mot · FV02913 · 1972-01-26 00:00:00 — om straffbestämmelser angående ekonomiskt förtal. I , 5 kap. 1 §, återfinns vissa bestämmelser om straffrättslig bedömning av förtal. Där stadgas, att om den som utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift, som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, dömes han för förtal till böter. Om han var skyldig att uttala sig eller det eljest med hänsyn till omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken, dömes han ej till ansvar om han visar att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den. Under denna bestämmelse faller inte förtal, som är riktat mot juridisk person. Inte heller är ekonomiskt förtal, dvs. lämnande av ogrundad uppgift angående gärning eller omständighet, som är ägnad att skada den angripne i utövning av yrke eller näring eller eljest ekonomiskt hänseende, straffbart. Även enligt strafflag var förtal som riktade sig mot juridisk person straffritt. Vid förtal av kollektiv kunde straff utmätas endast om någon enskild person inom kollektivet kunde anses utpekad. Denne kunde då föra talan om ansvar för ärekränkning för egen del. Det finns rättsfall som bekräftar detta, exempelvis NJA 1904 s. 483 och 1950 s. 250. Under förarbetena till anfördes från straffrättskommitte'ns sida att någon principiell grund inte kunde åberopas för att utesluta kollektiva enheter för skydd mot ärekränkning. Departementschefen fann emellertid inte att behov förelåg av någon utvidgning av det straffbara området, varför någon bestämmelse om ärekränkning av kollektiv inte togs med i förslaget till brottsbalk. 1 anslutning till riksdagsbehandlingen av upptogs i en 1962 väckt motion (1:536) frågan om straffrättsligt skydd för kollektiva enheter. Enligt motionärens mening var det angeläget att övervägde huruvida behov förelåg av en straffbestämmelse av något slag som kunde bereda skydd åt stiftelser, företag och sammanslutningar, fackliga och andra, mot i varje fall sanningslösa påståenden, som föranledde ekonomisk skada. Motionen avstyrktes av första lagutskottet som emellertid uttalade: Utskottet anser det möjligt att frågan om ekonomiskt förtal ej kan erhålla en tillfredsställande reglering inom den naturliga ramen för lagstiftningen mot illojal konkurrens. Eventuellt kan det då visa sig lämpligt att i upptaga ett stadgande i ämnet. Spörsmålet härom synes dock icke böra upptagas till ytterligare övervägande i förevarande sammanhang utan först då utredningen om illojal konkur 1* - 1972. rens, vilken numera omhänderhar varumärkes- och firmautredningens ifrågavarande uppgifter, har framlagt resultatet av sitt arbete. På grund av att särskilt stadgande om ärekränkning mot kollektiva enheter saknas i anser man att huvudregeln i 1 § måste tolkas något mer extensivt. Huvudregeln bör sålunda anses tillämplig på sådana yttranden som formellt avser t. ex. en juridisk person, en kår, invånarna i ett hus eller annan grupp, men måste så förstås, att en eller flera bestämda personer därigenom utpekas. Vad angår förtal innehållande beskyllning som ej är nedsättande för den beskylldes anseende, men som är menlig för hans yrke, näring eller fortkomst, ville straffrättskommittén införa en straffbestämmelse i bedrägerikapitlet. Emellertid kom något stadgande om ekonomiskt förtal ej att inflyta i . På grund därav torde den allmänna bestämmelsen om förtal böra anses något mera omfattande än kommittén avsett. 1 sin motivering till avstyrkande av kommitténs förslag anförde departementschefen, att spridande av oriktiga eller ogrundade uppgifter om en persons yrkesutövning eller ekonomiska förhållanden ofta kan åtkommas som vanlig ärekränkning. Den av kommittén föreslagna bestämmelsen om ekonomiskt förtal avsåg straff för den som om annan lämnade ogrundad uppgift angående gärning eller omständighet som var ägnad att skada denne i utövning av yrke eller näring eller eljest ekonomiskt hänseende. Departementschefen anförde, att i den mån det var frågan om sådana närings- och ekonomiska förhållanden, som inte kunde sägas ha något samband med det personliga anseendet, hade det föreslagna stadgandet sin väsentliga betydelse i förhållandet mellan olika näringsidkare och berörde därför spörsmål som lämpligast borde regleras i lagstiftningen mot illojal konkurrens. Lagrådet uttalade en annan mening och ansåg, att det inte i borde saknas en bestämmelse i ämnet. Sådan ryktesspridning som det här vore fråga om syntes knappast höra hemma i lagstiftningen mot illojal konkurrens. Ett stadgande därom borde alltså meddelas i . Lagrådets uppfattning följdes emellertid inte utan i propositionen vidhölls den tidigare intagna ståndpunkten. I betänkandet Otillbörlig konkurrens, avgivet av utredningen om illojal konkurrens (SOU 1966:71), upptogs frågan till behandling, och utredningen framlade också ett förslag varigenom det skulle bli möjligt att ingripa mot i näringsverksamhet använda oriktiga och vilseledande framställningar, som kunde medföra risk för att konsumenter och andra som tar del av dem påverkas i sitt handlande. Härigenom skulle man också bereda i första hand konsumenter och andra adressater, men i andra hand också andra näringsidkare, ett skydd mot skada till följd av oriktiga eller vilseledande uppgifter. Frågan om ekonomiskt förtal kom sedermera att behandlas i Kungl. Maj:ts proposition 1970:57 angående otillbörlig marknadsföring m. m. Departementschefen anförde härvid bl. a. följande: De nu behandlade frågorna aktualiserar problemet om s. k. ekonomiskt förtal, dvs. förtal som riktar sig mot en fysisk eller juridisk person och medför ekonomiska skadeverkningar för denne men som inte innefattar angrepp mot någons personliga heder. Vid tillkomst avstod man från att reglera frågan om ekonomiskt förtal under hänvisning till pågående utredning rörande lagstiftningen mot illojal konkurrens. De principer efter vilka jag i det föregående har angett att generalklausulen bör tillämpas ger näringsidkare ett visst skydd mot förtal från konkurrenters sida. En företagare som lider skada till följd av en överträdelse av lagen bör, som jag kommer att beröra längre fram, ha möjlighet att föra skadeståndstalan på grund därav. Problemet om ekonomiskt förtal går emellertid långt utöver vad som täcks av den föreslagna generalklausulen. Förtal från en näringsidkare mot en annan kan förekomma i andra sammanhang än som led i reklam och marknadsföring eller avse annat än sådana uppgifter om kommersiella förhållanden som generalklausulen kan tillämpas på. Det kan rikta sig mot eller härröra från andra än näringsidkare. Felaktiga uppgifter som sprids i form av offentlig eller privat konsumentupplysning från allmänna organ, privata organisationer, massmedia eller enskilda personer kan exempelvis vara ägnade att medföra ekonomisk skada för den som drabbas därav. Flera remissinstanser har anfört att allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtal behövs. Sådana bestämmelser har emellertid inte sin naturliga plats vare sig i en lag om otillbörlig konkurrens eller i en lag om otillbörlig marknadsföring utan i och tryckfrihetsförordningen. Frågan om införande av allmänna bestämmelser i ämnet får tas upp i annat sammanhang. I det övriga saknas liksom i uttryckliga bestämmelser om ärekränkning av kollektiva enheter. Detta innebär dock ej, som fallet är i , att sådant förtal ej kan åtkommas med straff. I dansk och finsk rättspraxis har privaträttsligt kollektiv ansetts kunna utgöra objekt för förtal, ehuru förtalsparagraferna i den danska strafflagen avser skydd mot angrepp på yrkesäran. Även enligt norsk rättspraxis uppfattas juridiska personer och andra sammanslutningar såsom likställda med fysisk person i ärekränkningshänseende. § 247 i norska strafflagen är tillämplig på uttalanden, som är menliga för den utpekades eller naering fornod ne tillit. I schweizisk rätt anses numera att art. 173 i strafflagen är tillämplig vid förtal av privaträttsligt kollektiv. Bland förmögenhetsbrotten har upptagits en bestämmelse angående Kreditschädigung (art. 160), som avser att skydda fysisk och juridisk person mot påståenden, som är skadliga för das wirtschaftliche Ansehen, dvs. Huruvida förtalsparagraferna i den tyska strafflagen är tillämpliga även på juridiska personer är omstritt i doktrinen. Sådana kollektiv, som har en rättsligt erkänd social och/eller ekonomisk funktion, har dock i rättspraxis åtnjutit skydd. 1 § 187 stadgas om Kreditgefährdung. Bestämmelsen är i stort sett likalydande med art. 160 i den schweiziska strafflagen och omfattar liksom denna även juridiska personer. 1 fransk rätt skyddar art. 29 i du 29 juillet 1881 sur la liberté de la presse även juridiska personer mot förtal. Också yttranden, som utgör angrepp på yrkesäran - la considération är här kriminaliserade. Engelsk rätt överensstämmer i straffrättsligt hänseende i stort med svensk i vad gäller förtal av kollektiv. Till skillnad mot vad som är fallet i finns emellertid en omfattande och detaljerad skadeståndsrättslig reglering. Genom denna skyddas juridisk person både mot uttalanden av ärerörig beskaffenhet som är kränkande för anseendet, defamatory imputation, och mot andra för näringsverksamheten skadliga utsagor, malicious falsehood. Avslutningsvis anser jag att starka skäl talar för att frågan om ekonomiskt förtal ges en laglig reglering i och tryckfrihetsförordningen. Med hänvisning till det anförda hemställes att hos Kungl. anhåller om förslag till sådana ändringar i 5 kap. 1 § och 7 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen att dessa även kommer att omfatta bestämmelser om ekonomiskt förtal.