mot · FV02277 · 1972-01-20 00:00:00 — om åtgärder för att förhindra överkrav på arbetstagare i statlig tjänst. Är mannen diskriminerad i vårt samhälle? Frågan verkar kanske absurd det är ju så självklart, att mannen representerar överklassen, ja, den som i alla situationer favoriseras. Vad som behövs är rättvisa för kvinnorna. Men så enkelt är det inte. Männen (som grupp) får betala sina privilegier dyrt. De dör tidigare, blir oftare alkoholister, kriminella, självmördare. Några konkreta och belysande fakta: Livslängden för män är , för kvinnor . Alkoholmissbrukare 1968: män 14 381, kvinnor 999. Omhändertagna för fylleri 1969: män 105 784, kvinnor 3 747 Avlidna i hjärtinfarkt : män 8 621, kvinnor 4 868 Självmord : män 1 240, kvinnor 462 Ny intagna på fångvårdsanstalter 1969: män 11 233, kvinnor 272 Personer under övervakning : män 20 965, kvinnor 2 053 Sina privilegier i familjen får mannen betala på annat sätt. Dagens svenska familjelagstiftning är vissa situationer ofta påfallande orättvis mot mannen. Skälen är kanske goda: man har velat särskilt hjälpa kvinnorna, därför att de ofta verkligen varit de svagare. Men blir resultatet i de individuella fallen ofta att en ny orättvisa kommer i stället för den gamla. Jag vill mot denna bakgrund peka på en råd åtgärder av skilda slag, som behövs för att få mera rättvis balans mellan könen. De gäller dels arbetsmarknaden, dels familjelivet. Att arbetslivets krav för många människor över huvud taget är för hårda och pressande är något som inte har med könsproblematik att göra och som måste tas upp i vidare sammanhang. Men på två konkreta punkter kan åtgärder vidtas som skulle lätta på sådana bördor som faller just på män. Staten som arbetsgivare skulle här kunna gå i spetsen. Deltid bör vara tillgänglig, särskilt av familjeskäl, för män och inte bara för kvinnor, så att det blir en mera verklig valfrihet för den som själv vill ta hand om sina barn (eller andra familjemedlemmar som behöver varaktig hjälp). Deltid bör kunna organiseras så att den arbetande inte i onödan mister vissa sociala förmåner. diskrimineras deltidsanställda i förhållande till heltidssysselsatta i flera avseenden. deltidsarbetande får inte pensionsrätt inom ATP-systemet i förhållande till den avgift som erlagts och i vissa fall ges ingen pensionsrätt alls trots att avgifter erlagts av arbetsgivaren. Enligt bestämmelserna i semesterlagen får arbetstidens förläggning stor betydelse för den deltidsarbetande. Motsvarande sämre förmåner för deltidsarbetande finns också i överenskommelser som träffats mellan arbetsmarknadens parter. Många av dessa och andra regler som ger deltidsarbetande en sämre ställning torde hänga samman med den i många fall felaktiga föreställningen, att deltidsarbetande är mindre beroende av sina inkomster än heltidssysselsatta. De deltidsarbetandes villkor behandlas utförligt i folkpartimotioner vid 1970 och riksdagar (1970 1:5, 1971:722) liksom i särskild motion till årets riksdag. Låt mig i detta sammanhang betona vikten av att man inte enbart lägger rutinmässiga arbeten, som anses vara särskilt avpassade för kvinnor, på deltid. Då befäster man för framtiden uppfattningen, att deltid är till bara för kvinnor. Ca tre fjärdedelar av de deltidsarbetande är kvinnor. Deltidsarbeten måste i princip finnas på alla nivåer, för både män och kvinnor. Arbetstiden för fulltidsarbetande bör vara så avvägd, i verkligheten och inte bara på papperet, att den inte förutsätter att den arbetande måste ha sitt privatliv och sin marktjänst skött av någon annan. Inte minst i de statliga karriärtjänsterna fordras ofta av praxis en arbetsinsats som i själva verket hindrar den arbetande från normalt familjeliv, privatliv och skötsel av sin egen del av hushållet. Detta har ofta framhållits som ett extra handikapp för den kvinna som står i en sådan karriär, antingen hon är gift eller ensamstående, eftersom hon i allmänhet inte har någon att lasta av dessa plikter på och som gift ofta t.o.m. förväntas sköta dem åt sin man. Men det är inte mindre förödande för männen att avskäras från väsentliga sidor av livet, varmed jag inte bara menar kontakten med barnen respektive andra mänskliga kontakter, utan även upplevelsen av att kunna sköta sig själv och stå på egna ben när det gäller de vardagliga uppgifter som måste fullgöras. Att det just är den grupp människor, som har mest att säga till om i samhället, som vanligen förväntar sig att ha sin service skött av någon annan, måste dessutom ur samhällets synpunkt vara ganska farofyllt. Jag hänvisar här till den motion om närdemokrati vid årets riksdag där kräver sådana arbetsförhållanden för alla människor att kommunala förtroendeuppdrag kan förenas med vanligt dagligt arbete. Detta bör gälla även statliga uppdrag. Det går inte att förena den i direktiven till familjelagssakkunniga givna förklaringen, att äktenskapet skall betraktas som en förening mellan ekonomiskt självständiga personer, med ett arbetssystem som förutsätter att den ena människans insats i hemmet är det som möjliggör den andra människans insats på arbetsplatsen. Vill man ekonomisk självständighet för alla människor, måste arbetsuppgifterna organiseras så att de verkligen kan utföras av människor utan tillgång till andras heltidsservice. Om detta inte låter sig göras får man omdefiniera vad som menas med ekonomisk självständighet. Männens yrkesval hämmas av fördomar, men också av lönesättningen. Vi befinner oss i det post-industriella samhället, som karakteriseras av att fler människor arbetar i serviceyrken än i industrier (och jordbruk). Service inkluderar härvid allt från sjukvård och distribution till undervisning och administration. Inom denna sektor av arbetsmarknaden ligger de flesta s.k. kvinnoyrken, med låg lön, låg utbildning och låg prestige. Att höja utbildningskraven och lönerna inom dessa yrken, varav många håller på att bli allt viktigare för allas vår verkliga levnadsstandard, är att göra det möjligt även för män att ge sig på sådana arbeten. Då blir det nämligen möjligt att satsa på att i ett sådant yrke vara självförsörjande och självständig hela livet igenom med normala karriärmöjligheter. Det finns många män som har begåvning för och dragning till vårdande yrken av olika slag. Platserna är dock upptagna av kvinnor som är väl kvalificerade men som inte genomgående har tänkt sig en livslång framtid i detta arbete. Att förbättra villkoren och höja kraven skulle underlätta en välbehövlig manlig insats i vårdyrkena, där männen så väl behövs och har så stora gåvor att utveckla. Försörjarbegreppet måste över huvud taget rensas bort annat än i förhållande till barnen och bör i deras fall fördelas mycket jämnare än . En stor del av äktenskapsrätten, skatte- och pensionslagstiftningen liksom både offentliga och privata försäkringssystem bygger på uppfattningen att mannen är ensam- eller huvudförsörjare av familjen. Detta bör inte godtas. Men arbetslivet måste då också omorganiseras, så att ingen heller i verkligheten är beroende för sin dagliga service av att ha någon att försörja. Lag och verklighet måste något så när stämma överens. bör lagstiftningen inte heller med nuvarande verklighet vara så utformad att en förändring av denna verklighet motarbetas. Orättvisan med änkepensionerna bör dock inte lösas genom att ge männen änklingspension, vilket de flesta inte har. I stället bör det nuvarande systemet avlösas av en allmän egenpension, som ger varje individ möjlighet att bygga upp sitt eget pensionsskydd genom egen arbetsinsats. Det förslaget utvecklas närmare i en partimotion från . Männens existerande ekonomiska privilegier med vissa markanta undantag motsvaras som bekant av stora överkrav på samma män. Sättet att få bort de stötande privilegierna är att ta bort överkraven. överkraven yttrar sig i de tidigare nämnda villkoren som erbjuds männen på karriärplatserna. Men det ser inte bättre ut på de s.k. lägre Allt fler människor varav de flesta är män slås inom industrin ut som icke fullt arbetsföra, därför att arbetstakten är för hög för dem, respektive arbetsförhållanden på andra sätt outhärliga. De hamnar då i skyddad eller halvskyddad verksamhet, i förtidspensionering, socialvård, sjukvård, nykterhetsvård. De håller på att bli så många att det knappast längre är normalt att vara normalt arbetsför. Man börjar fråga sig: Vore det inte bättre att kräva något mindre av det s.k. normala arbetet och ge möjlighet för fler människor att stanna kvar där? Detta är en fråga för alla människor, men drabbar oftast männen. Symtomen är männens bekanta överdödlighet, översjuklighet, överkriminalitet och överrepresentation bland alkoholisterna. Stressforskare framhåller, att kvinnorna tack vare sin hormonuppsättning i själva verket klarar stress i arbetslivet bättre än män. Det vöre alltså bättre för alla parter, att fördela arbetslivets bördor mera rättvist, så att kvinnorna fick ta på sig mer av de ansvariga positionernas stress och männen slapp detta, eftersom de har sämre fysiologiska förutsättningar att klara det. Nedslitningen i arbetslivet är en fråga för alla, men eftersom symtomen uppenbarligen slår värst på männen, är det de som har den största anledningen att kräva rättelse. Ett särfall av denna rättvisare fördelning av bördorna är värnplikten. I den mån den kommer att bibehållas , bör den också fördelas så lika som möjligt mellan könen, organiserad på sådant sätt att den inte försvagar försvarets effektivitet. Den psykologiska arbetsmiljön måste under den närmaste framtiden bli föremål för många reformer. Inte bara för att somliga arbetsmiljöer numera är sådana att allt färre frivilligt söker sig till dem. Utan därför att ett vettigt och tillfredsställande arbete är ett mänskligt behov som inte kan undertryckas. vet man, att arbetsplatser där män och kvinnor arbetar på lika villkor (eller ungefär lika villkor) får en annan karaktär än enkönade sådana. Det kan yttra sig i så enkla saker som att kvinnor, när de kommer in på en förut helmanlig arbetsplats, medför en viss trivsel, åstadkommer höjda krav på miljöns utseende och renlighet, har med sig en annan atmosfär. Sådant är svårt att bevisa men ofta omvittnat. En annan sida, som varit föremål för socialpsykologiska undersökningar, är att kvinnor i genomsnitt har lättare för vissa typer av arbetsledarskap och samarbete än män. Genom att låta ungefär lika många kvinnor som män nå upp till mer eller mindre ledande poster, skulle man kanske snabbare få fram en psykologisk arbetsmiljö som vöre bättre för samtliga inblandade. De könsstereotyper som kräver ett visst tufft handlag av män och därmed av arbetsledare på alla nivåer (eftersom dessa i vårt samhälle normalt utgöres av män) är säkert i längden lika skadliga för män som Om män skall kunna acceptera och uppskatta de sidor hos sig själva som i dagens samhälle etiketteras som feminina utan så riskabla psykiska sprängfenomen som den s.k. sensitivitetsträningen kan medföra, så fordras att de kan få respektera de kvinnliga människorna omkring sig. Att leva bland människor, som man mer eller mindre ser ned på, så som alltför många män gör med kvinnorna på deras arbetsplats, är fruktansvärt skadligt för det egna psyket, just därför att det betyder att man föraktar och fruktar en god bit av sitt eget själsliv. Arbetslivets och samhällets strukturer återspeglas i den enskildes bild av sig själv och förändras i takt med den. Det är bl.a. en fråga om forskning i arbetslivets psykologi, om företagsekonomi och administration. Jag hänvisar till en annan motion nr 278 som behandlar ett exempel på slentrianmässig arbetsfördelning, som också leder till en slentrianmässig könsdiskriminering. I den kommande omarbetningen av familjerätten finns en rad punkter där mannens rättigheter måste tillvaratas bättre än skett. Att endast av alla frånskilda män får vårdnaden om sina barn kan t.ex. inte bero på någon objektiv bedömning av männens fadersegenskaper utan har andra orsaker. Att en fader till ett barn utom äktenskapet nästan inte har någon rätt alls att ta hand om sitt barn, trots att barnet har arvsrätt efter honom (och han efter det), är en egendomlig anomali i vår familjerätt. Att fadern inte har något som helst att säga till om, när modern till hans ofödda barn vill abortera bort det, är en av de frågor utredningen gått förbi utan ett ord, men som måste diskuteras igenom. Att frånskilda män över huvud taget i förfärande stor utsträckning rekryterar samhällets botten, i viss mån på grund av skilsmässolagarnas tillämpning, kan inte anses nödvändigt av några rättviseskäl. När äktenskapsrätten nu står inför en genomgripande reform och äktenskapet i stor utsträckning kommer att likställas med icke lagfästa former av samboende, gäller det att de nya lagar som stiftas verkligen försöker skipa rättvisa mellan två parter och inte automatiskt utgår från att det ena könet i allt är det som behöver försvar mot det andra. Om t.ex. hyresrätten för den som mer eller mindre varaktigt sammanbor med en person av motsatt kön skall på något sätt och övergå från den som står på kontraktet till båda två eller till den andra parten, så gäller det att detta förhållande är omgärdat med klara och tydliga rättsregler och att det alltid bringas till parternas kunskap på ett otvetydigt sätt. Det kan inte vara mera moraliskt att kunna flytta sig till en hyresrätt än att skilja sig till halva boet. I de fall där det är rimligt och förnuftigt att hyresrätten överflyttas från den ena parten till den andra, måste detta ske med största ordning, rättvisa och klarhet, så att inte den sista villan blir värre än den första. Under hänvisning till vad som ovan anförts hemställes att i skrivelse till Kungl. 1. att staten som arbetsgivare t.ex. i den försöksverksamhet med olika nya former av arbetsorganisation som bedrivs inom ramen för arbetet med vidgad arbetsdemokrati inom statsförvaltning och statliga bolag uppmärksammar och vidtar åtgärder för att förändra den organisation av arbetslivet som ställer sådana överkrav på de arbetande att dessa knappast kan uppfyllas utan att vederbörande har sina privata plikter skötta av någon annan, 2. att motionen överlämnas till familjelagssakkunniga för beaktande i berörda delar.