mot · FV0251 · 1972-01-12 00:00:00 — Partigrupperna i kommunerna och landstingen och i de lokala partiorganisationerna har här en nyckelposition. De undersökningar av valrörelserna 1966 och 1970 som gjorts inom ramen för den pågående kommunalforskningen har visat att både informationen och debatten om de kommunala frågorna var mycket bristfällig. Rikspolitiken dominerade liksom . Lokala sakfrågor fördes visserligen fram men fick underordnad roll i alla undersökta kommuner. Forskningsgruppens allmänna slutsatser om 1966 års val blev att det är tveksamt om partierna kunde klargöra för väljarna de skillnader som fanns i fråga om kommunalpolitiken. Valrörelsen kunde knappast leda fram till en åsiktsrepresentativ förtroendemannakår. Vid val var dessa förhållanden, som redan sagts, än mer markerade. De kommunala beslutsfattarna har alltså ett bräckligt underlag för en kommunalpolitik enligt väljarnas önskemål. Om brister kännetecknat informationen vid valtillfällen, är det uppenbart att detsamma gäller i än högre grad om informationen mellan valen. Att dessa brister verkligen upplevs som kännbara av de enskilda människorna har byalagsrörelserna visat. Storkommunreformen kommer självfallet att öka informationsproblemens aktualitet. års val kommer reformen att vara helt genomförd. Det bör uppmärksammas att kommunerna nästan genomgående blir större än vad den statsvetenskapliga forskningen pekat på som den kommunaldemokratiska idealkommunen. Denna skulle bestå av 8 000 medlemmar. Medelstorleken att bli drygt 15 000 medlemmar. Härtill kommer att, oberoende av indelningsreformen, de mycket stora kommunerna, främst storstäderna, har särskilt stora svårigheter att klara den dubbelriktade kommunikationen. Informationsproblemen måste naturligtvis i första hand lösas av kommunerna själva och av partierna genom en målmedveten satsning på informationsverksamhet och på att bereda förtroendemännen förbättrade arbetsvillkor. Den statliga utredningen kan emellertid lämna viktiga bidrag genom att analysera problemen och konstruera olika modeller för informationssystem i kommuner av olika struktur. Det bör framhållas att ett system med kommundelsråd kan erbjuda stora fördelar från informationssynpunkt. Genom sådana råd får kommunerna fasta, officiella organ för kontakter med invånarna i skilda kommundelar. Dessa organ kan verka som betydelsefulla centra för information både till och från förtroendemännen. Det är självfallet att kommundelsråd bör få ordentliga både personella och materiella resurser genom lokaler, sekreterarhjälp, anslag, aktiva insatser av förtroendemännen etc. Vid utformningen av sådana modeller för informationssystem, som åsyftas här, är det av vikt att skilja mellan löpande information och de speciella informationsinsatser som kan bli aktuella i frågor av särskild betydelse, t. ex. större plan- och miljöfrågor. Ett problem som måste uppmärksammas mycket noga är också att den kommunikation som uppnås verkligen får en bred förankring. Vissa undersökningar har pekat på risken av att man endast når mindre, särskilt aktiva grupper med goda förutsättningar att motta information. Andra grupper, som har svårt att föra fram sina åsikter, kan hamna i ett närmast större underläge . Avgörande betydelse har också förtroendemännens ställning och arbetsvillkor. Över huvud taget har man fog för åsikten att förbättrad information och förstärkt förtroendemannainflytande går hand i hand. Det står klart att de kommunala förtroendemännens ställning och arbetsförhållanden blivit förenade med allt större problem. Dessa har man sökt lösa bl. a. genom ökade heltid sengagemang. framhålls att risker för maktkoncentration kan vara förenade med ett sådant system. Rätt utformat och fungerande bör det emellertid inte medföra nackdelar av denna art utan tvärtom skapa förutsättningar för en förbättrad demokrati. Det är emellertid nödvändigt att förtroendemännens inte bara de heltidsengagerades uppgifter och arbetsvillkor klarläggs. Att detta är behövligt framgår bl. a. av de olika modeller som förekommer inom olika kommuner. Som belysande exempel kan pekas på de olika konstruktionerna i fråga om de heltidsengagerade förtroendemännen hos våra tre största kommuner, och landstingskommun samt . Den statliga kontrollen över kommunerna Direktiven för den kommunaldemokratiska utredningen förbigår, som nämnts, frågorna om den statliga kontrollen över kommunerna. Detta är en väsentlig brist. Givetvis är det riktigt, som sägs i direktiven, att en levande demokrati förutsätter att den kommunala självstyrelsen omfattar frågor som är av väsentlig betydelse för medborgarna. Men det är lika självfallet att det inte är tilltäckligt att frågorna som sådana är betydelsefulla. Kommunernas handlingsfrihet, deras möjligheter att verkligen göra självständiga insatser är av lika stor vikt. Uppgifter, som kommunerna handhar väsentligen som förvaltande och verkställande organ enligt beslut och normer från statsmakternas sida, kan inte stimulera det kommunala livet. vikt understryks ytterligare av de allt knappare ekonomiska ramar inom vilka kommunerna har att verka. I centermotionen 1971 föreslogs att den kommunaldemokratiska utredningen skulle få i uppdrag att verkställa en allmän översyn av statsuppsikten över kommunerna och framlägga förslag som medför en minskning av den statliga styrningen av kommunerna. Detta yrkande avvisades av med motiveringen att frågan ingår i länsberedningens uppdrag som ett led i dess övervägande av fördelningen i stort av samhällsuppgifterna mellan stat och kommun. Beredningens arbete i denna del borde enligt utskottet inte föregripas. Det är naturligtvis i och för sig likgiltigt vilken utredning som överväger dessa frågor. Huvudsaken är viljeinriktningen och resultaten. I direktiven för länsberedningen sägs endast helt allmänt att den skall överväga bl. a. frågan om samverkan mellan staten och kommunerna och inrikta sig på ett system som innebär möjligheter för staten att påverka inriktningen i stort av den kommunala verksamheten men lämnar en betydande frihet för kommunerna vid den närmare utformningen av olika åtgärder. Härom torde allmän enighet råda. Frågan är emellertid vilket utrymme statsmakterna inom sina ramar lämnar för den kommunala handlingsfriheten. Några konkreta anvisningar om de närmare avsikterna ges inte i direktiven. Flera omständigheter talar för att det i praktiken går en viktig skiljelinje mellan regeringspolitiken och syn på dessa frågor. I skilda sammanhang har t. ex. pekats på att det ökade statliga inflytandet över samhällsplaneringen kan urholka den kommunala självbestämmanderätten. Direktiven för den nya kommunalekonomiska utredningen pekar i samma riktning genom uppdragen att söka vägar för att begränsa den kommunala beskattningsrätten och den kommunala verksamhetens expansion. Mot denna bakgrund finns det anledning att upprepa kraven på en minskning av den statliga styrningen av kommunernas verksamhet. Denna styrning sker i mångahanda former genom speciallagstiftning, genom statsbidragsbestämmelser, genom underställningskrav etc. Vissa reformer har genomförts eller förutskickats för att minska statskontrollen. En rad speciella statsbidrag har avvecklats, bl. a. i samband med skatteutjämningsreformen; kommunalrättskommittén har övervägt kommunallagarnas underställningskrav etc. Något försök att ta ett samlat grepp på problematiken har dock inte gjorts . Den enda insatsen i denna riktning redovisades i länsdemokratiutredningens betänkande 1968. Som förut sagts har emellertid både beslut av statsmakterna och direktiven för länsberedningen klargjort att länsdemokratiutredningens grundläggande tankegångar inte vunnit gehör hos regeringen. Utgångspunkten för övervägandena i dessa frågor bör vara att de storkommuner som blir resultatet av kommunindelningsreformen får sådana resurser och sådan kapacitet att behovet av statlig tillsyn och detaljkontroll minskar väsentligt. Detta utvecklades utförligt bl. a. i länsdemokratiutredningens betänkande (SOU 1968:47, främst i bilaga 2). Det har också medgetts i länsberedningens direktiv, som på denna punkt citerats i det föregående. Det borde därför inte möta betänkligheter att få till stånd ett principuttalande av i denna riktning, vilket kan undanröja den oklarhet och de farhågor som redovisats här. Två synpunkter bör särskilt beaktas då detta frågekomplex upptas till behandling. För det första måste man mot statens intresse av styrning och kontroll väga inte bara de kommunala förtroendemännens intresse av handlingsfrihet utan också angelägenheten över huvud taget att stimulera och stärka den kommunala demokratin. För det andra bör en rättslig kontroll, genom besvärsmyndigheter och liknande, i princip föredras framför en politisk styrning genom bidragsvillkor, anvisningar etc. Med understrykande av det angelägna i att positiva åtgärder vidtas för att stärka den kommunala demokratin, som ett led i en strävan mot ett decentraliserat samhälle, får vi föreslå 1. att tillkännager för Kungl. som sin mening vad som anförts i motionen om behovet av en samlad analys av den kommunala självstyrelsens problem och av en helhetssyn på dessa problem; 2. att hemställer hos Kungl. Maj:t att den kommunaldemokratiska utredningen får i uppdrag a) att skyndsamt framlägga alternativa förslag till utformning av system med kommundelsråd, innefattande förslag till erforderlig lagstiftning, i enlighet med vad som anförts i motionen, b) att utarbeta alternativa modeller för infomationssystem inom kommunerna, med beaktande av frågorna om förtroendemännens städning och arbetsvillkor, i enlighet med vad som anförts i motionen; 3. att tillkännager för Kungl. Maj:t som sin mening att det pågående utredningsarbetet på det kommunala området bör i fråga om statsuppsikten över kommunerna inriktas på en väsentlig minskning av den statliga styrningen av kommunerna. () () . () i Skegrie () i Luttra () () i () i Glömminge () i () i (c) i