mot · FV021732 · 1972-10-31 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 104 med förslag till ändring i sjukvårdslagstiftningen, m. m. Oaktat det omfattande och samvetsgranna utredningsarbete som ligger bakom propositionen 104 och förslagets - generellt sett stora förtjänster, kan vi inte underlåta att hysa farhågor beträffande den i läkarutbildningen ingående allmäntjänstgöringen, AT. Det gäller då främst tillsättningsförfarandet och risken för utbildningsavbrott. Vidare föreligger oklarhet beträffande privatpraktikernas ställning i AT-systemet. Departementschefen föreslår i enlighet med att tillsättningen av AT-tjänsterna skall ske efter arbetsmarknadsmässiga principer. Det innebär att i princip fritt ansökningsförfarande avses bli tillämpat för dessa tjänster, varvid ansökan ställs till vederbörande sjukvårdshuvudman. Enligt propositionen skall huvudmännen på basis av årliga behovsredovisningar till erhålla likaledes årliga kvoter, dvs. tillstånd att tillsätta ett bestämt antal AT-tjänster. I övrigt skall huvudmännen i vad avser AT-tjänsterna ha frihet att utforma och låta besätta dem enligt eget gottfinnande. Obestridligen är det mestadels ett framsteg att beslutsprocesser och administrativa åtaganden decentraliseras, och detta är inget undantag. Emellertid finns det en hake som borde mana till försiktighet, nämligen den uppenbara risken att ansökningarna från de medicine studerandena kommer att ligga snett i förhållande till behoven, varvid somliga blir utan tjänst eller i bästa fall erbjuds en tjänst de minst av allt önskar. En genomförd enkätundersökning bland samtliga medicine studerande som avser avlägga läkarexamen enligt den nya studieordningen , varvid svarade, visar en uppenbart bristande korrelation mellan de studerandes önskemål om främst geografisk placering och av beräknade behov. Sålunda önskade att få bli placerade inom , vilket är dubbelt upp, jämfört med för beräknade behov. Motsvarande större eller mindre förskjutningar redovisas i av fallen. De studerande har att någon tid innan de avlägger läkarexamen sända in ansökan om de AT-tjänster de önskar och till de landsting de föredrar. Tjänsterna och deras fördelning på landsting kommer att finnas redovisade för de sökande före ansökningstidens utgång. Uppenbarligen kommer de studerande att söka flera tjänster och måhända hos flera huvudmän , då arbetsmarknadsmässiga principer förutsätts och ett sådant förfarande då är det gängse. Var och en borde inse riskerna av att i utbildningssammanhang införa ett administrativt krångel av en sådan omfattning att det hotar målet nämligen en god utbildning. , som borde väga tungt i detta sammanhang, har i sitt remissyttrande varnat för detta. Visserligen kan clearing av tjänster ske inom ett och samma landstingsområde någorlunda smidigt, eftersom ansökningarna åtminstone där behandlas centralt. Problemet blir emellertid att somliga huvudmän får alltför många sökande medan andra får alltför få. Skall då huvudmännen upprätta en nationell sälj- och köpmarknad? Hur länge skall de sökande vänta de olika huvudmännen sinsemellan söker utjämna sökande i förhållande till tjänster? Med kännedom om samhällsapparatens tungroddhet befarar vi att väntan blir inte utan månader efter avlagd examen för somliga och värst av allt; somliga får kanske inte någon tjänst över huvud taget. En annan negativ effekt av det skisserade förfarandet med arbetsmarknadsmässig prövning är att de som synes ha tillgodogjort sig den teoretiska utbildningen sämst sannolikt hamnar på de i alla avseenden för dem olämpligaste tjänsterna, där varken arbetsuppgifter eller handledning kan kompensera de teoretiska bristerna. Därigenom blir tillsättningssystemet direkt utbildningsdestruktivt, till stort men för inte bara de blivande läkarna utan framför allt för den vårdsökande allmänheten. För att undvika administrativt krångel och riskerna att medicinarna skall råka ut för utbildningsavbrott, erhålla olämpliga AT-tjänster eller rent av bli utan, bör enligt vår mening tjänstefördelningen ske centralt hos , vilket förutsätter att de medicine studerandena vänder sig direkt dit med ansökan. Proceduren fram till ansökan rubbas inte av detta. Huvudmännens behovsredovisning till liksom kvoteringen och huvudmännens utannonsering bör förbli såsom propositionen förutsätter. Enda skillnaden, som ändå erbjuder så många fördelar, bör bli att ansökan sänds in till en och samma centrala institution. Endast en ansökan per sökande behöver då insändas med angivande av önskad tjänst. Den är givetvis knuten till viss huvudman, eftersom det är fråga om svar på den senares annons. Med fördel kan flera tjänster sökas med angivande av prioritering. En central myndighet, i detta fallet , har då alla möjligheter att snabbt och smidigt ombesörja den clearing som blir nödvändig, vid behov verkställa lottning samt vidtaga särskilda åtgärder om eventuellt negativa utbildningseffekter kan befaras uppstå. I sådana fall måste arbetsmarknadsmässiga bedömningar komma i andra hand av här tidigare angivna skäl. I de fall överutbud av medicine studerande skulle uppstå i förhållande till huvudmännens av egna resurser begränsade efterfrågan i den mån detta kan inträffa med hänsyn till intagningsspärrarna vid de medicinska fakulteterna bör det ankomma på staten att ansvara för att överblivna AT-aspiranter placeras på lämpligt sätt samt finansieras. Självklart bör i sådana fall finansieringen ske via statsbudgeten. Staten är ansvarig för utbildningen och investerar sannolikt per medicine studerande fram till läkarexamen. läkarkandidat skulle vara en företagsekonomisk styggelse lika väl som en samhällsekonomisk, utöver att det skulle bli en allvarlig personlig tragedi. I propositionen nämns inte huruvida de privatpraktiserande läkarna skall ha möjlighet att knyta AT-tjänster till sina praktiker, t. ex. vid läkarhus. Det måste betraktas som självklart att sjukvårdshuvudmännen ser privatpraktikerna som ett reellt, viktigt och välkommet komplement till den offentliga vården. Det bör således ligga i huvudmännens intresse att söka engagera privatpraktiker att ta sig an AT-läkare. bör givetvis privatpraktiker ha möjlighet att hos huvudmännen ansöka om AT-läkare. Finansieringen bör i första hand ankomma på huvudmannen, men särskilda avtal kan naturligtvis träffas i dessa frågor. Vi förutsätter också att AT-tjänster hos privatpraktiserande läkare kommer att få samma meritvärde som de som inrättas inom den offentligt bedrivna vården. Med stöd av vad ovan anförts hemställes att som sin mening måtte ge Kungl. vad i förevarande motion uttalats. () ()