mot · FV02294 · 1972-01-21 00:00:00 — Trots att det ofta varit en uttalad ambition från statsmakternas sida att undanröja olika fördomar, som kan förknippas med valet mellan en teoretisk och en praktisk utbildningsväg, har de konkreta åtgärder som vidtagits ofta verkat i motsatt riktning. Gymnasiereformens syfte att bidra till en mindre status- och prestigebunden syn på valet av utbildningslinje motverkas t. ex. av den konstruktion gymnasieskolan fått med olika långa linjer och av den felriktade ambitionen att ge även linjer med tidigare huvudsakligen praktisk inriktning ett alltmer teoretiskt innehåll. Den nya gymnasieskolan bidrar i lika hög grad som sina föregångare och i lika hög grad som till att föra vidare fördomar angående värdet av vissa slag av utbildning och begåvning och - lika illa till att premiera vissa begåvningstyper framför andra. De socialdemokratiska utbildningsreformerna har således inte förmått att förverkliga de mål som satts upp för dem. Från socialdemokratiskt håll har man länge förnekat att skolreformernas genomförande skulle uppvisa några brister eller att tillståndet i våra skolor inte skulle motsvara de uppsatta idealen. Detta är knappast längre möjligt. En andra försvarslinje har varit att söka ändra eller omtolka målen för skolan i en annan riktning än den ursprungligen avsedda. Skolans målsättning är dubbel. Dels skall den förmedla kunskaper och färdigheter och dels skall den ge eleverna en social fostran. Från socialdemokratiskt håll har man i den utbildningspolitiska debatten velat lägga allt större vikt vid den senare delen av denna målsättning, som kunskaps- och färdighetskraven tonats ner eller ibland t. o. m. förringats. I årets statsverksproposition liksom i tidigare års understryker utbildningsministern att skolan måste bidraga till att förverkliga en viss icke närmare specificerad jämlikhet. Från ledande socialdemokratiskt håll har det vid upprepade tillfällen slagits fast att man ser skolan som ett instrument för att omvandla samhället. Det är med denna utgångspunkt som socialdemokratiska utbildningspolitiker betonat den sociala fostrans betydelsefulla roll i skolarbetet. Detta har medfört att skolans fostrande mål i dess egentliga bemärkelse, nämligen att skapa dugliga och ansvarskännande samhällsmedlemmar, inte tillmätts den uppmärksamhet som borde ha varit fallet. Skolan måste , utan att ånyo utsättas för stora, genomgripande yttre reformer, få tid att arbeta ostört, till dess att målen med de redan beslutade reformerna uppnåtts. Uppmärksamheten måste nu riktas mot skolans inre arbete. Skolutbildningens kvalitet har i betydande utsträckning kommit att stå i utbildningsdebattens centrum. En rad vittnesmål har visat att skolan allvarligt misslyckats med att upprätthålla en acceptabel standard på kunskapsresultaten. Särskilt allvarlig har situationen blivit i främmande språk, svenska och matematik. Även inom de historiskt inriktade orienteringsämnena har utvecklingen tagit en oroande riktning, och en uppenbar risk föreligger för att en hel generation håller på att gå miste om bildningsarvet och det historiska perspektivet bakåt, varigenom den också berövas förutsättningarna för en allsidig och kritisk bedömning av dagens verklighet. Påpekandena om den bristande kvalitativa standarden på delar av undervisningen har också ofta bemötts med erinringar om den mycket snabba kvantitativa utvecklingen av skolväsendet. Denna kvantitativa utveckling är ingenting unikt för vårt land. Genom olika reformer eller expansion av befintliga system har andelen av varje årskull som genomgår någon form av utbildning höjts avsevärt i så gott som samtliga länder som ligger på en utvecklingsnivå jämförbar med . Detta är en nödvändig och önskvärd utveckling, men som man arbetar för en kvantitativ expansion av utbildningen måste man skapa garantier för att kvaliteten bibehålies och förbättras. Kravet på fullgod kvalitet i undervisningen innebär att den tid och det arbete som den enskilde eleven lägger ner på skolarbetet skall ge de kunskaper och färdigheter och den fostran i olika hänseenden sorn kommer att krävas av honom, när han träder ut på arbetsmarknaden eller fortsätter sina studier. Kravet på kvalitet är också ett krav på att de pengar som samhället satsar på utbildning används så effektivt som möjligt. Kvalitetsdebatten har i hög utsträckning kommit att handla om kvaliteten på elevernas kunskaper och färdigheter. Samma höga kvalitetskrav måste emellertid ställas också på skolans fostrande uppgift. Skolan har en väsentlig roll att fylla för att fostra eleverna till ansvarskännande samhällsmedborgare med respekt och förståelse för de grundläggande värderingar som vårt demokratiska samhälle bygger på. Begrepp som demokrati, människovärde, integritet, solidaritet och självansvar skall levandegöras. I ett demokratiskt samhälle måste av skolan ovillkorligen krävas att den förhåller sig politiskt neutral. Det kan inte accepteras att ett parti eller en politisk åsiktsriktning utnyttjar den av samhället anordnade skolundervisningen till att påverka elevernas tänkande i en viss riktning. Kravet på en objektiv undervisning får dock inte tolkas så att de studerande skall avskärmas från politiska meningsyttringar. Allsidighet och opartiskhet måste i detta fall vara vägledande för skolans arbete. Genom en bred information skall eleverna bibringas en förmåga att själva kritiskt ta ställning. Faran för en politisk snedvridning genom läromedel och läroplaner bör emellertid ständigt beaktas. Det har ansetts att de sammanhållna klasserna och ett till dominerande delar gemensamt undervisningsstoff bäst skulle kunna bidraga till att uppfylla skolans dubbla målsättning om kunskaps- och färdighetsförmedling och social fostran. Detta förutsätter emellertid en mycket starkt individualiserad undervisning i fråga om såväl metoder som läromedel. En sådan har, som ovan påpekats, inte kommit till stånd. I den problemfyllda situation som sålunda uppstått har skolorna tvingats att i ökande omfattning tillgripa olika former av specialundervisning. Vissa uppgifter tyder på att av lärarna är engagerade i någon form av specialundervisning. Det är givetvis angeläget att ansträngningar görs för att så långt som möjligt, genom förbättrade förutsättningar för en individualisering i den ordinarie undervisningen, minska behovet av specialundervisning. Innan detta kunnat ske, kan det enligt vår mening inte accepteras att man med utgångspunkt i ett missriktat jämlikhetsresonemang söker hårt begränsa möjligheten att genom specialundervisningen ge vissa elever en efter deras behov avpassad undervisning. Överteoretiseringen hämmar skolväsendets vidare utveckling mot en utbildning för alla. Detta problem går inte att lösa genom att allmänt tillföra utbildningen praktiska inslag. Dessa praktiska inslag i utbildningen måste ha lika preciserade mål som de teoretiska studierna för att den studerande skall finna dem meningsfulla. Så länge nuvarande strävan att plocka in förment finare teoretiska inslag i varje form av praktisk utbildning och icke målrelaterade praktiska inslag i varje form av teoretisk utbildning finns kvar, kommer det att vara omöjligt att nå fram till en mindre fördomsfull syn på de teoretiska respektive praktiska utbildningarnas värde och obalansen i svenskt utbildningsväsen att bestå. Samhället har ansvar för allas utbildning. Det bör dock inte utesluta friheten för eleven och dennes föräldrar att välja en annan skolform än den reguljära. Det ansvar för skolväsendet som samhället har bör medföra att skolor utanför det allmänna skolväsendet genom stöd och uppmuntran ges goda arbetsmöjligheter. Den pågående utvecklingen, som innebär att många värdefulla enskilda skolor genom medvetna åtgärder från statsmakternas sida ges allt svårare arbetsförhållanden, måste brytas. De enskilda skolorna fyller en mycket väsentlig funktion genom den pådrivande roll som de ofta spelar i det pedagogiska utvecklingsarbetet. Många av de enskilda skolorna har dessutom kunnat erbjuda sina elever en betydligt bättre skolmiljö än vad allmänna skolor förmått. Enskilda skolor bör även ses som ett viktigt och värdefullt komplement till det allmänna skolväsendet. Ansvaret för barnens uppfostran vilar enligt svensk lag och svenskt rättsmedvetande ytterst på föräldrarna. Det har från socialdemokratiskt håll antytts att detta ansvar kan behöva övertas av samhället. Vi avvisar sådana tankegångar. Förskola och skola skall hjälpa hemmen att bära detta ansvar. Det är därför av största vikt att föräldrarna görs delaktiga i skolans strävanden och att samarbetet med hemmen intensifieras. Undersökningar har visat att barn som haft möjlighet att gå i förskola har lättare att anpassa sig till än barn utan sådan underbyggnad. Starka skäl talar således för att bereda samtliga sexåringar tillträde till förskola. Detta mål torde inte vara möjligt att uppnå inom rimlig tid, om inte samtliga resurser på området utnyttjas. Privata förskolor och förskolor som drivs av olika organisationer måste därför stödjas, under förutsätt ning att de uppfyller vissa grundläggande krav som formulerats av samhället. Utbyggnaden av den frivilliga förskolan till att bereda plats för samtliga sexåringar måste kompletteras med en uppsökande verksamhet som medverkar till att barn, som på grund av olika brister i sin miljö särskilt väl behöver gå i förskola, verkligen söker sig till förskolan. Den postgymnasiala utbildningen har till huvuduppgift att förbereda de studerande för en kommande kvalificerad yrkesverksamhet. Utvecklingen i samhället blir alltmer beroende av kvalificerad arbetskraft, som individernas efterfrågan av olika slag av högre utbildning stiger. Det är därför viktigt att den kvantitativa utveckling som ägt rum på den högre utbildningens område inte leder till att de kvalitativa målen för utbildningen eftersätts. Dess värre finns det åtskilliga exempel på att så sker. Det är därför angeläget att åtgärder vidtages för att slå vakt om kravet på kvalitet och att reparera de brister i detta hänseende som de senaste årens utveckling fört med sig. Utbildningen på den postgymnasiala nivån bör vara så upplagd att den leder till meningsfyllda och produktiva insatser på arbetsmarknaden. Detta förutsätter en utformning av utbildningen som verkligen bygger på erfarenheter och förslag från olika avnämarkategorier. De brister i detta hänseende som finns inom den högre utbildningen har lett till betydande svårigheter på arbetsmarknaden för nyutexaminerade akademiker. Den reform av studieordningen vid de filosofiska fakulteterna, den s. k. PUKAS-reformen, som statsmakterna fattade beslut om 1969, syftade till att ge de studerande en bättre förberedelse för arbetslivet. Reformen har dock kommit att bli ett totalt misslyckande. En felaktig sammansättning av utbildningslinjerna kombinerad med hårda administrativa styrningar, som i praktiken visat sig näst intill omöjliga att tillämpa, har medfört att reformen inte lyckats uppnå de mål den åsyftade. En snar omarbetning av studieordningen vid filosofisk fakultet, som ger de studerande betydligt större val- och kombinationsmöjligheter än f. n. och som lägger tyngdpunkten på information och studievägledning i stället för på administrativa styrmekanismer, är nödvändig. Stor vikt måste vid den fortsatta utbyggnaden av den högre utbildningen läggas vid en strävan att ge studerande i olika regioner rimliga möjligheter till högre utbildning i närheten av sina hemorter. En utbyggnad av universitetsfilialerna bör ske, och den inledda satsningen på decentraliserad universitetsutbildning fortsättas. Den nödvändiga begränsningen av tillträdet till högre utbildning måste ske genom olika kompetensbestämmelser, som säkerställer att de som påbörjar högre utbildning också besitter de förkunskaper och övriga förutsättningar som är nödvändiga för att framgångsrikt fullborda de akademiska studierna. Av central betydelse är självfallet att de underliggande skolformerna förmår att ge de studerande dessa förkunskaper. Vuxenutbildningen har varit det område av utbildningsväsendet vars ekonomiska resurser expanderat snabbast. Det finns fortfarande utomordentligt stora grupper i vårt land som fortfarande har en mycket ringa teoretisk utbildning bakom sig. Det tar mycket innan en skolreform slår igenom i befolkningen i stort. Dessa individer har emellertid till stor del kompenserat sin bristande formella skolutbildning med en omfattande praktisk yrkesverksamhet, som ur såväl samhällets som den enskildes synpunkt kan vara väl så värdefull som en formell teoretisk skolutbildning. Det föreligger emellertid ett betydande behov av kompletterande utbildning för individer som lämnat undervisningsväsendet, vilket bör tillgodoses huvudsakligen inom ramen för vuxenutbildningen. Det är emellertid varken realistiskt eller angeläget att som mål för vuxenutbildningen ställa upp ett överbryggande av den skillnad i antal skolår som finns mellan olika generationer. En sådan målsättning vittnar enbart om en överbetoning av den formella teoretiska utbildningens betydelse framför den praktiska erfarenheten. Den utbyggnad av vuxenutbildningen som skett har gjorts utan att någon samlad översyn över vuxenutbildningen varit möjlig. Intrycket att den pågående expansionen av vuxenutbildningen sker efter planlöshetens mönster och att den inte kompletteras med en ingående utvärdering av de erfarenheter man gjort är tyvärr ofrånkomligt. Det går inte att undertrycka farhågorna för att många av de reformer som drivs igenom på vuxenutbildningens område genom detta kommer att drabbas av ett öde motsvarande det som mött flera av de reformer som skett på grundskole-, gymnasie- och universitetsnivån. Det kan finnas skäl att i avvaktan på en utredning av vuxenutbildningens mål, organisation och finansiering begränsa expansionen av statsmakternas kostnader på området. att reformarbetet på skolans område nu skall inriktas på att åstadkomma förbättrade undervisningsresultat, hävda den uppfattningen att huvudansvaret för barnens uppfostran åvilar hemmen, motsätta sig strypningen av de enskilda skolorna, ge alla sexåringar möjlighet att gå i frivillig förskola, ersätta PUKAS-reformen med en effektiv studieordning. RADIO OCH TELEVISION Radiomonopolet och de grundläggande friheterna Yttrande- och tryckfriheterna tillhör demokratins allra mest grundläggande principer. Rätten och möjligheten att bilda opinioner, som kan påverka de styrande, är lika fundamental som rätten och möjligheten att bilda de organisationer och politiska partier för att kanalisera dessa opinioner. Det är självklart att olika massmedia intar en alldeles speciell ställning i varje diskussion om yttrande- och tryckfriheterna. Utan frihet i massmedia blir demokratin ofullständig eller omöjlig. har också haft en tryckfrihetslagstiftning, som på ett klarare sätt än i de flesta andra länder slagit fast pressens oberoende ställning gentemot statsmakten. För moderata samlingspartiet är det en självklarhet att de grundläggande tryckfrihetsrättsliga principer som gällt för det tryckta ordet också måste gälla för de nya massmedia som den tekniska utvecklingen gjort möjliga. Det är vår uppfattning att den nuvarande monopolsituationen på etermediaområdet strider mot dessa principer och att man måste finna ett system, som säkerställer den fria opinionsbildningen. Ur samhällelig synpunkt är det önskvärt att etermedia tillhandahåller ett så rikt, varierande och allsidigt utbud av program som möjligt. Naturligtvis kan detta inte uppnås inom ett enda monopolföretag på samma sätt som vore möjligt, om flera inbördes konkurrerande produktionsföretag på radio- och TV-området tilläts. Ett sådant system skulle bättre än det nuvarande kunna tillfredsställa kraven såväl på god kvalitet som på ett rikt programutbud. Det nuvarande systemet, där ett företag har ett absolut monopol på samtliga radio- och TV-sändningar, innebär att speciella krav måste ställas på programutbudet. De krav som finns inskrivna i radiolagen och avtalet mellan och staten måste självfallet efterlevas. har det förekommit upprepade fall av uppenbar nonchalans mot dessa bestämmelser från enskilda medarbetares sida; icke sällan har programinslagen av en bred opinion uppfattats som i hög grad stötande. , vars uppgift det är att efter anmälan granska olika programs eller programinslags överensstämmelse med gällande bestämmelser, har inte de resurser som skulle vara erforderliga för att säkerställa en effektiv och snabb övervakning av efterlevnad av radiolagens bestämmelser. Det är angeläget att möjligheterna att effektivisera radionämnden och dess arbete fortlöpande prövas. utslag är formellt sett inte bindande för och dess medarbetare. Detta får emellertid inte dölja det faktum att en noggrann efterlevnad av radionämndens olika utslag är en förutsättning för att på ett tillfredsställande sätt skall kunna anses leva upp till de krav som ställs på ett monopolföretag på etermediaområdet och som formulerats i avtalet mellan företaget och staten. De uttalanden i denna riktning som gjorts av såväl det ansvariga statsrådet som radiochefen måste hälsas med tillfredsställelse och borde rimligen nu leda till en förbättring. Statsmakterna har strävat att slå vakt om monopolställning. De olika förändringar som genomförts, t. ex. införandet av , har alla gjorts inom ramen för detta monopol. De försök som gjorts att inom monopolets ram införa olika inslag av konkurrens mellan olika produktionsenheter har inte utfallit väl. Det är endast ett fåtal av världens demokratiska länder som håller fast vid ett enda företags absoluta monopol på alla radio- och TV-sändningar. I andra stater har man funnit, att såväl principiellt demokratiska som rent praktiska argument talat för en ökad frihet i etern, och därför givit andra bolag möjlighet att konkurrera. Det torde vara få som vill förneka att denna konkurrens på ett avgörande sätt bidragit till att vitalisera och förbättra det programutbud som stått till konsumenternas förfogande. De utländska erfarenheterna talar alltså för betydligt friare regler. har kostnadsutvecklingen vid tilldragit sig ökad uppmärksamhet. De uppgifter om den framtida ekonomiska utvecklingen som presenterats bl. a. för har vid ett flertal tillfällen varit utomordentligt bristfälliga och t. o. m. felaktiga. verksamhet finansieras så gott som uteslutande med licensmedel. Endast mycket begränsade delar av företagets verksamhet, t. ex. utbildningsprogrammen och utlandssändningarna, finansieras genom direkta statsanslag. Från moderata samlingspartiets sida har sedan en rad år hävdats att det inte kommer att vara möjligt att ens bibehålla verksamheten vid på nuvarande nivå utan regelbundet återkommande och allt kraftigare höjningar av licensavgifterna. Fr. o. m. innevarande budgetår har den allmänna mottagaravgiften höjts , och i och med detta anser regeringen sig ha säkerställt finansiering t. o. m. /74. Denna bedömning kan betvivlas. I årets anslagsframställning har styrelse redovisat kostnaderna för två olika alternativ för framtida utveckling. Det ena utgår från en oförändrad ambitionsnivå, vilket skulle innebära att alla beslutade planer om utbyggnad av rundradioverksamheten sköts åt sidan. Det andra alternativet, det s. k. utvecklingsalternativet, utgår från en ambitionsnivå, som ligger en bra bit under vad statsmakterna tidigare angett som riktmärke. Målsättningen med för TV antas t. ex. inte bli uppnådd , dvs. än vad som tidigare angivits. styrelse framför som sin uppfattning att ett realiserande av utvecklingsplanen fordrar avsevärda inkomstförstärkningar efter 1973/74. Man begär en höjning av den allmänna mottagaravgiften med . /75 och tycks utgå från att en höjning med ytterligare . blir nödvändig redan året därpå. Beslutar man sig däremot för att låsa ambitionsnivå på nuvarande nivå, anser styrelse att en licenshöjning inte blir erforderlig förrän . Även detta alternativ förutsätter emellertid regelbundet återkommande höjningar av radio- och TV-licenserna. I statsverkspropositionen anför departementschefen att han f. n. inte anser att några ytterligare inkomstförstärkningar skall vara oundgängligen nödvändiga /75. Liksom styrelse finner vi ytterst svaga skäl föreligga för en dylik optimism, om statsmakterna önskar fullfölja sina tidigare deklarerade intentioner. I en moderat motion till riksdag redovisades stor tveksamhet inför dessa prognoser. De antaganden om t. ex. utvecklingen av driftkostnaderna som ligger till grund för prognoserna är schablonmässigt gjorda och underskattar med största sannolikhet den verkliga kostnadsutvecklingen. Inom har inletts en omfattande rationaliseringsverksamhet med sikte på att dämpa takten i kostnadsstegringarna. Som mål har uppsatts en besparing på , som kommer att bli möjlig . Detta rationaliseringsarbete måste självfallet hälsas med tillfredsställelse, men det finns anledning att understryka att det inte kan lösa de svåra ekonomiska problem som brottas med. De kan på sin höjd åstadkomma en temporär lindring av svårigheterna. De långsiktiga ekonomiska svårigheter som står inför måste snart tvinga fram en omprövning av statsmakternas nuvarande politik på radio- och TV-området. En ny radio/TV-politik som man söker lösa ekonomiska problem och skapa en stabil bas för företagets framtida utveckling bör man, enligt vår mening, söka åstadkomma den frihet i etern som det nuvarande, hårt monopoliserade, systemet förhindrar. Dessa två mål för en ny radio/TVpolitik kan givetvis uppnås på olika sätt. Vilken kombination av åtgärder som är att föredra kan inte avgöras utan en omfattande och allsidig utredning. torde det, mot bakgrund av den snabba kostnadsutvecklingen, knappast vara möjligt att bibehålla den nuvarande exklusiva licensfinansieringen av rundradio- och TV-verksamheten. En tänkbar möjlighet är att införa någon form av begränsad reklam finansiering av delar av Det har i detta sammanhang pekats på de erfarenheter som gjorts i en rad europeiska länder av olika system med kontrollerad reklam finansiering av i första hand TV-sändningar. De farhågor som från olika håll uttryckts inför reklamfinansiering med utgångspunkt från olika exempel från har mot denna bakgrund bedömts som överdrivna. Å andra sidan har man från olika håll pekat på dagspressens allt besvärligare ekonomiska situation och uttryckt allvarliga farhågor för de effekter som ett reklam-TV-system skulle kunna få på tidningarnas annonsintäkter. När frågan om en eventuell reklamfinansiering av hela eller delar av verksamhet diskuteras, är det av vikt att man tar stor hänsyn till vilka konsekvenser en sådan skulle få på massmediaområdet som helhet. a. från moderata samlingspartiets sida har förslag förts fram om att inrätta fristående produktionsbolag i första hand på TV-området. En parlamentariskt tillsatt nämnd skulle fördela sändningstiden mellan företagen. I nämndens avtal med programföretagen bör allmänna regler fastställas beträffande etik och kvalitet, skyldighet att ge utbildningsprogram eller information av lokalt intresse. Någon möjlighet till direkt påverkan på företagens programpolitik, skulle nämnden däremot inte ha. Ett sådant system skulle betydligt bättre än dagens tillgodose kravet på frihet och konkurrens i etern. Det skulle dessutom erbjuda såväl pressen som olika folkrörelser och intresseorganisationer möjlighet att bilda produktionsbolag. Det förefaller varken möjligt eller önskvärt att dröja så länge som regeringen förordar till /75, innan den långsiktiga politiken på etermediaområdet tas upp till prövning. möjliggöra att fristående produktionsbolag inrättas på i första hand TV-området och att en parlamentarisk nämnd fördelar sändningstiden. I denna nämnds avtal med programföretagen fastställs allmänna regler beträffande etik och kvalitet, skyldighet att ge utbildningsprogram eller information av lokalt intresse. Någon möjlighet till direkt påverkan på företagens program politik får nämnden inte ha.