ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FV0284 · 1972-01-13 00:00:00 — om förnyelse av det nuvarande rälsbussbeståndet. Nedläggningen av trafiksvaga järnvägslinjer har ökat i snabb takt. SJ :s järnvägsnät uppgår till ca 1 1 OOO km järnvägslinjer, vilket skall jämföras med att det omfattade . Denna utveckling har lett till att många orter i vårt land fått starkt försämrade kommunikationer. Glesbygdsproblematiken har härigenom accentuerats. Visserligen har många nedlagda järnvägslinjer ersatts med landsvägsbussar, men trots detta har bevisligen servicen för många bygder väsentligt minskats i kommunikationshänseende. Den övervägande delen av trafiken på de så kallade trafiksvaga linjerna sköts av rälsbussar. Det nuvarande rälsbussbeståndet är emellertid gammalt, hårt nedslitet och föga bekvämt från de resandes synpunkt. Det kan inte uteslutas att SJ :s underlåtenhet att successivt förnya och modernisera rälsbussbeståndet utgjort en bidragande orsak till den minskade passagerartrafiken på de aktuella bansträckorna. Dagens rälsbussbestånd kommer eller strax därefter att definitivt falla för åldersstrecket. Mot den bakgrunden är det märkligt att någon ersättning inte planerats enligt vad som upplysts av SJ :s centralförvaltning. I realiteten kan detta komma att innebära att vi råkar i den situationen att större delen av det trafiksvaga järnvägsnätet står utan lämpligt passagerarbefordringsmedel. I det läget kommer det att ligga nära till hands att man tvingas övergå till landsvägstrafik utan att någon valfrihet i praktiken finns. Konsekvenserna för våra glesbygder är lätta att föreställa sig. Det är därför av stor vikt att frågan om ersättning för rälsbussarna med det snaraste tas upp till behandling inom SJ medan handlingsfrihet ännu råder. Kungl, järnvägsstyrelsen bör ges i uppdrag att utreda frågan skyndsamt och offentligen redovisa sitt resultat. Härigenom ges möjlighet till en allsidig diskussion, och beslut i frågan kan fattas utan tvingande tidspress. Åberopande det anförda hemställs att ger Kungl. i uppdrag att anmoda kungl, järnvägsstyrelsen att utreda frågan om ersättning för det nuvarande rälsbussbeståndet. 1* 1972.
mot · FV02841 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om slopande av den allmänna arbetsgivaravgiften. Fr. o. m. utgår allmän arbetsgivaravgift till staten. Avgiften, som från början utgjorde av lönesumman, är fr. o. m. Någon avgift i vedertagen mening rör det sig inte om, utan i själva verket är det fråga om en löneskatt. Den allmänna arbetsgivaravgiften infördes i samband med övergången från allmän varuskatt till mervärdeskatt. Regeringens motivering förden nya pålagan var dels att ersätta den belastning, som genom en felaktig utformning av den allmänna varuskatten åvilat näringslivets investeringar, dels att täcka det inkomstbortfall för staten som tillrättaläggandet medförde. Då skatten höjdes till gavs ingen annan motivering än statens behov av skatteinkomster. En bruttobeskattning av denna typ, som utgår vid sidan av socialförsäkringssystemet, har vi aldrig ansett acceptabel. Den medför en omedelbar kostnadsbelastning och motsvarande försämring av vår internationella konkurrensförmåga. Som utvecklingen blivit har avgiften de facto belastat arbetsgivarna oavsett deras skatteförmåga och företer därmed alla de brister som en skatt på produktionsfaktorerna har. Dessa brister klarlades av allmänna skatteberedningen. Skattens negativa verkningar framstår så mycket allvarligare som lönsamheten inom näringslivet sjunkit oavsett löneskatten. Skatten drabbar särskilt hårt arbetskraftsintensiva företag, där lönerna utgör en hög andel av kostnaderna, inte minst företag i glesbygderna. Starka skäl talar alltså för att den allmänna arbetsgivaravgiften helt slopas. Med hänsyn till rådande sysselsättningsläge borde ett avskaffande av densamma ha ägt rum . Antalet arbetslösa personer var enligt 106 000, vilket nästan innebär en fördubbling mot det läge som rådde . statistik för ger besked om 85 600 arbetslöshetsanmälda, den högsta siffra som noterats sedan statistiken infördes . De statsfinansiella konsekvenserna av arbetsgivaravgiftens slopande behöver i det aktuella konjunkturläget inte verka avhållande. En ökad underbalansering av statsbudgeten är naturlig i det aktuella läget. Med stöd av det anförda hemställes att beslutar att förordningen (1968:419) om allmän arbetsgivaravgift tills vidare skall upphöra att gälla års ingång.
mot · FV02842 · 1972-01-01 00:00:00 — av herrar Hyltander och om rätt till avdrag vid inkomsttaxeringen för viss del av kostnaden för barntillsyn. I syfte att ge kvinnan som mor och vårdare av minderåriga barn och självfallet även i förekommande fall mannen valfrihet och möjlighet till förvärvsarbete har det allmänna vidtagit betydande anordningar. Det allmännas nettokostnader och barn när föräldraavgifterna frånräknats kan beräknas till ca . för denna form av service med daghems- resp. familjedaghemsplatser. Rimligen borde den som yrkesarbetar och har kostnader för ordnandet av en tillfredsställande barntillsyn i det egna hemmet ha rätt till någon form av ersättning i proportion till det allmännas nettokostnad för att ordna samma sak. En rätt till avdrag vid deklaration av ett belopp motsvarande det allmännas genomsnittliga nettokostnad medför ju inte jämställdhet i stöd från samhällets sida, då detta i det aktuella fallet blir lika med den del av beloppet som annars skulle tagits till skatt. Men det vore onekligen ett steg på vägen mot lika möjligheter till samhällsstöd för barntillsynen. Det skulle också möjliggöra för fler yrkesutbildade mödrar att låta sin utbildning komma arbetslivet och samhället till godo. Ett avdragssystem bör dock utformas så, att det inte ensidigt gynnar föräldrar med höga inkomster. Avdragsbeloppet bör därför maximeras. I avvaktan på mer genomgripande och jämställda former för det allmännas insatser med tillsynsservice för barn under skolåldern hemställer vi att beslutar att hos Kungl. Maj:t begära förslag till åtgärder medförande rätt för den som vårdar barn i eget hem till avdrag vid deklaration till inkomstskatt för kostnader för barntillsyn i enlighet med vad som anförts i motionen.
mot · FV02843 · 1972-01-26 00:00:00 — av herrar Hyltander och om befrielse från restavgift i vissa fall. Enligt uppbördsförordningen är den som inte senast förfallodagen inbetalar eller redovisar innehållen skatt skyldig att betala restavgift, vilken beräknas efter på det aktuella beloppet. Restavgift uttages även om vederbörande själv utan någon påminnelse från skattemyndigheten och utan kostnader för denna i form av indrivning o. d. betalar in det aktuella beloppet t. o. m. endast någon dag efter förfallodagen. Man tillämpar här en helt annan brott och straff-filosofi än i andra och betydligt allvarligare sammanhang med överträdelser av bestämmelser och lagar där villkorlig påföljd ofta förekommer. Om exempelvis skattebeloppet inbetalas efter förfallodagen, blir restavgiften på beloppet, vilket betyder en straffräntesats av . Det synes rimligt att den som försummat skatteinbetalning i rätt tid t. ex. högst en gång men sedan självmant och utan påminnelse betalt in beloppet strax efter förfallodagen t. ex. - skall vara befriad från att erlägga restavgift. att beslutar att hos Kungl. begära förslag till sådana regler vid inbetalning av skatt att den som högst inlevererat förfallen skattelikvid efter förfallodagen utan anmaning och åtgärder från myndighetens sida men från förfallodagen skall vara befriad från att erlägga restavgift.
mot · FV02844 · 1972-01-26 00:00:00 — av m. fl. om rätt till avdrag vid inkomsttaxeringen för gåvor till allmännyttiga Det torde inte råda några delade meningar om nyttan och värdet av det arbete som utföres såväl inom som utom landet av olika religiösa, humanitära, kulturella och vetenskapliga organisationer. Det stöd som samhället gett och ger till denna verksamhet täcker inte behoven, men samhällsekonomiska skäl medverkar till att man inte kan bidraga med önskvärda belopp. Här erfordras stöd från enskilda givare med intresse speciellt för den sak det gäller. En samverkan bör kunna ske mellan statligt stöd och den enskildes ideella engagement, som stimuleras av en rätt till avdrag vid inkomstdeklaration intill visst belopp. Förekomsten av statsbidrag behöver inte utesluta avdragsrätt för allmännyttiga ändamål, och även den som är kritiskt inställd till avdragsrätt borde kunna gå med på att frågan utreds. Det växande behovet av hjälp till och inte minst den kristna missionens del i u-landsarbetet är väl värda allt stöd. Skattelagstiftningen i många länder , , , , , , , och har regler med här avsedd innebörd, och veterligen har inga större svårigheter förmärkts vid tillämpningen. Avdragsrätten bör förbehållas fysiska personer, och det avdragsgilla beloppet bör maximeras. Med stöd av det anförda hemställes att beslutar att hos Kungl. Maj:t begära utredning rörande införandet av rätt för fysiska personer till avdrag vid inkomstbeskattning för gåvor upp till en viss maximigräns till u-hjälp och andra humanitära ändamål samt religiösa, kulturella, vetenskapliga och eljest allmännyttiga ändamål. () ()
mot · FV02845 · 1972-01-01 00:00:00 — av m. fl. om överförande av bryggerinäringen i statens ägo och om förbud mot alkoholreklam. Svensk alkoholpolitik har i betydande utsträckning präglats av en bestämd vilja att i möjligaste mån eliminera det privata vinstintresset. Det har betraktats som nödvändigt att ekonomiska intressen inte skall få otillbörligt inflytande på frågor som i stor utsträckning är av hälsomässig och social karaktär. Mellanölets tillkomst innebär att privata ekonomiska intressen fått inflytande över en betydande del av marknaden för alkoholhaltiga drycker. Oavsett vilken inställning man har till mellanölet som sådant, får det ändå anses angeläget att samhället har den totala kontrollen över tillverkning och marknadsföring av dylika drycker. Medvetna försök från tillverkare och marknadsförare att genom reklam stimulera till ökad konsumtion av alkoholhaltiga drycker måste stoppas. kommunisterna anser, i likhet med en växande folkopinion, att förbud borde införas mot alla typer av alkoholreklam. Denna reklam är särskilt skadlig därför att den vänt sig främst till ungdomen. Ett förstatligande av bryggerinäringen skulle koppla bort det enskilda vinstintresset på tillverkningssidan. Det skulle ge samhällsorganen friare händer att utforma en mera realistisk alkoholpolitik. Förstatligande av bryggerinäringen och förbud mot alkoholreklam innebär självfallet inte någon lösning på de sociala problem som de alkoholhaltiga dryckerna för med sig. För att man åtminstone skall närma sig en sådan lösning måste problemet angripas vid roten och djupgående åtgärder mot de bakomliggande sociala orsakerna sättas in. Detta förhållande kan emellertid inte få tas som intäkt för passivitet gentemot de enskilda vinstintressen som skadar folkhälsan. Med stöd av det anförda föreslås att uttalar sig för överförande av bryggerinäringen i statens ägo och hemställer hos regeringen om härför erforderlig utredning och framläggande av förslag om övertagandet; samt att för sin del beslutar om införande av förbud mot reklam i varje form för alkoholhaltiga drycker och till regeringen göra hemställan om erforderlig lagtext. PER (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i
mot · FV02847 · 1972-01-25 00:00:00 — av och i Arrie angående registreringen till folkbokföringen av personer som ej tillhör . De s. k. invandrarkyrkorna i vårt land har betydande svårigheter att fullgöra sina kurativa och pastorala uppgifter gentemot sina invandrande trosfränder. Svårigheterna är bl. a. beroende på kyrkornas svårigheter att nå kontakt med sina trosfränder. Såväl den romersk-katolska som den har betydande medlemskadrer i vårt land. Antalet för de katolska församlingarna kända katolikerna uppgår till 50 000 medan man räknar med att det i realiteten finns dubbelt så många. Att beräkna antalet är omöjligt på grund av brister i folkbokföringen. Kyrkornas svårigheter att få kontakt med sina trosfränder beror på att det i folkbokföringen inte finns uppgifter på samfundstillhörighet för dem som inte tillhör . I religionsfrihetslagen infördes ordningen att vid folkbokföringen endast skall antecknas om man tillhör eller ej. På så sätt kommer religionsfrihetslagen att indirekt medverka till en faktisk inskränkning i religionsfriheten för invandrarkyrkorna eftersom religionsfrihet måste innebära att kyrkor och enskilda får möjligheter att förverkliga sina religiösa behov. Betänkligheter mot en registrering kan anföras ur den personliga integritetens synvinkel. Denna synpunkt borde bli tillräckligt beaktad om det föreligger en frivillighet för vederbörande att redovisa sin trostillhörighet. säger om denna fråga: Den ökade immigrationen av bl. a. grekisk-ortodoxa och romersk-katolska trosbekännare som inte inträder i har aktualiserat ett behov av närmare angivande av samfundstillhörighet för att öka möjligheterna för präster m. fl. i sådana kyrkor att få kontakt med dessa invandrare. Kyrkomötet behandlade denna fråga och anhöll hos Kungl. Maj:t om ändring av anvisningarna för folkbokföringen. Kommer dylik ändring till stånd bör folkbokföringsmyndigheten förmedla anmälan härom till respektive samfund. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. hemställer om sådan ändring av anvisningarna för folkbokföringen att för personer som icke tillhör samfundstillhörighet registreras då vederbörande själv lämnar uppgift därom. () () K L , 1972
mot · FV02848 · 1972-01-26 00:00:00 — a' i Arrie ni. om rätt till avdrag vid inkomsttaxeringen för lön till make. De nya reglerna för beskattningen av äkta makar som trädde i kraft innebar bl. a. att arbetsinkomsterna skall beskattas individuellt. Undantag gäller dock för företagare som driver sin rörelse som fysisk person och båda makarna deltager i företagets skötsel. Även när båda makarna haft arbete i förvärvskällan kommer dock liksom tidigare den ene av makarna (i regel mannen) att bli skattskyldig för hela inkomsten. Makarna blir därigenom sambeskattade för arbetsinkomsterna. Familjer med faktisk sambeskattning och med gemensamma inkomster får vidkännas en betydligt högre skatt än om inkomsten beskattas efter var och ens arbetsinsats. Som exempel kan nämnas äkta makar som äger en affärsrörelse, där båda makarna i lika omfattning är sysselsatta och som där har en gemensam inkomst på 40 000, får en skatt som är högre än om makarna varit affärsanställda och då tjänat vardera. Den faktiska sambeskattningen påverkar också de sociala förmåner som är bundna till inkomstens storlek. De orättvisor som den faktiska sambeskattningen leder till i vissa fall bör enligt vår uppfattning undanröjas genom att någon form av individuell beskattning införs i de fall där familjeinkomsten är ett resultat av båda makarnas gemensamma arbetsinsatser i eget företag. En sådan ordning är desto mera befogad som olägenheterna med den faktiska sambeskattningen kan kringgås genom att företaget drivs i form av aktiebolag eller handelsbolag. Omläggningen av skattesystemet har också lett till att bolagsbildningen ökat i omfattning. Enligt vår uppfattning bör målsättningen vara att så långt möjligt utforma skattesystemet så att de blir neutralt med avseende på företagsformen. De praktiska svårigheter som kan finnas att dela upp inkomsten efter respektive makes arbetsinsats kan överbryggas genom att uppdelningen görs efter någon schablonmetod. Den medhjälpande maken bör enligt vår uppfattning få möjlighet att ta upp ett belopp motsvarande exempelvis högst 3 gånger basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring (f. n. ) som egen inkomst. Om den medhjälpande makens arbetsinsats varit av mindre respektive väsentligt mindre omfattning än den andres, kan den medhjälpande makens inkomst då sättas till två gånger respektive en gång basbeloppet. Respektive makes arbetsinsats bör givetvis vara avgörande för beloppets storlek. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar att hos Kungl. Maj:t anhålla om förslag till årets höstriksdag beträffande rätt till individuell beskattning enligt i motionen angivna grunder i de fall då äkta makar båda är verksamma i ett av dem drivet företag inom jordbruk, småindustri, hantverk, handel eller annan rörelse. () i Arrie () ()
mot · FV02849 · 1972-01-26 00:00:00 — av herrar Komstedt och i om rätt till avdrag vid inkomsttaxeringen för periodiskt understöd till fadderbarn i u-Iand. Fadderverksamhet ingår som en väsentlig del i de flesta humanitära organisationers hjälpverksamhet. Denna riktar sig i första hand till barn och ungdom i . Tack vare denna fadderverksamhet har ett mycket stort antal ungdomar i getts möjlighet till drägliga levnadsförhållanden och i icke obetydlig omfattning erhållit möjligheter till studier och vidareutbildning. De medel som står till förfogande för denna verksamhet insamlas i huvudsak i form av bidrag från enskilda personer. I första hand sker detta av ett kontinuerligt bidrag som i allt väsentligt kan jämställas med ett periodiskt understöd. I ett avseende skiljer det sig emellertid väsentligt ifrån det periodiska understödet och det är att periodiskt understöd är avdragsgillt vid självdeklaration för givaren. Enligt svensk skattelagstiftning är det emellertid inte möjligt att göra avdrag för periodiskt understöd till barn eller ungdom som bedriver studier. Det finns enligt vårt förmenande starka skäl som talar för att man vidtager alla tänkbara åtgärder för att stimulera denna fadderbarnsverksamhet. En sådan åtgärd skulle utan tvekan vara att göra faddergåvan avdragsgill. Med stöd av det anförda hemställes att hos Kungl. anhåller om en skyndsam utredning om möjligheterna att medge skattebefrielse för periodiskt understöd till fadderbarn i u-land. () ()
mot · FV02850 · 1972-01-25 00:00:00 — av i m. fl. angående rätten till avdrag vid inkomsttaxeringen för avgift tili grupplivförsäkring. tillförsäkrades stora grupper av anställda genom överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter en kollektiv grupplivförsäkring. Denna kollektiva försäkringsform har efter hand byggts ut och torde nu omfatta så gott som samtliga löntagare. Skyddet inom densamma har också förbättrats. Idén med kollektiv försäkring på detta område har också spritt sig till övriga grupper i samhället. Framför allt gäller detta inom företagarkretsar med relativt låga inkomster och med stort behov av försäkringsskydd. Risktagandet i dessa gruppers näringsutövning gör ofta behovet av försäkringsskydd starkt påkallat. Också inom dessa grupper har den kollektiva grupplivförsäkringen fått stor omfattning. De anställdas försäkringspremie betalas av arbetsgivaren och är efter en 1963 vidtagen ändring i skattelagstiftningen inte att betrakta som intäkt för försäkringstagarna. Övriga grupper betalar egenavgift som är avdragsgill vid deklaration inom ramen för det tillåtna avdraget för försäkringar. Detta är maximerat till för ensamstående och för äkta makar. Med de regler som gäller med för vissa grupper kostnadsfri försäkring utan beskattning av värdet härav och för andra grupper avdragsrätt för egenpremie inom en ram som tillerkännes alla föreligger en skillnad i skattemässig behandling som det inte finns grund för. Vid bedömningen härav bör också beaktas att vid utfall från försäkringen görs ingen åtskillnad i skattehänseende. Det är således angeläget från rättvisesynpunkt att person som icke åtnjuter fri grupplivförsäkring alltid tillerkänns rätt till avdrag i deklarationen för sådan premie, vare sig den ryms inom det för alla medgivna avdragsbeloppet eller inte. Avdraget bör maximeras i nivå med kostnaden för den till utgående premien. Några större svårigheter att kontrollera ett dylikt avdrag torde under sådana förutsättningar inte föreligga. Med en enkel kryssmarkering torde också risken undanröjas för att en person som har båda försäkringsformerna får dubbelkompensation. Vad här har anförts beträffande skattereglerna kommer förmodligen också att gälla beträffande den skattemässiga behandlingen av den mellan LOSAF överenskomna kollektivavtalsbundna gruppsjukförsäk ringen (AGS). Premien härför är beräknad till av lönesumman med samma inkomstgränser som beträffande den allmänna sjukförsäkringen. Om så blir förhållandet, vilket alla praktiska skäl talar för, blir orättvisan ännu större. Den maximala försäkringspremien för grupplivförsäkringen och gruppsjukförsäkringen tillsammans torde då komma att överstiga det nu tillåtna avdraget för försäkringar (för makar). Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar att hos Kungl. Maj:t anhålla om utredning och förslag beträffande den skattemässiga behandlingen av avgifter till grupplivförsäkringar i enlighet med vad som anförts i motionen. AXEL () i () i Arrie
mot · FV02851 · 1972-01-26 00:00:00 — av herrar i och i angående beskattningen av skadeståndsersättning i form av engångsbelopp. Vid personskada som medför för framtiden bestående nedsättning i arbetsförmågan utgår enligt svensk skadeståndsrätt ersättning i form av livränta för nedsättning i arbetsförmågan samt därutöver ett särskilt engångsbelopp såsom skadestånd för lyte och framtida men. Det inträffar numera ganska ofta, att den ersättningsberättigade i stället för livränta hellre skulle vilja få ut sitt skadestånd i form av ett engångsbelopp, som då skulle omfatta även skadeståndet för lyte och framtida men. föreligger den skillnaden mellan skadeståndet i form av livränta samt skadeståndet för lyte och framtida men att livräntan alldeles såsom förlorad arbetsförtjänst är beskattningsbar inkomst, medan däremot ersättningen för lyte och framtida men, som har karaktär av ideellt skadestånd, icke är föremål för någon beskattning. När skadestånd för nedsättning i arbetsförmågan i vissa fall bestäms till ett belopp i ett för allt, blir den del av engångsbeloppet som anses motsvara livräntan beskattningsbar inkomst, och beloppet läggs i regel till den arbetsförtjänst som den ersättningsberättigade har under det år då han uppbär engångsbeloppet såsom skadestånd. Genom en sådan sammanläggning av egångsbeloppet med arbetsförtjänsten blir skatten ofta så hög att den ersättningsberättigade måste avstå från att välja det av honom önskade engångsbeloppet i stället för livräntan, trots att engångsbeloppet skulle varit den ersättningsberättigade till en betydligt bättre hjälp än en livränta. Det inträffar mycket ofta i samband med skadereglering hos ett försäkringsbolag på grund av trafikförsäkring eller ansvarsförsäkring att även försäkringsbolaget skulle vara villigt att tillmötesgå den ersättningsberättigades önskan om att få ett engångsbelopp i stället för livränta, men då kommer skattefrågan in i bilden och medför att man måste avstå från att välja engångsbelopp vid uppgörelsen mellan försäkringsbolaget och den ersättningsberättigade. Särskilt vid mindre invaliditeter vore det ur många synpunkter fördelaktigt om man kunde låta skadeståndet utgå i den formen att den ersättningsskyldige själv eller genom sitt försäkringsbolag betalade skadeståndet på en gång i stället för att utge ersättning under en lång följd av år med en mindre livränta. Det bör nämnas att skadeståndet vid invaliditet i ett flertal andra länder, bl. a. i och , regelmässigt fastställes till ett engångsbelopp och detta är då fritt från beskattning. Med hänvisning till dessa synpunkter hemställes att hos Kungl. Maj:t hemställer om en utredning an gående beskattningen av skadestånd i form av engångsbelopp.