mot · FV02334 · 1972-01-21 00:00:00 — av m. fl. om ett program för den fortsätta utbyggnaden av sjuk- och hälsovård, m. m. Omsorgen om människors fysiska och psykiska hälsa måste vara en förstahandsuppgift för ett välutvecklat samhälle. Stora satsningar har inte minst gjorts i för att skapa större förutsättningar för mänskligt välbefinnande. Sådana inslag i samhällsutvecklingen som stigande levnadsstandard, bättre kost och bostäder samt ökad fritid borde bidra till att minska vårdbehoven. Vidare har stora resurser avdelats för utbyggnad av den direkta vårdapparaten. har härigenom en inom vissa vårdsektorer internationellt sett hög standard. Men denna utveckling innebär långtifrån att vårdproblemen är på väg att lösas. kvarstår stora brister, t. ex. inom den psykiatriska vården, långtidssjukvården och reumatikervården. På dessa områden måste betydande satsningar göras . Långtidssjukvårdens brister får bl. a. allvarliga återverkningar på hela åldringsvården samt medför belastning på akutsjukvården av patienter som borde vårdas på en långvårdsklinik med dess aktiva rehabiliteringsterapi. På många delområden är vidare väntetiderna fortfarande orimligt långa. Vissa inslag i det moderna samhället den ökade medellivslängden, den tilltagande stressen, bristen på motion, den stigande giftkonsumtionen, de delvis försämrade sociala kontakterna i anslutning till den ökade befolkningskoncentrationen alstrar nya vårdbehov. Den höjda levnadsstandarden, inflyttningen till tätorterna samt utbyggnaden av sjukvården i sig själv har vidare gjort det möjligt och lättare för fler att söka vård. Nya vårdmöjligheter skapas kontinuerligt. Den medicinska och tekniska forskningen ligger alltid långt före - det finns ständigt nya rön som sjukvården skulle kunna tillgodogöra sig. Det är nyheter som kan lindra smärta och lidande, göra det lättare för många människor att leva eller kanske rädda liv. Men det är nyheter som ökar klyftan mellan vad som skulle kunna åstadkommas på vårdområdet och vad som är möjligt att åstadkomma av ekonomiska och andra skäl. Jämsides med utbyggnaden av vårdresurserna kvarstår eller uppstår allvarliga brister i planering och samordning. Individens ofta komplicerade problem måste lösas i ett sammanhang. Stressjukdomar kan ha sociala, fysiska eller psykiska inslag, och behandlingen måste kanske sättas in på dessa sektorer . En person som lämnar ett sjukhus eller annan vårdanstalt kan ha behov av socialt stöd. har i sina petita för /72 pekat på att en av de två frågor som bör dominera vårdplaneringen är behovet av ökade kontaktytor mellan sjukvård och socialvård. Utbyggnaden av vårdresurserna skapar delvis nya problem. Anstaltsmiljön är passiviserande. Kravet på rationellt användande av knappa resurser inom vårdsektorn kan lätt leda till att den enskilde individen kommer i kläm. Hela vårdområdet måste ses som en enhet vid planering och en bättre samordning skapas mellan olika vårdsektorer. Hur stora resurser som skall anslås totalt för vård och till vilka sektorer måste bli föremål för politisk debatt och värdering. För att sådana bedömningar skall vara möjliga krävs bättre underlag i form av kartläggningar av nuvarande bristområden och förebyggande insatsers värde, uppskattningar av framtida vårdbehov, personalbudgetar och kostnadsberäkningar. Förslag till program för alternativa ambitionsnivåer bör upprättas. På denna grundval måste ytterst ta ansvaret för att besluta om ett samlat program för hälso- och sjukvården och näraliggande områden inom socialvården gällande landet i dess helhet. Låt oss, utan att därför föregripa resultatet av de undersökningar vi efterlyst ovan, peka på vad vi uppfattar som några viktiga målsättningar inom ramen för ett samlat program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- och sjukvård. Kraftigare satsning på förebyggande hälsovård i vid mening För att det framtida vårdbehovet skall kunna nedbringas är en målmedveten satsning på förebyggande vård nödvändig. Vårdbehov betingade av brister i miljö och felaktigt levnadssätt måste i görligaste mån undanröjas. Det kräver generella insatser inom miljöpolitiken, trafikplaneringen, boendeplaneringen m. fl. Arbetsplatsmiljöerna måste saneras genom bl. a. ökade satsningar på företagshälsovård. Behovet har på detta område beräknats till ca 1 300 heltidsarbetande läkare. 1975 beräknas med nuvarande utbyggnadstakt ca 700 läkare inklusive deltidsarbetande finnas inom företagshälsovården. Insatser krävs för att spåra och undanröja psykiska miljöhot. För en förbättrad social miljö krävs upprustning av bostadsbestånd genom slumsanering. Segregerade bostadsområden bör undvikas. Människor med sociala handikapp måste få möjlighet att bo i normal bostadsmiljö. Bättre förutsättningar för en harmonisk hemmiljö, som är av grundläggande betydelse för barnens sociala och psykiska utveckling, kan skapas genom ökat inslag av familjekunskap i skolan, föräldraskolor, familjerådgivning etc. Skolhälsovården måste byggas ut ytterligare och samordnas med verksamheten vid barnavårdscentraler, fyraåringskontroll och barnstugor. Verkningsfulla förebyggande insatser i fråga om folkgifterna tobak, narkotika, alkohol - är av utomordentlig betydelse för folkhälsan. Av central betydelse är vidare att stödet till idrotts- och motionsverksamhet byggs ut. Den försöksverksamhet med friskvårdsplan som bedrivs i bl. a. bör följas upp över hela landet. Motionsanläggningar i kombination med omfattande motionspropaganda och träningsråd bör kunna ha en betydande inverkan på människors allmänna hälsotillstånd. Framför allt bör förekomsten av hjärt- och kärlsjukdomar, som utgör den största sjukdomsgruppen, kunna minska genom ökad motion. Primärkommuner har lagt ner relativt stora summor på motionsanläggningar av olika slag. Landstingen borde kunna utnyttja dessa lokaler för öppenvårdsläkare vissa timmar dels för eftervård av patienter, dels för motionsrådgivning. har för /73 anmält ett medelsbehov för hälsovårdsupplysning på 7,2 milj. kr. Styrelsen framhåller att åtgärder för att förbättra allmänhetens kost- och motionsvanor samt för att begränsa konsumtionen av beroendeframkallande medel är särskilt angelägna. Av den begärda ökningen på 4,2 milj. kr. föreslås i statsverkspropositionen bara 800 000 bli beviljade. Anslaget för att ge allmänheten information om förebyggande hälsovård kommer därmed att uppgå till knappt en promille av vad staten får in i skatt på alkohol och tobak. Vi anser att denna upplysningsverksamhet är så viktig att ett högre anslag bör beviljas. Särskilt angelägen är härvid den aviserade upplysningen om tobaksrökningens skadeverkningar. Vi vill i detta sammanhang betona nödvändigheten av ett nära samarbete med de frivilliga organisationer som bedriver informationsverksamhet på olika delområden. Informationen bör också bedrivas i former som gör att man når många människor. Annonsering i pressen är här en lämplig informationsväg. En effektiv förebyggande vård kräver också en förbättrad allmän hälsokontroll. Riktade hälsokontroller med uppgift att tidigt upptäcka och avhjälpa sjukdomstillstånd bör genomföras. Mest angeläget är då undersökning av sådana grupper som efter medicinsk bedömning anses vara särskilt utsatta för risk. Varje nybliven pensionär bör erbjudas en hälsokontroll som ett inledande moment i den uppsökande åldringsvården. Kontrollerna bör i första hand inriktas på tidig upptäckt av bestämda sjukdomar, t. ex. hjärt- och kärlsjukdomar, cancer, tbc, sockersjuka, urinvägsinfektioner. Undersökningar som specialinriktas på 3 sami Nr 329-334 vissa grupper bör kunna kombineras med en allmän hälsokontroll på en mycket enkel nivå, som erbjuds alla medborgare och som inte kräver medverkan av läkare ute på fältet. Ett sådant system har byggts upp i län, varifrån erfarenheter bör kunna hämtas. Hälsokontrollerna kan lämpligen handhas av den öppna vårdens vårdcentraler (flerläkarstationer). Specialiserade hälsokontrollstationer bör också kunna förekomma. För att hälsokontrollerna skall få någon reell verkan måste det i synnerhet finnas inbyggt en omhändertagande verksamhet. Det måste vidare finnas förbindelsevägar mellan vård och förebyggande åtgärder. Om en undersökning av en enskild vårdbehövande visar att det finns faktorer på hans arbetsplats eller i hans miljö som skadar honom, måste det finnas kontaktmöjligheter och metoder för att påverka hans omgivning. Det är troligt att de flesta politiker är inställda på att prioritera alla former av förebyggande hälsovård. Vi menar emellertid att satsningen skall vara av sådan omfattning att den kan medföra en radikal besparing inom sjukvården förutom ett ökat mänskligt välbefinnande. Vi föreslår därför att särskilda projektgrupper tillsättes för att utarbeta långsiktiga planer för att nå dessa stora både mänskliga och samhällsekonomiska vinster. Projekten skall avse rekreations- och motionsidrotten, kostfrågor, förebyggande insatser beträffande narkotika, alkohol och tobak. I dessa projektgrupper bör ingå representanter för regering, riksdag, , landstingen, primärkommunerna, arbetsgivarna och de anställdas organisationer samt berörda ideella föreningar och ungdomsorganisationer. De bör snabbt arbeta med att få fram konkreta förslag. Det är nödvändigt att kampanjerna läggs upp så att de kan engagera så många organisationer som möjligt för att få starkast möjliga förankring. Fortsatt utbyggnad av den öppna vården Härigenom kan trycket på den kostnadskrävande slutna sjukvården minskas (den genomsnittliga kostnaden per vårddag för samtliga lasarett uppgår till ). Dagsjukhus och nattsjukhus bör anordnas för patienter som inte är i behov av sluten vård. Behandling i öppen vård innebär att den vårdbehövande slipper bryta upp från sin normala miljö. Olägenheter uppstår å andra sidan genom krav på fler resor, längre väntetider etc. Dessa olägenheter kan i viss mån undanröjas genom transportservice och inrättande av patienthotell. Nattfamiljeplatser bör kunna inrättas för vissa patientgrupper. Anhöriga som övertar hemvårdsansvar bör i ökad omfattning kunna anställas med skälig lön och sociala Hemsjukvårdens resurser måste förstärkas med ambulerande sjukvårdspersonal som sjukgymnaster, arbetsterapeuter etc. Vidare måste kommunernas hemsamaritverksamhet genomgå en fortsatt utbyggnad. I fråga om de delar av vården där detta är möjligt bör en långtgående decentralisering eftersträvas. Vården kan delas upp i olika nivåer. För hälsovård och vardagssjukvård måste den samordnade bassjukvården svara. Den första och naturliga kontakten med vårdapparaten bör bestå i besök hos en allmänläkare i ett jourdistrikt eller på en flerläkarcentral. Så stor del av vården som möjligt bör förläggas till denna nivå. Härigenom uppnås såväl samhällsekonomiska som servicemässiga vinster. Närsjukvården bör prioriteras. Specialiserad vård är det dock nödvändigt att förlägga till olika former av lasarett, dit resurserna för sådan vård kan koncentreras. Läkarhus och privatpraktiserande läkare i övrigt erbjuder väsentliga komplement till sjukhusens öppna vård. Privatläkare tar hand om ungefär en fjärdedel av alla läkarbesök . 1 är andelen den dubbla. Företagna undersökningar tycks visa att läkarhusen har ungefär samma sociala rekrytering som inom motsvarande delar av den allmänna sjukvården. Samhället bör i görligaste mån medverka till att upprätthålla de möjligheter som finns till fritt läkarval. I detta syfte behövs en uppräkning av ersättningsbeloppen. För en bättre samordning mellan sjukvård och socialvård bör i anslutning till flerläkarstationerna skapas olika sociala distriktscentra med social och sjukvårdande service i form av läkarhjälp, social och juridisk rådgivning, psykologisk hjälp och med möjligheter till uppsökande verksamhet. Dessa centra bör vara serviceinriktade och organisera social jourtjänst även under icke kontorstid. Akuta sociala problem kan uppstå även på kvällstid och . Möjligheter till experiment bör öppnas, t. ex. i form av s. k. samhem, där människors sociala problem kan intensivbehandlas i en miljö som medger sammanförande av såväl friska människor som olika slag av vårdbehövande. Kraftigare satsning på eftervård Målsättningen bör vara att ingen patient lämnar ett sjukhus utan att en kontroll görs av att anpassning till ett friskt liv kan ske och sker. Eftervård och rehabilitering måste på ett naturligt sätt anknytas till akut- och långtidsvård. Den vårdbehövande bör inte lämnas utan bistånd förrän han om möjligt har återanpassats till arbetslivet, eventuellt till någon form av skyddad sysselsättning. En kontroll måste göras av att denna återanpassning verkligen sker. För detta krävs ökat samarbete mellan olika vårdsektorer och ökade insatser av kuratorer och annan 2* 1972. personal för eftervård. Här finns stora brister. En fortlöpande kontroll av patienten och en uppföljning av behandlingens effekt finns egentligen bara då det gäller cancer- och tbc-patienter. Bristen på uppföljning kan då få katastrofala följder för patienten. Läkaren får själv ingen egentlig kontroll av om behandlingen gett de resultat som avsetts. Huvudmännen får ingen konkret uppfattning om de medel, som fördelas för olika ändamål, får optimal användning. Det är angeläget att man åtminstone för behandlingen av vissa sjukdomstyper t. ex. endokrina sjukdomar, tumörsjukdomar, hjärt- och kärlsjukdomar, sockersjuka, allergisjukdomar systematiskt kan lägga upp system som styr patientens återbesök, utvärderingen av vården och som möjliggör en konkret redovisning av dennas resultat även i ekonomiska termer. En sådan uppföljningsverksamhet skulle kunna förläggas till centrallasaretten och kräver administrativt knappast något betydande personalbehov. De vårdinsatser, som krävs vid senare förvärrade återfall, är av allt att döma större än de som krävs för den kontinuerliga kontrollen. Statsmakterna bör ta initiativ så att denna form av systematiserad uppföljning av behandling inom sjukvård kan komma till stånd. Den kunskap som en sådan efterkontroll ger måste givetvis fortlöpande påverka vårdens utformning. En betydande del av rehabiliteringsansträngningama utförs genom hemvård med hjälp av bl. a. anhöriga. Denna verksamhet kan göras enklare om den anhörige kan vistas tillsammans med patienten under slutskedet av hans behandling för eftervård och på så sätt skolas i den behandlingsmetodik, som skall användas under den fortsatta rehabiliteringen. Den psykiatriska eftervården bör byggas ut med anknytning till modernt arbetsliv och skyddade verkstäder. 1 detta sammanhang är det särskilt angeläget att beakta behovet av eftervård för narkotikasjuka. Alkohol- och narkotikaskadade bör om möjligt behandlas i öppen vård. Frivillig medverkan ger större möjligheter till resultat än tvångsingripanden. Behandlingen måste dock inledas med en tids sluten vård. Inom eftervården kan heller inte möjligheten till tvångsingripanden undvaras. Akut berusade personer, som omhändertas, bör föras till poliklinik med resurser för medicinsk och kurativ behandling. Ansvaret för vården av alkohol- och narkotikaskadade är splittrat på primärkommun, landsting och stat. Det bör samlas i landstingens regi och där samordnas med annan vård. Då staten har hela inkomsten av alkoholbeskattningen, synes det rimligt att staten också svarar för kostnaderna för denna vård. Staten bör därför lämna generösa bidrag till landstingen för detta ändamål. Behandlingen av narkotikaskadade kräver mycket stora insatser. Erfarenheterna visar att återfallsfrekvensen bland dem som avgiftats och behandlats i sluten vård är skrämmande stor. eftervård antingen i helt öppen vård med patienterna boende i sina hem eller med en del av vårdtiden förlagd till särskilda inackorderingshem torde kunna återföra dessa till liv och hälsa. Narkotikadispensärer bemannade av läkare och socialarbetare bör inrättas med uppgift att bedriva systematisk och uppsökande eftervård av narkomaner. Eftervårdshem för utslussning och återanpassning bör anordnas och samordnas med dispensärerna. Även andra vårdaltemativ bör stimuleras. En systematisk prövning av olika vårdformer borde ske mot bakgrund av hittillsvarande svårigheter att nå gott resultat. Bättre samordning av vårdinsatserna Fler och bättre förbindelseled bör upprättas mellan förebyggande vård, direkt vård och eftervård, vilket även måste innebära att erfarenheter från eftervården ges bättre möjligheter att påverka de direkta vårdinsatserna och att rön från vårdområdet i större utsträckning får styra planeringen av samhället i övrigt. Åtgärder måste vidtas för att ytterligare integrera öppen och sluten vård. Fler och bättre förbindelser måste finnas mellan hälso- och sjukvårdssektorn och andra vårdsektorer som socialvård, kriminalvård etc. För att få till stånd en bättre samordning av olika delar inom vården måste också gränserna mellan olika ansvarsområden ses över. ligger t. ex. ansvaret för hälsovården delvis hos primärkommunerna, medan sjukvården handhas av landstingen. En sådan bättre samordning fordrar säkerligen också en genomgripande översyn av nuvarande utbildning. a. saknas samordnad utbildning för olika sektorer inom hälso- och sjukvården. Det är vidare nödvändigt att den sjukvårdsadministrativa personalen får insikt i och överblick över medicinska frågor samt att fler läkare med bredare utbildning ges sjukvårdsadministrativa tjänster. Behovet av och de tekniska möjligheterna till offentliga insatser på vårdområdet är närmast obegränsade. Som vi framhållit i inledningen av denna motion skapar samhällsutvecklingen nya vårdbehov utöver de tidigare brister som kvarstår. Den medicinska utvecklingen ökar vidare ständigt vårdmöjligheterna. Av åtminstone två skäl finns det en betydande klyfta mellan vad som tekniskt skulle kunna åstadkommas på vårdområdet och vad som faktiskt är möjligt att åstadkomma: De senaste årens höjningar av landstingsskatten är av en sådan storleksordning att skatteutvecklingen inte kan få fortsätta på samma sätt som . Till en del hänger detta givetvis samman med kostnadsfördelningen mellan stat och kommun. Vi förutsätter att den utredning om denna kostnadsfördelning som aviserats får som en av sina viktigaste uppgifter att diskutera hur sjukvårdskostnaderna skall täckas. Den arbetande sjukvårdskostnadsutredningen bör här kunna vara av stort intresse. Alldeles oavsett kostnadsfördelningen måste man dock konstatera att den kostnadsutveckling som ägt rum och som innebär att landstingens nettokostnader för hälso- och sjukvård sexfaldigats måste brytas, om den totala skattebelastningen skall kunna hållas på en rimlig nivå. Om utvecklingen fortsätter som , bl. a. med den traditionella utbyggnaden av den slutna vården, skulle en samhällsekonomiskt sett orimligt stor andel av den nytillkommande arbetskraften behöva gå till vårdyrkena. Även om läkartillgången kan förväntas bli förbättrad under 1970talet ca 1 000 nya läkare väntas tillkomma ställs mot denna bakgrund stora krav på prioritering också inom vårdsektorn. En granskning av den nuvarande resursfördelningen visar att de somatiska sjukhusen får av de ekonomiska resurserna, psykiatrin och långtidssjukvården . Resterande fördelas mellan öppen vård utanför sjukhus, folktandvård, hälsokontroller och en rad andra aktiviteter. Detta kan inte vara en rimlig resursfördelning. Det stora tillskottet av nya läkare måste mötas med en planering så att de stora satsningar som gjorts på utbildning får en god avkastning genom lämplig användning av läkararbetskraften. Det förhållande att bristen på läkare inte kommer att vara lika besvärande framöver gör att det finns särskilt stora möjligheter att bygga ut de sektorer man finner vara mest angeläget att bygga ut. Detta bör utnyttjas för att åstadkomma den omprioritering mellan t. ex. sluten och olika former av förebyggande vård samt öppen vård som vi pläderat för i denna motion. En genomgripande diskussion krävs nu om vårdens framtida utbyggnad. Vi måste få svar på frågan hur stora resurser vi kan anslå till vård och på vilka områden. Svaret måste ytterst ges av . Riktlinjerna för prioritering och utbildning liksom försäkringssystemets och vårdlagstiftningens framtida utformning måste fastställas generellt. Ett program för hälso- och sjukvården och den därtill knutna socialvården bör utarbetas. För detta krävs undersökningar om nuvarande bristområden, undersökningar och uppskattningar av det framtida vårdbehovet, personalbudgetar och kostnadsberäkningar. Alternativa ambitionsnivåer bör presenteras, remissbehandlas och därefter ligga till grund för demokratiska beslut. Endast härigenom kan vi klara de ytterligt svåra prioriteringsfrågor vi tidigare berört. De analyser och prognoser som utförts av landstingen i den s. k. Rupro 71 och som sammanställs av bör kunna utgöra en väsentlig del i den planering vi förordar. En sådan generellt fastställd långtidsplan för vårdområdet bör ligga till grund för huvudmännens egna planer. Med en central planering skulle en bättre fördelning av vårdresurserna kunna komma till stånd. Flaskhalsar i utbildningen skulle undvikas och en ökad kontroll skapas över den fortsatta kostnadsutvecklingen. Programarbetet bör, då det gäller de övergripande planerings- och prioriteringsfrågorna ledas av en parlamentariskt sammansatt kommitté med representation även för huvudmännen. Detta är en bättre lösning än den nuvarande där statsmakterna framlägger vissa intentioner för att i någon mån styra utvecklingen. En parlamentarisk beredning av vårdutvecklingen är enligt vår mening att föredra framför en behandling av centrala planeringsfrågor endast inom och . Expertutredningar och sammanställningar av administrativa organ bör ge underlag för parlamentariska beslut. 1 ett sådant programarbete blir givetvis prioriteringsfrågorna av central betydelse. Några principer för dessa bör vara inriktningen på åtgärder som dels i sig är angelägna, dels bidrar till ett effektivt långsiktigt utnyttjande av resurserna. Vi har i det föregående pekat på några sådana åtgärder. Allt större krav på politiska prioriteringar inom vårdsektorn ställs i den allmänna debatten liksom från läkarhåll. Det är vår bestämda uppfattning att politikerna måste våga ta sitt ansvar för sådana prioriteringar och att angelägenheten härav har ökat . De utredningar som pågår liksom de faktiska prioriteringar som görs av bl. a. bildar i detta avseende en otillräcklig grundval för den framtida utbyggnaden av hälso- och sjukvården med angränsande vårdsektorer. Det är mot denna bakgrund vi upprepar vårt krav på en parlamentarisk utredning. Vid få tillfällen har en människa större behov av mänsklig kontakt än då hon befinner sig under vård. Det är viktigt att personalen kan ägna ökad tid åt samtal och kontakt med patienterna. De risker som finns för att den enskilde patientens identitet och behov tappas ur sikte måste också motverkas med en rad andra åtgärder. Av de totala driftkostnaderna inom sjukvården utgår till löner . Skall kostnaderna kunna hållas inom rimliga gränser är det därför nödvändigt att personalen används rationellt. Men inom vårdsektorn måste rationalitet innebära att arbetstiden så långt det någonsin är möjligt koncentreras på omvårdnaden av patienter. En fortsatt satsning på arbetsbesparande rutiner är nödvändig för att den personal som finns skall få mera tid över åt patienterna. Man bör i görligaste mån undvika personalbesparingar som går ut över patientkontakten. Nya former av administrativ styrning kan öka den underordnade personalens inflytande och därmed trivseln. De arbetsdemokratiska strävandena och behovet av rationell användning av resurserna torde här kunna gå hand i hand. Genom olika former av självstyrande grupper och användning av rambudget kan alla personalgrupper ges ett ekonomiskt delansvar. Detta skulle bl. a. ge större möjligheter för dem som har hand om den direkta vården att använda resurserna på det sätt som framstår som lämpligt i ett visst skede, med ökad rörlighet och rationalitet i resursanvändningen samt större personalinflytande som följd.