. 83): Det råder knappast delade meningar om vad som bör vara den rättspolitiska målsättningen för reformarbetet: att tillskapa ett sådant regelsystem för fördelningen bland medborgarna av de ekonomiska förlusterna i följd av skadefall som tillgodoser allmänt erkända krav på social rättvisa och trygghet och som leder till det mest rationella utnyttjandet av samhällets och enskildas ekonomiska resurser. En given utgångspunkt för detta arbete måste emellertid också vara att ersättningssystem utformas så, att de främjar strävandena att förebygga skador och att nedbringa antalet skadefall här återkommer frågan om skadeståndsrättens preventiva funktion. Efter en principiell diskussion om olika former av försäkringsanordningar och om skadeståndsreglernas betydelse m. m. kommer departementschefen till följande allmänna slutsats (s. 100): Har man den syn på skadeersättningsfrågornas lösning i stort som jag har gett uttryck åt, måste man vara mycket återhållsam när det gäller reformer som innebär att det skadeståndsrättsliga systemet byggs ut och förstärks. Det bör t. ex. inte komma i fråga att införa nya regler om objektivt skadeståndsansvar för person- eller sakskada, såvida inte behovet av förbättrat skydd på ett visst område är så trängande, att man inte kan avvakta den successiva utbyggnaden av andra ersättningsanordningar. En annan omständighet som påkallar försiktighet i reformarbetet sammanhänger med bristerna i vår kunskap om hur de skadestånds- och försäkringsrättsliga systemen förhåller sig till varandra. Allmänt vill vi framhålla att det givetvis ligger mycket i resonemangen om ökat försäkringsskydd. I vart fall i dagens läge är vi emellertid inte beredda att godta departementschefens slutsats beträffande skadeståndsreglerna. En sak är att dessa i praktiken bör få minskad betydelse därför att försäkringar av skilda slag vinner ökad utbredning. En annan sak är om man skall begränsa eller mjuka upp skadeståndsreglerna som en konsekvens av utvecklingen på försäkringsområdet. Särskilt två omständigheter synes oss tala starkt för att man bör hålla fast vid att ett väl utbyggt skadeståndsrättsligt system bör utgöra grundvalen för regleringen på detta område. Den ena är att det, som departementschefen själv understryker, saknas rättssociologiska undersökningar, som belyser skadeståndets preventiva effekt och förhållandet mellan skadestånd och försäkring. Även om det, som departementschefen anför (s. 8081), kan finnas vissa skäl att ifrågasätta hävdvunna bedömningar om skadeståndsreglernas betydelse för utvecklingen av handlingsmönster i samhället, måste dock andra uppfattningar vila på ganska lösa spekulationer, innan verkliga undersökningar genomförts. Beträffande den del av culparegeln, som tar sikte på vårdslösa eller försumliga beteenden, medger också departementschefen att skadeståndets preventiva effekt är svår att bedöma. Som enda belysande exempel som skulle visa att rådande föreställningar är överdrivna anförs att det inte från något håll gjorts gällande att antalet skador som vållas av arbetstagare, skulle ha ökat sedan skadestånd sskyldigheten gentemot utomstående kommit att omfattas av arbetsgivarens ansvarsförsäkring. Exemplet synes föga övertygande redan därför att det obehag som arbetstagaren vållar arbetsgivaren och som kan få återverkningar för honom själv utgör en återhållande faktor. I betänkandet Rättssociologisk undersökning av skadestånd srätten (SOU 1969: 58) har riktlinjer skisserats för undersökningar av grundläggande betydelse på området. Det är enligt vår mening angeläget att de kommer till utförande. Som utredningsmannen uttalat (prop. s. 60) bör resultatet utnyttjas för lagstiftningsarbetet och därigenom ge ökad tyngd åt de reformförslag som läggs fram. Den andra omständighet vi åsyftade är att ett försäkringssystem aldrig kan bli täckande. Även detta framhålls av departementschefen. Han uttalar att det inte är någon realistisk tanke att socialförsäkringen inom överskådlig tid skall utvecklas därhän att den täcker de behov som tillgodoses genom skadeståndsrätten (s. 85). 1 fråga om privata liv-, olycksfalls- och sjukförsäkringar ställer han frågan (s. 91) om det över huvud taget är meningsfyllt att i detta sammanhang räkna med en utveckling av det privata försäkringssystemet som ett alternativ till skadeståndsrättsliga reformer. Han besvarar frågan nekande, med förbehållet att systemet med kollektiva försäkringar genom intresseorganisationer och andra bör kunna utvecklas. Han finner också (s. 89) anledning att ställa sig åtskilligt tveksam, till en ordning som i större utsträckning bygger på ansvarsförsäkring på skadevållandes sida etc. Vi vill också anmärka att vi hyser viss tvekan inför det starka betonandet av försäkringar på den skadelidandes sida. Med minst lika stort fog kan det hävdas att människor bör försäkra sig mot anspråk på ersättning för skador som de tillfogar andra personer och andras Vi vill i detta sammanhang peka på möjligheten att påverka människors benägenhet att ta försäkringar genom det sätt på vilket skadeståndsreglerna utformas. Denna möjlighet har uppmärksammats i propositionen, men resonemanget riktar sig även här endast mot de skadelidande. Det anförs bl. (s. 98) att lagstiftaren kan, genom att begränsa eller helt utesluta rätten att begära skadestånd av andra trafikanter för skador t. ex. på bilar, ge uttryck för tanken att skaderiskerna skall täckas genom objektförsäkring. På samma sätt kan naturligtvis lagstiftaren, genom att införa objektivt ansvar för t. ex. skador vid medicinsk behandling, ge uttryck för tanken att dessa skaderisker skall täckas genom ansvarsförsäkring. Den rättspolitiska målsättning som formulerats i det citerade stycket kan naturligtvis i och för sig godtas, men ordalagen är så allmänna att de medger skilda tolkningar och slutsatser. Att man bör förebygga skador och nedbringa antalet skadefall är självklart. Att man måste verka för social rättvisa och trygghet och ett rationellt utnyttjande av de ekonomiska resurserna har hävdats av . Frågan är vilka konkreta konsekvenser man drar av denna självklara målsättning. Att överge principerna om ansvar för vållad skada och om ersättning för åsamkad skada för att väsentligen falla tillbaka på försäkringsanordningar skulle t. ex. sannolikt varken förebygga skador eller uppfattas som ett steg mot ökad social rättvisa och trygghet. Enligt vår mening finns det goda skäl för att utveckla den rättspolitiska målsättningen i enlighet med partimotion och tillägga att ersättningssystemet skall ge fullgott skydd för alla. Oavsett försäkringsanordningar kommer man även att ha behov av ett väl utbyggt skadeståndsrättsligt system. Detta bör syfta till att påverka handlingsmönstret i samhället och bör vara väl förankrat i det allmänna rättsmedvetandet. Vi kan inte finna att propositionen ger några bärande skäl för att nu avvisa förslag till utbyggnad av skadeståndsrätten. På flera områden föreligger behov av ett förbättrat skydd för de enskilda. Man kan naturligtvis här som eljest diskutera prioriteringarna. Vi vill emellertid understryka att detta inte bara är en principiell och juridisk fråga utan också en fråga om hur situationen bedöms av de enskilda människorna. Krav har under en följd av år gjorts gällande på förbättrat skydd mot skador på grund av brott, på grund av fel vid medicinsk behandling etc. Dessa krav framstår för oss som befogade, och propositionens resonemang föranleder oss inte att gå ifrån tidigare intagna ståndpunkter. Även de synpunkter vi utvecklat här bör beaktas vid det fortsatta reformarbetet. Propositionens principiella resonemang kan leda till en alltför långtgående nedvärdering av skadeståndsrätten. Utvecklingen på försäkringsområdet och resultaten av sådana vetenskapliga undersökningar som diskuterats i det föregående bör inte föregripas genom ställningstaganden . Vi vill även anmärka att goda skäl anförts i propositionen för att lagstiftaren på olika sätt bör söka påverka utvecklingen på försäkringsområdet. Som nämnts förut aviserar departementschefen (s. 98) bl. a. att en grundlig översyn av försäkringslagstiftningen torde få ske . Några upplysningar lämnas emellertid inte om vilka åtgärder som kan vara påkallade, utan det anförs endast att försäkringstagarnas ställning bör stärkas. Då det gäller en lagstiftningsfråga av central betydelse detta framgår inte minst av propositionens principresonemang om skadestånd och försäkring är det önskvärt att får närmare uppgifter om arbetets tänkta inriktning innan det påbörjas. Detta kan lämpligen ske i samband med att proposition läggs fram med förslag till ändring i skadeståndslagen på grundval av skadestånd skommitténs förslag. Vi övergår härefter till den föreslagna lagstiftningens innehåll. 1 § har grundregeln om skadeståndsansvar på grund av eget vållande intagits. Mot den s. k. culparegeln som inryms i detta stadgande riktas en ingående kritik i propositionens inledande, principiella avsnitt (s. 8587). Kritiken återspeglas inte i specialmotiveringen. Som förut nämnts har skadeståndskommittén lagt fram förslag till en allmän regel om jämkning av skadestånd. Mot bakgrunden av det mycket långvariga förberedelsearbetet och den kritik som propositionen riktar mot den regel som föreslås lagfäst framstår det som en kännbar brist att skadeståndskommitténs förslag inte kan prövas i detta sammanhang. Vi vill också peka på möjligheten att mildra socialt otillfredsställande konsekvenser av culparegeln genom en anordning av den typ som f. n. gäller för gottgörelse till den som tillfogats personskada genom brott. I speciellt ömmande fall skulle staten kunna träda emellan, på ansökan antingen av den skadelidande eller av den skadeståndsskyldige. Mot de föreslagna reglerna om ersättningsskyldighet för skada som vållats av barn m. fl. vill vi göra anmärkningen att hänvisningarna till föreliggande ansvarsförsäkring bör utgå ur lagtexterna. Vi hänvisar till de resonemang som förts i det föregående om skadestånd och försäkring. Det synes tillräckligt att lagtexten hänför sig till föreliggande ekonomiska förhållanden. I 3 kap. 1 § föreslås ett stadgande om vidgat principalansvar för arbetsgivare. Med den jämkningsmöjlighet som följer av 6 § finner vi förslaget godtagbart med en reservation som utvecklas i det följande. Nära samband med dessa regler har stadgandena i 4 kap. 1 § om begränsat skadeståndsansvar för arbetstagare. Vi ansluter oss helt till principen men finner lagtexten alltför snävt formulerad. Orden synnerliga skäl föreligger bör ersättas med ett mindre begränsande uttryck, t. ex. det är påkallat. Fortsättningen anger vilka omständigheter som skall beaktas, och där är någon ändring inte motiverad. Regler om skadeståndsskyldighet för stat och kommun på grund av fel eller försummelse vid myndighetsutövning har även upptagits i 3 kap. Frågans vikt har understrukits bl. a. i flera partimotioner av om den enskildes rättsskydd inom förvaltningen. Det får därför hälsas med tillfredsställelse att frågan äntligen bringas till en lösning. De föreslagna lagreglerna bör godtas, med en reservation som utvecklas i det följande. Utvecklingen får visa om nya initiativ är påkallade på detta område. I samband med reglerna om principalansvar och om ansvar för stat och kommun står de förut berörda frågorna om ansvar för skador genom medicinsk behandling och i följd av misslyckad tandbehandling. Som nämnts har rests krav på regler om objektivt ansvar för sådana skador, bl. a. i centermotioner vid riksdag. Frågan berördes också i partimotion om skadeståndsrätten . Departementschefen har i propositionen (s. 103104) avvisat dessa krav under hänvisning främst till det allmänna resonemang som förts om skadestånd och försäkring. Enligt vår mening föreligger starka skäl för att införa objektivt skadeståndsansvar på detta område. En sådan reglering ger, som sagts ovan, uttryck för tanken att skaderiskerna bör täckas av försäkringar på dens sida som ger behandlingen. Oavsett försäkringar kan det emellertid enligt vår mening inte råda någon tvekan om vilken part som bör bära skador av den typ det här gäller. Att hänvisa den skadelidande till privata försäkringar eller till den allmänna försäkringen är inte rimligt. Vi upprepar sålunda kravet på lagregler om objektivt ansvar på detta område. Förslag till sådana regler kan lämpligen utarbetas av skadeståndskommittén. Med de behandlade frågorna har de om ersättning för skada på grund av brott ett nära samband. Även här talar starka skäl för att staten genom lagstiftning garanterar den skadelidande ersättning. Krav på åtgärder i denna riktning fördes fram i den förut berörda partimotionen . Det framhölls att huvudprinciperna bör vara, att ersättning från det allmänna skall utgå vid alla typer av brott och att regressrätten mot gärningsmannen bör utformas på ett sätt som tillgodoser kriminalpolitiska hänsyn. Motionen avstyrktes av justitieutskottet och avslogs av . I en reservation till utskottsbetänkandet tillstyrktes en utredning. Reservanterna förklarade att de inte var beredda att ge bestämda anvisningar om hur dessa frågor borde lösas men angav som en riktpunkt att även egendomsskada och ideell skada skall kunna ersättas. Vi vill erinra om att frågan om ersättning för skada på grund av brott aktualiserats vid nästan varje riksdag . Det är därför i detta sammanhang tillräckligt att upprepa kravet och hänvisa till vad som anförts förut, främst i nyssnämnda partimotion och reservation. Det synes lämpligt att skadeståndskommittén får i uppdrag att utforma lagförslag i ämnet. Exempel på andra angelägna skadeståndsfrågor, som aktualiserats i men inte blivit lösta i det framlagda förslaget, ger de om ersättning till polismän för kroppsskada och om ersättning för skador på grund av naturkatastrofer m. m. Vi hänvisar till de principiella resonemang som utvecklats i det föregående och till nyssnämnda partimotion och utskottsreservation . Även dessa frågor synes lämpligen kunna uppdras åt skadeståndskommittén. Under hänvisning till det anförda hemställer vi att vid behandlingen av proposition nr 5 1. antar förslaget till skadeståndslag med de ändringar i a) 2 kap. 2 §, b) 2 kap. 3 §, c) 4 kap. 1 § som förordats i motionen; 2. tillkännager för Kungl. som sin mening vad som anförts i motionen om a) rättssociologiska undersökningar på skadeståndsområdet, b) redovisning av riktlinjerna för en översyn av försäkringslagstiftningen; 3. hemställer hos Kungl. att skadeståndskommittén får i uppdrag att utarbeta förslag till lagregler om a) ersättning för skada genom medicinsk behandling och i följd av misslyckad tandbehandling, b) ersättning för skada på grund av brott, c) ersättning till polismän för kroppsskada, d) ersättning för skador på grund av naturkatastrofer m. m. i enlighet med vad som anförts i motionen. () i Luttra () () () () H. ()