mot · FV021623 · 1972-04-07 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj ås proposition nr 67 med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. I motion 1972:667 under allmänna motionstiden konstaterade vi att det allvarliga läget på narkotikaområdet inte tycktes ha förbättrats . Tvärtom har försäljningstrycket utifrån på den svenska marknaden enligt ökat oroväckande. Larmrapporter visar på en utbredd användning av narkotika långt ned i åldrarna. Situationen är givetvis mest bekymmersam i de största städerna. Det är mot denna bakgrund bra att regeringen lägger fram förslag till ytterligare åtgärder såväl för att söka minska trycket på den svenska narkotikamarknaden som för att få till stånd en bättre narkomanvård. Dessa förslag kan dock inte dölja regeringens försummelser på en rad områden som är centrala i en narkotikabekämpande politik. De kan heller inte dölja det faktum att de föreslagna åtgärderna på vårdsidan är helt otillräckliga. Regeringens försummelser har senast i årets statsverksproposition manifesterats på flera punkter. Polisen får inte de resurser den skulle behöva för att kunna vidta lika effektiva åtgärder mot narkotikabrottsligheten som dem som vidtogs 1969. En höjning av upptäcktsrisken betyder med all säkerhet betydligt mer än en straffskärpning för att minska frestelsen att exportera narkotika till . begäran om en kraftig förstärkning av frivårdens resurser för bl. a. socialkurativa insatser mot narkotikamissbruk har i stort sett lämnats utan åtgärd. Detta trots att en mycket stor del av de intagna på våra fängelser är narkomaner. Mycket obetydliga anslagsökningar har föreslagits till de vårdinsatser som görs av ideella organisationer. Även inom narkomanvården i övrigt är resursförstärkningarna alltför obetydliga för att någon radikal förändring till det bättre skall kunna förväntas. Den centrala ledningen av den narkotikabekämpande politiken har förbehållits en liten grupp strängt upptagna generaldirektörer med ett inte mindre upptaget statsråd som ordförande. I motion 1972:667 harvi yrkat att en parlamentarisk utredning skall tillsättas med uppgift att bl. a. ytterligare bedöma och konkretisera de åtgärder som narkomanvårdskommittén föreslagit. Också de ytterligare åtgärder som föreslås av regeringen är helt otillräckliga. för information om det lokala samarbetet mellan polis, och skola, . för undersökningar om narkotikamissbrukets omfattning och . för försöksverksamhet med vård av narkotikamissbmkare kommer självfallet inte att 3 sami Nr 1623-1626 kunna leda till någon väsentlig förändring av dagens krisläge inom narkomanvården. Maj:t begär yttrande från om bl. a. de av regeringen förordade ovan redovisade förstärkningarna vill vi även i detta sammanhang redovisa våra grundläggande synpunkter på narkomanvårdens uppläggning: En effektiv vård måste så långt möjligt bygga på frivillighet. Vården får inte heller ensidigt inriktas på den medicinska delen av problemet. En sådan vård angriper endast symtom och inte de bakomliggande faktorer som i många fall uttrycks i ett missbruk. För att missbrukarens totala situation skall kunna förbättras krävs att stor vikt också läggs vid individens sociala förhållanden liksom att han måste få hjälp med eventuella psykiska besvär. Den medicinska vården är relativt enkel, åtminstone då det gäller missbrukare av centralstimulantia, haschisch och liknande gifter, och kan genomföras . Den övriga delen av vården är betydligt mer komplicerad. Det går i allmänhet inte att med tvång ge en människa motivation till en sanering av sin situation, till studier, till yrkesarbete osv. Inte heller kan man i längden förvänta sig att den f. d. missbrukaren skall kunna tvingas att acceptera normer, attityder eller att bli initiativkraftig och självständig, att göra sig oberoende av det gamla gänget. Vad slutligen gäller den sociala situationen är det omöjligt att tro att en missbrukare som genomgått avgiftning och sjukhusvård skall kunna återvända till ett liv i samhället utan arbete, utan ordentlig bostad osv. Därför är det synnerligen angeläget att prioritera den öppna och den uppsökande vården. Genom tidiga insatser för positiva förändringar i en besvärlig familjemiljö, upprustning av ett bostadskvarter, tillfredsställande av behovet av öppen psykiatrisk vård kan många personliga misslyckanden undvikas. En utvecklad uppsökande verksamhet kan dels spåra människor i behov av hjälp, dels ge motivation för den hjälpbehövande att söka sig till öppen vård. På några orter finns det öppna kliniker med dygnet-runt-jour, som ger sådan öppen vård. Men behovet av fler kliniker är stort, och det bör på varje klinik dessutom finnas fler möjligheter till differentierade arbetsinsatser än resurserna tillåter. Där bör man kunna ta emot akut hjälpbehövande och ge efterföljande stödterapi. Men även andra hjälpsökande bör kunna ges vård individuellt eller i grupp. Andra viktiga uppgifter för en sådan öppen klinik är arbetshjälp, vidareslussning till andra boende- och vårdformer, sjukhusvård, vård på mentalsjukhus, dagsjukvård, inackorderingshem, fosterhem osv. En sådan slussning förutsätter att det finns en välutvecklad samordning mellan de olika vårdformerna. En patient, som tagit den öppna klinikens tjänster i anspråk, skall kunna ha kontakt med denna och efter eventuell annan vård återvända dit för hjälp och stöd under den svåra ute i samhället. Det finns anledning att räkna med att många missbrukare söker sig frivilligt till en öppen klinik, i synnerhet om han där inte riskerar tvångsomhändertagande på grund av de uppgifter som lämnas under samtal med läkare och annan personal. För att kunna tillfredsställa dessa missbrukares behov och ge den begärda hjälpen är det av stor vikt att patienterna tas emot snabbt och inte placeras på långa väntelistor. Den slutna vården bör ske på speciella avdelningar för narkomaner på kroppssjukhusen eller de psykiatriska sjukhusen. Egna avdelningar med hög personalintensitet kan ge betydligt bättre resultat än den vård som ges på blandade avdelningar och där personalen inte är utbildad för vård av denna svåra grupp och inte heller kan ägna tillräcklig tid åt den. Den slutna sjukhusvården bör för patienten möjligt övergå i öppen eller halvöppen vård. Flera olika vårdformer är möjliga och bör prövas för att olika behov och önskemål skall kunna tillfredsställas. Genomgående bör behandlingsenheterna vara mycket små; speciellt betydelsefullt är detta när det gäller ungdomar. För ungdomar kan kvalificerade fosterhem ofta vara en lämplig lösning, men också inackorderingshem med tillgång till kurator, psykolog osv. kan vara lämpliga. De experiment som utförts med mindre familjeenheter utanför städerna (i , Stiftelsen i , Bålbäcken i osv.) uppvisar förhållandevis lovande resultat och bör prövas i större utsträckning än som sker . Samhället bör också ta initiativ till liknande försök. För den som just genomgått sjukhusvård och känner oro inför utskrivningen och möjligheterna att hålla sig giftfri bör genomgängsbostäder, insprängda i andra bostadsområden, erbjudas. I en sådan bostad kan bo två, tre eller fyra människor, som successivt kan anpassa sig till ett arbete, nya vänner, nya vanor osv. bör där finnas en husmor. Ständig kontakt bör hållas med personalen på en öppen klinik. Statsbidragen bör utformas så att de kan utnyttjas även vid öppen vård, familjevård, lägervård etc. De måste tillåta differentierade vårdexperiment. I en särskild partimotion, 1972:126, har i sex punkter pekat på insatser som behöver vidtas för att människor som kan betecknas som socialt utstötta skall kunna återfå en plats i samhällsgemenskapen: Olika förebyggande åtgärder för att söka hindra att en social slum över huvud taget uppstår. Snabb hjälp från socialvårdens sida till människor som kommit i tillfälliga ekonomiska svårigheter. Hjälpen skall syfta till att få dem upp på en normal nivå, inte bara att hålla dem vid liv i slumnivå. En bostadspolitik som gör det möjligt för dessa människor att bo i normal bostadsmiljö. Satsning på intensiv personlig vård av missanpassade i en mänsklig gemenskap som ersättning för slumkamratskapet. Ordentlig upprustning av eftervården med uppbyggande av behandlingskedja, som ger möjlighet för den hjälpbehövande att ständigt hålla kontakt med kurator, övervakare och andra hjälporgan eller enskilda. 1 * 1972. Vid sidan av samhällets egna vård- och hjälpinsatser bör ökat samhälleligt stöd utgå till religiösa och andra ideella organisationer, som på frivillig bas söker hjälpa de utstötta. Sådana organisationer har visat på vägar och metoder som gett goda resultat. De dåliga vårdresultaten gör det särskilt angeläget att de nya och lovande former av narkomanvård som initierats av ideella organisationer ges ett betydande stöd utan att krav därmed ställs på att dessa organisationer skall förändra de grundlinjer efter vilka de arbetar. Vi vill mot bakgrund av denna redovisning av vår grundsyn på narkomanvården och samhällets insatser för socialt utstötta ge två konkreta synpunkter: Det finns ett starkt behov av att bygga ut verksamheten med behandlings- och inackorderingshem. Av propositionen framgår att det finns endast ett hundratal platser på sådana hem. En utbyggnad av denna verksamhet bör ytterligare stimuleras från statens sida, t. ex. genom höjning av statsbidraget. Stödet till frivilliga organisationers verksamhet med delvis nya vårdformer bör ges ett betydligt större stöd än de . som regeringen förordar. I partimotion 1972:126 hemställdes om en höjning av anslaget till Länkrörelsen m. fl. organisationer med 1 milj. kr. i detta syfte. ställde sig bakom socialutskottets utlåtande i denna del. I det enhälliga utlåtandet sägs det bl. Det stöd bl. a. för experiment med nya behandlingsformer som i enlighet med utskottets ställningstagande bör kunna utgå till andra ideella organisationer än till dem som får stöd ryms uppenbarligen inte i någon mer väsentlig utsträckning inom ramen för förevarande anslag även om anslaget räknas upp i enlighet med Kungl. Maj:ts förslag, något som utskottet tillstyrker. Utskottet är inte heller berett att i nuvarande budgetläge genom en ytterligare uppräkning av anslaget ge möjlighet till ett sådant utvidgat stöd som föreslås i motionerna. Däremot bör det vara möjligt att senast i nästa års statsverksproposition ge frågan en sådan prioritet att ett nytt anslag kan ställas till förfogande för ändamålet. bör nu ge Kungl. Maj:t till känna att ett belopp av högst 1 milj. kr. i stället för . bör ställas till förfogande för stöd av olika försök med nya vård- och behandlingsformer för narkot ikam issbrukare. Under hänvisning till det anförda hemställer vi att 1. med instämmande ger Kungl. Maj:t till känna vad som i motionen anförs om narkomanvårdens inriktning, 2. hos Kungl. Maj:t begär ytterligare åtgärder som stimulerar tillkomsten av behandlings- och inackorderingshem för narkotikaskadade, 3. som sin mening ger Kungl. till känna att ett belopp av högst 1 milj. kr. bör ställas till förfogande för stöd av olika försök med nya vård- och behandlingsformer för narkotikamissbrukare. /ENKEL (fp)