mot · FV021413 · 1972-01-26 00:00:00 — av herrar Wennerfors och om ökad jämställdhet mellan könen. Vårt samhälle har under några decennier genomgått en mängd snabba och djupgående förändringar. De tekniska framstegen har i många avseenden inneburit en revolution i sättet att leva, men de har framför allt medverkat till en genomgripande standardhöjning. Fattigsamhället har utvecklats till ett utpräglat välståndssamhälle, och har arbetslivet förändrats radikalt. Många gamla yrken har helt försvunnit, och i andra finns det bara några få yrkesutövare kvar. Nya storstadspräglade yrken kommer i stället. Den fortskridande urbaniseringen förändrar landets hela struktur. Utbildningsreformerna kommer att ändra vår tillvaro ytterligare, såväl i arbete som på fritid. kan vi vänta oss speciellt stora förändringar inom ett område. Vi tänker på kvinnornas ställning i det moderna samhället. Förändringarna här kommer emellertid inte enbart att beröra kvinnans roll utan i lika hög grad mannens. Problemen om fördelningen av uppgifter i hem och arbetsliv har alltför länge rubricerats som kvinnofrågor. Vi vänder oss mot detta betraktelsesätt. De s. k. kvinnofrågorna är lika mycket mansfrågor. Det är här inte heller fråga om valfrihet enbart för kvinnan eller för mannen. Det handlar ytterst om en valfrihet för familjen, oavsett om denna består av en eller flera uxna med inga eller många barn. Att denna syn på rollerna i hem och arbetsliv är principiellt olik det tidigare betraktelsesättet står klart. Alltjämt anser många svenskar att kvinnans uppgift främst är att sköta hem, man och eventuella barn, och att mannens självklara uppgift finns i arbetslivet. som denna förlegade syn finns kvar växer kravet på jämställdhet mellan könen. Särskilt inom dagens unga generation ser man mer fördomsfritt på kvinnans respektive mannens roll. Bortsett från det faktum att endast en kvinna kan bära och föda fram ett barn, som hon sedan kanske ammar , har män och kvinnor i allmänhet lika stora förutsättningar att väl vårda sina barn. De skillnader som ibland anförts som bevis för motsatsen är resultat av fördomsfull uppfostran, brist på erfarenhet samt individuella ickekönsbundna faktorer. Allt fler människor anser emellertid att arbetsfördelningen i en familj härmed avses såväl arbetet i hemmet som inkomstbringande förvärvsarbete skall göras med hänsyn taget till familjemedlemmarnas intressen och förutsättningar. Detta kräver att samhället accepterar att män har samma förutsättningar som kvinnor när det gäller att utföra husliga och vårdande uppgifter och att kvinnor har samma förutsättningar som män när det gäller att göra en fullgod insats i arbetslivet, eller att de skillnader som finns snarare beror på variationer mellan individer och ej på olikheter mellan könen. För att denna familjernas valfrihet skall bli en realitet krävs konkreta åtgärder på en rad områden. Lika startmöjligheter och lika utbildningsmöjligheter är en allmänt accepterad princip. I praktiken fungerar inte denna princip helt tillfredsställande. styrs många både kvinnliga och manliga skolelever in på utbildningsvägar och yrkesområden av icke relevanta skäl. är ålderdomliga uppfattningar om specifikt kvinnliga respektive manliga yrken rådande. Den utjämning som trots allt förekommer inom utbildningsväsendet motverkas i hög grad av arbetsmarknadens tröghet. Kvinnor som i konkurrens med män klarat av sin utbildning finner att de trots likvärdiga meriter har svårt att hävda sig på arbetsmarknaden. Ofta får de finna sig i att arbeta under manliga chefer med kortare utbildning. Kvinnorna har dessutom i många fall sämre lön än sina manliga kolleger med samma arbetsuppgifter trots avtal och trots avtal om lika lön. Deras befordringsmöjligheter är också sämre. Lagar, förordningar och avtal kan motverka denna diskriminering och har i flera fall gjort det, men diskrimineringen kommer att upphöra först när vi lärt oss att se till individens lämplighet för ett arbete utan hänsyn till könet. Halvfabrikat, hushållsmaskiner och moderna lägenheter har gjort det lättare att sköta ett hushåll, men hemmet kräver fortfarande en stor arbetsinsats. I hög grad gäller detta barnfamiljerna. Barnens uppfostran kan inte rationaliseras. Föräldrarna måste ha möjlighet att ägna tid, omsorg och kärlek åt barnen. Detta är nästan omöjligt för familjjer där båda heltidsarbetar utanför hemmet eller för enförälderfamiljer. Om föräldrarna dessutom har långa restider till och från arbetet minskas möjligheterna än mer. Bristen på deltidsarbete och det könstänkande som förekommer leder därför ofta till att modern avstår från det yrkesarbete, som inte bara skulle ge henne personlig tillfredsställelse utan också bidra till familjens försörjning. Det har visserligen blivit vanligare att inrätta deltidstjänster i arbetslivet, men behovet är större och växande. Vi vill betona att det härvid inte endast gäller kvinnans möjligheter att erhålla deltidsarbete. Frågan gäller i lika hög grad mannen. tiden kan vi räkna med att antingen mannen eller kvinnan har deltidsarbete för att ägna en större del av sin tid åt hem och barn eller också att båda deltidsarbetar och delar på hemarbetet. Skiftesarbetet kommer också att öka. Särskilt i storstäderna med svåra kommunikationsförhållanden borde det vidare vara naturligt med system med s. k. flexibel arbetstid så att familjen bättre kunde anpassa arbetet i hemmet till arbetet utanför hemmet. Hemmamödrar och även hemmafäder som valt att ta hand om barnen på heltid under en har ofta svårt att komma ut på arbetsmarknaden igen. Samma sak gäller för dem som i egenskap av dagmammor tagit hand om även andras barn. Samhället måste hjälpa dessa individer genom en aktiv arbetsmarknadsoch utbildningspolitik i övergången till förvärvsarbete. Det sociala trygghetssystemet är fortfarande inte anpassat till att båda föräldrarna yrkesarbetar. Om barnet blir sjukt har inte föräldrarna rätt att vara hemma och sköta det. På grund av infektionsrisken kan de inte heller alltid lämna in barnet till barndaghem eller familjedaghem. Under alla omständigheter är det olyckligt att ett sjukt barn inte kan vara hemma och skötas av far eller mor. I praktiken leder detta till att någon av föräldrarna antingen tvingas att ta tjänstledighet eller också olagligen sjukskriver sig. Möjligheten till en särskild legal form av sjukskrivning för att sköta sjukt barn bör prövas med andra ord ett barnsjukförsäkringssystem med bampassningspenning och barnsjukpremie. Inte heller reglerna för sjukpenning vid havandeskap har anpassats till moderna förhållanden. Är det mannen som övertar hemmasysslorna efter amningstiden bör han också kunna erhålla tilläggssjukpenningen. I samband med studier kan barnafödande leda till extra stora problem eftersom de studerande räknas till den lägsta sjukpenningklassen. De unga kvinnliga studerandena kan härvid inte sköta sina studier i normal takt men lever ändå på studiemedel. Därigenom stiger hennes studieskuld och hon kan få svårare att erhålla studiemedel för fortsatta studier. Detta kan vara en ytterligare orsak till att de kvinnliga studerandena genomför en kortare utbildning än de manliga. Barnpassningen erbjuder ett stort problem för alla ensamstående föräldrar men även för familjer där båda föräldrarna yrkesarbetar. Även om dagpassningsproblematiken är en familjefråga och inte en kvinnofråga blir det vanligen kvinnan som måste avstå från yrkesplaner när barnpassningen inte kan lösas. Samhället erbjuder visserligen god vård till subventionerade avgifter på daghem, familjedaghem och fritidshem, men de ca 100 000 platser som finns är helt otillräckliga. Behovet är långt större och växer som en följd av den stigande yrkesbenägenheten hos kvinnorna. Kommunernas bekymmersamma ekonomiska läge ger föga hopp om att bristen skall kunna hävas inom överskådlig tid och inom ramen för nuvarande system. Det är naturligt i ett läge med begränsad tillgång på tillsynsplatser att dessa i första hand tilldelas enföräldersfamiljer och låginkomsttagare. måste det för föräldrar som inte får in sina barn framstå som orättvist att inte de erhåller något samhälleligt stöd för barntillsyn. Föräldrarna har i dagens läge inte någon reell valmöjlighet mellan olika former av barntillsyn. Det är uppenbart att vare sig barndaghem, familjedaghem eller någon annan form av barnpassning kan vara generellt överlägsen. Det bör därför vara föräldrarnas sak att avgöra vilken form som passar bäst i det enskilda fallet. Familjepolitiken bör därför inriktas på att skapa en reell valmöjlighet för föräldrarna. Barntillsynskostnaderna blir extra betungade eftersom de inte är avdragsgilla. Ändå torde sambandet mellan förvärvsarbete och barntillsynskostnaderna vara helt uppenbara. Därtill kommer att taxorna vid de kommunala daghemmen ofta är inkomstgraderade. Föräldrarna får en dubbel progressivitet som kan slå mycket hårt i vissa inkomstskikt. Inkomstutjämningen i samhället bör ske via den progressiva skatten. Att därutöver öka progressiviteten via inkomstgraderade taxor är principiellt förkastligt och medför i många fall sämre standard för familjer med något högre inkomst i jämförelse med familjer med något lägre inkomst. En sådan utjämning kan inte försvaras. Vi har i denna motion försökt visa en del av de många problem som återstår att lösa innan en verklig jämställdhet mellan man och kvinna uppnås. En del hinder kan undanröjas lagstiftningsvägen, men många beror på föråldrat könstänkande. Här måste opinionen bearbetas. Vi vill särskilt peka på de möjligheter som staten har att som arbetsgivare föregå med gott exempel. Behovet av samordning mellan skilda åtgärder och de värden som ligger i insatser på opinionsbildningens område talar för att en parlamentarisk utredning tillsätts. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att beslutar att hos Kungl. Maj:t anhålla om en parlamentarisk utredning om åtgärder för att öka jämställdheten mellan könen, varvid särskilt må beaktas frågorna om möjligheterna till deltidstjänst, flexibla arbetstider, införandet av ett s. k. barnsjukförsäkringssystem samt rätten till skatteavavdrag för styrkta barntillsynskostnader, att beslutar att hos Kungl. Maj:t anhålla att en utredning företas med uppgift att kartlägga kvinnors arbetsoch befordringsmöjligheter i statlig tjänst, i förhållande till yrkesval, utbildning och ålder.