mot · FV021514 · 1972-03-24 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 67 med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket, m. m. 1 propositionen 1972:67 framläggs förslag om viss skärpning av bestämmelser i narkotikastrafflagen och i lagen om straff för varusmuggling samt om fortsatt giltighet av den s. k. telefonavlyssningslagen. De nu aktuella bestämmelserna i de två förstnämnda lagarna skärptes så sent som . Det är allmänt känt att de olika åtgärder som vidtagits för att komma till rätta med narkotikabrottsligheten icke givit det resultat som eftersträvats. Det förhållandet att ytterligare skärpning av straffbestämmelserna nu föreslås understryker detta. Det står dock klart att problemen med narkotikahanteringen ingalunda kan lösas endast genom åtgärder på strafflagstiftningens och kriminalpolitikens områden. Av stor betydelse är bl. a. att samhället kan ge narkotikamissbrukaren en både human och effektiv vård liksom att polisen ges sådana resurser att den får möjlighet att med än större kraft än uppspåra och till lagföring överlämna de personer som, ofta med stor vinst, saluhåller och överlåter narkotika. Den preventiva effekt som straffhotet utgör för dem som olovligen hanterar narkotika skall emellertid icke underskattas. Det finns anledning för samhället att än mer påtagligt än markera med vilket allvar narkotikabrottsligheten i dess grövre former bör bedömas. Mot denna bakgrund finner vi den i propositionen föreslagna skärpningen av maximistraffet för grovt narkotikabrott och för grov varusmuggling av narkotika om än icke i och för sig önskvärd så dock erforderlig. Den jämförelse som i propositionen (s. 27) görs mellan dessa brott och vissa andra brott, för vilka är stadgat ett högsta straff av fängelse , kan vara berättigad. Föredragande statsrådet anför att han icke finner det önskvärt med någon generell skärpning av domstolarnas praxis i vad gäller narkotikabrottsligheten som sådan. Det finns måhända icke anledning att motsäga detta uttalande i vad gäller narkotikaförseelse och narkotikabrott. När det gäller grovt narkotikabrott finns det enligt vår mening anledning till en annan bedömning. Om det lägsta straffet för grovt narkotikabrott icke höjes blir latituden mellan lägsta och högsta straff för detta brott osedvanligt vid. En så vid latitud för ett och samma brott är tämligen ovanlig. En höjning av den lägre straffgränsen för brottet markerar måhända i högre grad än en höjning av den högre gränsen att man nu ser än allvarligare på det grova narkotikabrottet. Vi anser därför lämpligt att lägsta straffet för grovt narkotikabrott bör, som fallet är med flera av de brott där i propositionen görs jämförelse, sättas till fängelse . Med hänvisning till vad sålunda anförts hemställes att antar följande Lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) Härigenom förordnas, att 3 § narkotikastrafflagen (1968:64) skall ha nedan angivna lydelse. Är brott som avses i 1 § att anse som grovt, skall för grovt narkotikabrott dömas till fängelse, lägst ett och högst . Är brott som avses i 1 § att anse som grovt, skall för grovt narkotikabrott dömas till fängelse, lägst två och högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det utgjort led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit av särskilt farlig art. Denna lag träder i kraft . () () () H. () 72 1245 S 1972