mot · FV02372 · 1972-01-01 00:00:00 — Motioner nr 372 1972 av och om statlig industriexpansion i . Utflyttningen från Norrlandslänen däribland har tillfälligtvis dämpats. På sina håll har detta tolkats som ett resultat av den förda lokaliseringspolitiken, men det är ett grundfalskt resonemang som inte har med verkligheten att skaffa. Sanningen är i stället att den försämrade ekonomiska konjunkturen har inneburit minskade möjligheter att lika lättvindigt som tidigare skyffla iväg folk från norr till söder. Därtill kommer att avfolkningspolitiken i vissa kommuner har gått fram som en slåttermaskin och att det givetvis också finnes en nedre gräns för hur långt avtappningen av produktiv arbetskraft kan gå. I har situationen på intet sätt förbättrats, och den arbetslöshetsstatistik som presenterades efter folkmängdssiffrorna var en effektiv dementi på talet om att »trenden har vänt» och att situationen nu skulle vara bättre. Den tillfälliga dämpning av utflyttningen som framkallade vissa glädjeutbrott är ingenting unikt. Detsamma kunde konstateras exempelvis 1967 då en nedgång i den ekonomiska konjunkturen också då innebar minskade möjligheter att flytta folk till industrier söderut. efteråt nådde utflyttningen från och övriga Norrlandslän nya rekordsiffror. Man har all anledning befara att vid en förändrad konjunkturbild kommer takten i avfolkningen och utflyttningen åter att höjas till tidigare eller högre nivå. Den lokaliseringspolitik som fattade beslut om 1964 har sannerligen inte inneburit blomstring för utan tvärtom. Det som har varit bra för storfinansen har inte varit bra för folket. som den s. k. lokaliseringspolitiken fungerat har nettoutflyttningen från sprungit upp till närmare 25 000 personer. AMS har fungerat som en storfinansens resebyrå med sådan energi att initialerna i folkmun har kommit att tolkas som parollen . års lokaliseringsutredning lade fram sitt betänkande »Lokaliserings- och regionalpolitik» ställdes det från många håll förhoppningar om en principiellt ny regionalpolitik, men de som hoppades på nya djärva grepp torde vara besvikna. Det blev inga stora förändringar, och huvudlinjen kvarstår obruten, nämligen en intensiv penningösning över den privata företagsamheten. Favörerna blev ännu fler, inte bara till investeringar utan också därigenom att samhället i allt högre grad också svarar för lönekostnaderna. Företagens ägare åtar sig däremot att ta hand om vinsten och bestämmanderätten. Det finns också en rad utmanande exempel på hur privata lycksökare ofta söderifrån utnyttjat samhällets generositet och kommunernas nödläge till att kamma in så mycket pengar som möjligt under kortaste möjliga tid, varefter kommuner och anställda lämnats i sticket. Det privata näringslivets insatser innebär följaktligen ingen lösning på problemen. Den redovisning som gjorts i den fysiska riksplanen visar också att privatkapitalet inte alls har för avsikt att förlägga några betydelsefulla industrier i norr. Praktiskt taget alla industrier av format vill man lägga i den sydligaste tredjedelen av vårt land. Problemet i har undan för undan växt, men detsamma gäller också opinionen för en principiellt ny näringspolitik. Nya former av proteströrelser växer upp, eldade av den indignation som i allt större utsträckning besjälar norrbottningarna. I vissa delar av länet är problemen särskilt accentuerade, och snabba och genomgripande åtgärder måste sättas in. Sker inte detta, kan man inte längre tala om att »en katastrof hotar» den är mycket snart ett faktum. Till de hårdast drabbade hör och inlandskommuner, , och . I de regionerna har avfolkningen och ödeläggelsen fortskridit skrämmande snabbt, till stor del på grund av att de traditionella basnäringarna jord- och skogsbruk har genomgått en snabb strukturomvandling som radikalt minskat möjligheterna till sysselsättning och utkomst. Den utvecklingen fortsätter, och alla sakkunniga bedömare är helt klara över att antalet anställda inom skogsbruket ytterligare kommer att skäras ner. Kommunerna , och hade tusen personer utan arbete; 800 sysselsätts i olika former av beredskapsarbeten. Därtill finns, där liksom annorstädes, en betydande dold arbetslöshet. Utvecklingen i de tre nämnda kommunerna utgör en drastisk illustration över den nuvarande lokaliseringspolitikens felaktiga uppläggning och otillräcklighet. Enbart var avtappningen 1 225 personer. presenterade 1970 en larmrapport över utvecklingen just i , och . Av de drygt 32 000 invånarna som fanns 1960 var bara 25 000 kvar 1970. Alltså en minskning med 7 000 personer eller på denna korta tid. ensam minskade sin befolkningssiffra med en fjärdedel. Av de tre kommunblocken har drabbats hårdast. Kommunen som till ytan skulle kunna rymma hela har en befolkning på under 11 000. var siffran 14 000. Det har gått det fastslogs av länsplanerarna att det måste skapas 2 000 arbetstillfällen i dessa kommuner. Utvecklingen har gått åt rakt motsatt håll. I , och har antalet arbetstillfällen minskat med ungefär samma siffra. Så har alltså den aktiva lokaliseringspolitiken fungerat i denna region. Lika allvarligt är läget i , och . Låt oss illustrera vad som skett genom att blicka litet längre tillbaka än i föregående exempel. 19501970 har befolkningstalet i kommun minskat med 2 700, med 1 000 i och med 1 784 i kommun. Dominerande bland dem som flyttat är åldrarna under . Åldringarnas antal ökar, födslarna minskar. Arbetslösheten är stor och . I området sker nu en hastig förändring i negativ riktning, framför allt beroende på att man inte lyckats ersätta den traditionella sysselsättningsbasen, jord- och skogsbruk som sviker, med någonting annat. sker en gradvis urholkning också av inlandets tätorter som i stor utsträckning haft karaktären av servicecentra. Serviceföretag slår igen på grund av minskat underlag, och det tvingar i sin tur iväg ytterligare människor, och därmed är man inne i en ond cirkel. Kvar står kommunernas väldiga investeringar i skolor och andra allmänna inrättningar som inte kan användas på maximalt sätt. Det område som brukar betecknas som malmfälten består av kommunerna . Båda kommunerna är extremt beroende av och dess nuvarande aktivitet, dvs. har det gällt att så snabbt som möjligt exploatera malmtillgångarna i och . Den snabba takten i exploateringen kan också med fog karakteriseras som en form av rovdrift med norrbottniska naturtillgångar utan tanke på vad som händer när malmen tar slut. har också en ny situation inträtt, nämligen avsättningssvårigheter på exportmarknaden. Den internationella konkurrensen har hårdnat, och de tecken som redan syns måste betraktas som en allvarlig varning. Gruvbolag från andra länder konkurrerar nu på marknader som tidigare räknats som traditionella avsättningsområden. Allt tyder på att detta nya läge kan få allvarliga konsekvenser för malmförsäljningen, och man måste med fruktan fråga sig vad som skulle hända om malm försäljning drabbades av allvarliga bakslag med ty åtföljande minskning av gruvdriften. Då ligger den ekonomiska katastrofen snuddande nära för både kommuner och enskilda människor i området. Näringslivets ensidiga uppläggning innehåller denna latenta fara. Vi har tagit dessa tre regioner i som exempel på områden där särskilda insatser snabbt måste sättas in: inlandet och TornedalenÖverkalix, därför att utvecklingen måste karakteriseras som katastrofal, malmfälten därför att det ensidiga näringslivet är livsfarligt om malmkonjunkturen skulle svikta på allvar. Alla tre regionerna har välbekanta naturtillgångar som bättre kunde utnyttjas. Inlandet, och har stora skogstillgångar, och det gäller i viss omfattning också Gällivareområdet. En ökad förädling måste vara fullt realistisk. Malm- och mineralfyndigheter finns i både och inlandet. Gruvor kan öppnas och fyndigheterna exploateras. är utomordentligt lämpligt för grönsaksodling i stor skala, och jordbruket kan utvecklas. öppnar nya möjligheter för inlandskommunerna, och ett järnvägsbygge från Kaunisvaara till skulle gynna hela den industriella utvecklingen i . När det gäller malmfälten är det nödvändigt att regeringen och känner sitt ansvar inför denna region, som genom befolkningens hårda slit har lämnat ifrån sig enorma belopp till den svenska statskassan, och vidtar planmässiga förberedelser för att åstadkomma en breddning av näringslivet. Vi behöver inte i detta sammanhang upprepa alla de konkreta förslag som ställts av kommunisterna såväl i som lokalt, men klart är att de nämnda regionerna liksom länet i sin helhet innehåller förutsättningarna för industrietablering i tillräcklig skala. Vi vill i sammanhanget återkomma till den avgörande lokaliseringsinsatsen, nämligen upprättandet av en stor statlig maskin- och verkstadsindustri och statlig fordonstillverkning. Det är industrietableringar av detta slag som genom spridningseffekt skulle få betydelse inte bara för TornedalenÖverkalix och inlandet utan för hela länet. som satsar nästan uteslutande i är ett exempel på hur en stor basindustri kan basera sin tillverkning på underleverantörer. Företaget har sin tillverkning spridd till flera hundra platser. Det är verkstäder och mindre företag som tillsammans ger arbete åt över 25 000 anställda. Det är mot denna bakgrund helt riktigt att säga att en eller flera stora industrier med högförädlad produktion på sitt program skulle bli en för länet avgörande lokaliseringsinsats. I ett interpellationssvar fällde inrikesminister bl. a. följande ord (protokoll 1971:7577, s. 95): »Man skulle naturligtvis kunna inrätta vår ekonomi och vår sociala politik på ett sådant sätt att vi skulle kunna realisera nästan vilka mål som helst som vi ställer upp för låt oss säga eller för skogslänen, men det skulle förutsätta en mycket stark dirigering av investeringar och produktion.» Men det är just detta som erfordras. Man måste skaffa de styrmedel som behövs för att dirigera investeringar och produktion och tvinga storfinansen att investera i områden där det är bäst för samhälle och människor. Till denna starka dirigering hör naturligtvis också planmässig uppbyggnad av ett tillräckligt stort och väl differentierat statligt näringsliv, och det skulle också kunna ske om bara regeringen hade vilja och tillräckligt politiskt kurage. Vi anser att det finns anledning att ta fasta på en formulering i »Länsprogram 70» för , där bl. a. säger: »Med tanke på betydelsen av att fungerar gentemot såväl riket som den enskilde individen vill /understryka betydelsen av att statsmakterna förstärker de regionalpolitiska åtgärderna i länet. kan lämpligen utgöra en försöksregion för kraftig sysselsättningsinsats .» Med hänvisning till det ovan anförda hemställer vi1 att hos regeringen anhåller om ett snabbt utarbetande av en femårsplan för statlig industriexpansion i med målsättningen att skapa full sysselsättning utan avfolkning, varvid i första hand bör beaktas: att en statlig maskin- och verkstadsindustri upprättas, att en industri för fordon- och containertillverkning upprättas, att åtgärderna förstärks för NJA:s utveckling mot ökad manufakturering med beaktande av behoven av att förlägga en industriell tillverkning till flera delar av länet, att särskild uppmärksamhet ägnas åt uppgiften att snabbt skapa nya arbetstillfällen i , inlandet och malmfälten. (vpk) (vpk) 1 (Se även motion 1972:379) Kartong: S. 5.