mot · FV021834 · 1972-11-17 00:00:00 — Nr 1834 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr lil angående regional utveckling och hushållning med mark och vatten. Bestämmelser om skyldighet för kommun att i vissa fall lösa mark, som omfattas av fastställd generalplan eller stadsplan, finns i 21, 48 och 83 §§ BL. Dessa bestämmelser om lösningsplikt inom planlagt område motsvaras av bestämmelser om lösningsrätt för kommun till mark för vilken generalplan eller stadsplan fastställts (18, 41 och 47 §§ BL). För det fall att naturreservat medför synnerligen stort intrång på fastighet, kan ägaren enligt 26 § NVL fordra att fastigheten inlöses. I promemorian Lagstiftning om fysisk riksplanering behandlas frågan ersättning m. m. till markägare, när möjligheterna att använda en fastighet för bebyggelse inskränks enligt NVL eller genom generalplan. Den nämnda föreskriften i 26 § NVL, om synnerligt men vid fastighetens nyttjande som förutsättning för inlösen, föreslås bibehållen i NVL och införd i BL. I remissyttrande över promemorian anför lantmäteristyrelsen (prop. s. 276) att förslaget i motsats till gällande rätt synes innebära att synnerligt men skall bedömas beträffande hela fastigheten även om inskränkningen endast avser en del av fastigheten. Styrelsen anför att det inte är rationellt att markägare skall kunna kräva att ett hur litet markområde som helst skall behöva inlösas och att det inte heller synes skäligt att han skall tvingas tåla synnerligt men på en betydande del av sin fastighet utan att kunna fordra inlösen bara därför att synnerligt men inte kan anses föreligga för hela hans stora fastighet. Styrelsen förordar att väglagens motsvarande bestämmelser tas till förebild. Sålunda borde ägaren kunna fordra att det område som lider synnerligt men löses. Liknande synpunkter har anförts av flera remissinstanser. Departementschefen (s. 337) ansluter sig till förslaget i promemorian att inlösenplikt skall föreligga endast i fråga om hel fastighet. Han erinrar därvid om att markägaren har rätt till ersättning för intrånget i markanvändning. I sammanhanget anförs att det inte kan anses rationellt att bilda en särskild fastighet för att fastighetsägaren skall bli av med den bit som lider intrång. Enligt vår mening bör de synpunkter som anförts av bl. a. lantmäteristyrelsen beaktas ytterligare i detta sammanhang. Anknytningen till fastighetsindelningen vid generalplanens fastställande (21 § BL) kan ge ett godtyckligt resultat, eftersom den faktiska och skatterättsliga indelningen i brukningsenheter ofta innebär stora avvikelser. Även med en i och för sig godtagbar intrångsersättning kan det finnas skäl att som ett sätt för fullgörande av allmänna skadeståndsrättsliga principer Kartong: S. 4, sista raden. Står: (fp) Rättat till: (m) befria markägaren från ytterligare befattning med ett för honom värdelöst område av en fastighet. Vi anser sålunda att fastighetsägaren bör kunna påkalla inlösen, om synnerligt men uppstår vid nyttjandet av fastighet eller fastighetsdel. Detta överensstämmer med gällande rätt såvitt angår BL. Det får förutsättas att bygglagutredningen får anledning att ta upp även denna fråga till ytterligare bedömning. På vederbörande utskott torde få ankomma att utarbeta erforderlig lagtext. att för sin del antar ändringar i byggnadslagen och naturvårdslagen som inte knyter inlösenskyldighet endast till hel fastighet.