mot · FV021724 · 1972-10-25 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 104 med förslag till ändring i sjukvårdslagstiftningen, m. m. I propositionen föreslås bl. a. en höjning av avgiften från sjukförsäkringen till sjukhusen från . I samband härmed höjs också avdraget på försäkrads sjukpenning vid sjukhusvård från . Förslaget i propositionen följer således linjen om att i ökad grad lägga kostnaderna för sjukhusvården på den sjuke. Alltmer avlägsnar man sig från det av års riksdag fattade principbeslutet om fri sjukhusvård. Det mest betänkliga i detta sammanhang är dock att verkningarna blir synnerligen kännbara för landets folkpensionärer. Visserligen har sjukhjälpstiden för pensionärer utsträckts . Den kommunistiska riksdagsgruppen bekämpade under en lång följd av år den orimliga begränsningen som före tillerkände en pensionär högst . Naturligtvis borde begränsningen ha upphävts helt och hållet och jämlika rättigheter tillerkänts den grupp människor som i så hög grad är i behov av sjukförsäkringsskydd i likhet med icke-pensionärer. Höjningen för utförsäkrad till . per vårddag innebär för utförsäkrad pensionär en sjukhuskostnad av . för hel månad. Pensionsbeloppet är , pensionären får alltså . Detta belopp motsvarar inte ens det garantibelopp motsvarande på utgående pension, som pensionären lagligen garanterats för eget behov (fickpengar). Detta belopp är . Konsekvensen kan också bli en annan. Flera primärkommuner har i sina regler för kommunalt bostadstillägg stipulerat, att sådant tillägg inte utgår vid stadigvarande vistelse i sluten vård. Som stadigvarande följer man den förutvarande för sjukhjälpstid, dvs. Resultatet blir alltså att den egna bostaden måste uppges, eftersom medel saknas att klara hyran utan bostadstillägg. Saken är emellertid den att begreppet stadigvarande sjukhusvistelse alls inte är ett entydigt begrepp. Den långtidssjuke kan få hempermission och t. o. m. bli utskriven. uttalade sig om 1967 års sjukförsäkringsutredning (SOU 1967:63) på tal om resonemanget om överskottsproblemet, dvs. risken av att en pensionär intagen på sjukhus eller sjukhem kunde lagra sina pensionspengar anförvanter kunde sedan som arv orättmätigt bli ägare av sparslanten. I själva verket är det nästan som om utredningen skulle anse det vara uteslutande skadligt att i sluten vård intagna pensionärer förmår spara Till det vill vi anföra, att en sparslant exempelvis kan komma till stor nytta, om en i långtidsvård inskriven patient blir utskriven. Så har skett även i fråga om patienter, om vilka man trott att de aldrig skulle kunna lämna ett sjukhus eller en vårdinstitution. Just inom mentalsjukvården händer t. ex. detta i stor utsträckning, när nya mediciner och metoder, som gjorde åtskilliga förment kroniska fall tillgängliga för terapi, började användas mera systematiskt under loppet av 50-talet. Man får räkna med att sådant kommer att kunna hända inom både psykisk och somatisk vård. Men även oavsett sådana förbättringar i terapin, så är det dock normalt att åtskilliga s. k. långtidsfall blir utskrivna och att de då för sin fortsatta försörjning och rehabilitering är i hög grad beroende av att ha en sparslant och att de likaså har kvar möjligheten att kunna flytta tillbaka till sin ursprungliga bostad. Hur situationen ur en annan synvinkel ter sig belyser en lokaltidning i nordvästra förortsområde. Till områdets tre sjukhus, Löwenströmska, och väntar 220 långvårdspatienter på en plats och dessutom ytterligare 141 psyko-geriatriska långvårdsfall. Överläkaren vid betecknar det som en otäck lång kö, och fortsätter: Den skulle kunna förkortas betydligt om de patienter vi har möjlighet att skriva ut hade sociala möjligheter att bo i ett eget hem. De har ofta ingen lägenhet. Kommunerna har inte råd med tillräckligt många hemsamariter och hemsjukvården skulle i många fall fungera otillfredsställande. Denna kedja av faktorer, som tillsammans bildar ett fullständigt orimligt förhållande, har flera aspekter. Att slopa begränsningen är ett problem som får tas upp i annat sammanhang. Reglerna för utgivandet av kommunalt bostadstillägg åt stadigvarande långtidssjuka, som i praktiken kan leda till att pensionärer inte har något eget hem alls att komma till under permissionerna från sjukhuset, är saker som borde kunna rättas till hos vederbörande kommuner. Men det finns en möjlighet att åstadkomma en åtminstone delvis lättnad i pensionärernas situation: det är att inte vidta någon höjning alls av avdraget på försäkrads sjukpenning. De långtidssjuka vare sig de är utförsäkrade eller ej kommer i ett avgjort bättre läge. Hänvisningen till att sjukhushuvudmännen kan bevilja avgiftsnedsättningar eller befrielse är ett dåligt argument. Sättet att bedöma dessa frågor i nuvarande tider av landstingens ansträngda ekonomi skapar klyftor i förmåner beroende av inom vilket landstingsområde den sjuke bor. Med stöd av det anförda föreslås att avslår förslaget i propositionen 1972:104 om höjning av avdraget på den försäkrades sjukpenning vid sjukhusvård från . PER (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) 72 1763 S 1972