mot · FV021812 · 1972-11-17 00:00:00 — Lokaliseringsstödet måste i ökad utsträckning differentieras så att väsentligt starkare stöd kan utgå i områden med stora sysselsättningssvårigheter. Räntebefrielse för lokaliseringslån bör i sådana områden kunna medges upp till och lokaliseringsbidrag av stödunderlaget. Sysselsättningsstödet för nya arbetstillfällen i det s. k. inre stödområdet måste ökas och utsträckas till att gälla även andra områden med stora sysselsättningssvårigheter. Stödperioden bör utsträckas till med en successiv avtrappning av beloppet. Särskilt lokaliseringsstöd bör kunna utgå till företag som vid utvidgning eller nyetablering är berett att lokalisera verksamhet till område med svagt utvecklat näringsliv. Stödet bör efter särskild prövning kunna beviljas i olika former (bidrag, lån, räntebefrielse, sysselsättningsstöd) till ett sammanlagt belopp som kompenserar företaget för de kostnadshöjningar, som lokaliseringen medför. De lokaliseringspolitiska organen bör genom uppsökande verksamhet medverka till att sådana etableringar kommer till stånd. Samhället bör i form av s. k. industricentra eller hantverks- och industrihus bygga lokaler för uthyrning eller försäljning till industri- och serviceföretag i områden med stora sysselsättningssvårigheter samt medverka till upprustning och återanvändning av outnyttjade lokaler. För sysselsättningen i de s. k. skogslänen och jämförbara områden är det väsentligt att ta till vara alla möjligheter att skapa ytterligare sysselsättningstillfällen. Härvid kan nya statliga företag vara nödvändiga. Särskilt i glesbygder som har stora sysselsättningssvårigheter måste möjligheterna till kombination av jordbruk och skogsbruk med andra sysselsättningar som industri, servicenäringar och turistnäringar effektivt tillvaratas. Jordbrukspolitiken måste skyndsamt ändras så att detta möjliggörs. Ökade insatser för skogsvård och miljövård är också av stor regionalpolitisk betydelse. Ett förstärkt glesbygdsstöd är nödvändigt för ökade sysselsättningsmöjligheter och förbättrad service i glesbygdsområden med stora sysselsättningssvårigheter. Samhället bör inom lokaliseringsområden särskilt främja utbildningen av såväl företagare som arbetskraft. Statliga och kommunala industribeställningar bör i möjlig utsträckning utläggas till företag i lokaliseringsområden. Ökade insatser för företagsrådgivning och information, speciellt till mindre företag, samt för särskilda marknadsföringsåtgärder är viktiga i en aktiv regionalpolitik. Företagarföreningarna måste byggas ut så att de i olika avseenden kan fungera som regionala näringspolitiska basorgan, bl. a. med uppsökande verksamhet bland personer som kan vara intresserade av att starta nya företag. Den allmänna arbetsgivaravgiften bör differentieras så att bördan lättas för företag inom de sysselsättningssvaga områdena. Det är också angeläget att pröva förbättrade avskrivningsmöjligheter för anläggningar i sådana områden. Energiskatten bör differentieras så att styrmedel erhålles för regionalpolitisk! önskvärd lokalisering av främst energikrävande industri. Investeringsfonderna bör i ökad utsträckning användas för aktiv lokaliseringspolitik i sysselsättningssvaga områden. För mindre företag som inte kan utnyttja systemet med investeringsfonder måste möjligheter ges att göra skattefria avsättningar i annan form, t. ex. på investeringskonton i bank eller annan penninginrättning, på villkor som svarar mot vad som gäller för investeringsfonderna. Den ekonomiska politiken måste anpassas till den regionalpolitiska målsättningen, bl. a. så att kreditgivning till investeringar i lokaliseringsområden så långt möjligt undantas från kreditrestriktioner i åtstramningslägen. Ytterligare koncentration till storstads- och stockningsområdena måste från sociala och miljömässiga synpunkter effektivt motverkas, främst genom positiva lokaliseringsåtgärder i undersysselsättningsområden. Lämplig och möjlig utflyttning från storstadsområden av främst serviceföretag, förvaltningsenheter och huvudkontor bör främjas. Regionalpolitiken måste inriktas på att möjliggöra en allsidig yrkesstruktur i alla landsdelar. Inom storstadsområdena bör planeringen inriktas på att hejda de inre stadsdelarnas kontorisering och på en successiv omlokalisering av arbetstillfällen till ytterområdenas bostadsbebyggelse. Bomiljöfrågorna inom storstadsområdena måste ägnas ökad uppmärksamhet vid bostadspolitikens utformning. Bostadsbeståndet i de inre stadsdelarna bör i möjligaste mån bevaras och rustas upp. Produktionen av bostäder i nya områden bör mera inriktas på småhus och andra markbostäder i stället för höghusbebyggelse. Det är av stor regionalpolitisk betydelse att uppgifter decentraliseras från den statliga centralförvaltningen till länskommunala organ. Nytillkommande statliga verk och myndigheter måste lokaliseras med hänsyn till regionalpolitiska målsättningar. Strävandena att lokalisera befintliga centrala ämbetsverk och myndigheter eller delar av dem till andra orter än storstäderna bör fullföljas, med beaktande av personalsociala krav. En långtidsplan bör i detta syfte upprättas, så att lämpliga utlokaliseringar kan ske i samband med organisations- och lokalförändringar. Systemet med etableringssamråd i storstadsområdena bör effektiviseras genom att samrådsmyndigheten ges möjligheter att aktivt verka för lokalisering till andra områden. Härför krävs bl. a. att kontakten med regionala och lokala samhällsorgan förstärks. För ett effektivt motverkande av koncentration till stockningsområden och en önskvärd successiv omlokalisering inom storstadsområdena måste även prövas särskilda styrningsåtgärder i form av investeringseller etableringsavgifter eller ett system med etableringstillstånd. Det lokaliseringspolitiska stödet är efter vissa kriterier inriktat på det allmänna stödområdet, med vissa särskilda åtgärder för ett inre stödområde. För lokaliseringsstöd i andra delar av landet krävs punktinsatser som i varje särskilt fall måste beslutas av regeringen. Detta är ett osmidigt system, som begränsar regionalpolitikens effektivitet. Vi avser emellertid inte att uppta denna fråga till närmare diskussion i detta sammanhang. Om den regionala utvecklingsplaneringen, såsom vi förordar, anförtros åt länsdemokratin, kan man överväga att avveckla den särskilda stödområdesindelningen. Men även i ett länsdemokratiskt system måste naturligtvis ingå kriterier som garanterar enhetliga värderingar för resursfördelningen i olika län. Inom de ramar, som fastställts av , måste resurserna fördelas efter särskilda kriterier med hänsyn t. ex. till orternas regionalpolitiska funktion, näringslivets och befolkningens struktur samt uppkomna arbetslöshetssituationer t. ex. på grund av företagsnedläggningar. Det är emellertid inte en fråga för det aktuella sammanhanget. I propositionen förordas att det allmänna och det inre stödområdet skall bestå med de nu gällande gränserna. I vissa gränsområden intill stödområdet skall enligt propositionen frågan om lokaliseringsstöd, såsom i viss utsträckning redan skett, prövas med hänsyn till de särskilda sysselsättningsproblem som gäller för områdena. Departementschefen framhåller, att det finns skäl att i gränsområdena tillämpa stödbestämmelserna på ett smidigt sätt. Särskild uppmärksamhet skall också ägnas vissa områden i södra och . De förbättrade möjligheter, som detta innebär, är att hälsa med tillfredsställelse. I sammanhanget vill vi emellertid rikta uppmärksamheten särskilt på de problem, som gäller för den del av , som lämnats utanför stödområdet. Befolkningsutvecklingen för har karakteriserats av en stor nettoutflyttning med en kraftig folkminskning Denna folkminskning fortsatte också med nära 1 000 personer. har en viss stagnation i utflyttningen skett som dock förmodligen får ses som ett resultat av lågkonjunkturen . Större delen av denna flyttningsförlust faller på och planeringsregioner. Åren 1963 1970 var nettoutflyttningen i dessa regioner över 8 000 personer, och den fortsatte i / Hedernoraregionen med 370 personer. Orsaken till den negativa utvecklingen i södra torde vara den industriella strukturen i områdena. Koncentrationen av tung industri med relativt stora företagsenheter i kombination med ett föga differentierat näringsliv har medfört att områdena blivit starkt beroende av utvecklingen inom dessa få företag. Rationaliseringen och omstruktureringen inom dessa branscher har medfört att produktionen kunnat höjas som personalbehovet minskat kraftigt. För att vidareutveckla näringslivet mot en större differentiering med ökad satsning på främst verkstadsindustri av mindre konjunkturkänslighet krävs kraftfulla insatser från samhällets sida. Mot denna bakgrund är det olyckligt att Avesta- och Ludvikaregionerna lämnats utanför det allmänna stödområdet. Vad i propositionen uttalats om smidig tillämpning av stödbestämmelserna i gränsområdena är naturligtvis värdefullt även för Avesta- och Ludvikaregionerna men otillräckligt mot bakgrunden av vad vi ovan anfört. En omedelbar förstärkning av näringslivet i dessa regioner är nödvändig, bl. a. för att den kommunala serviceverksamheten skall kunna upprätthållas och utvecklas. Vi föreslår därför att och planeringsregioner intages i det allmänna stödområdet. Det framhålles i propositionen, att det skulle vara oförsvarligt att inrikta samhällsplaneringen på en utveckling som det saknas medel att förverkliga. I detta kan vi givetvis helt instämma. Det har i den allmänna diskussionen, särskilt från regeringshåll, hävdats, att regionalpolitiska riksplanering skulle vara orealistisk. Det skulle vara orealistiskt att inrikta sig på en regionalpolitik, som skall ge möjligheter åt 100 000 fler människor att arbeta och bo i skogslänen. Vad vi ovan redovisat klargör att sådana påståenden helt saknar grund. Den mer decentraliserade bebyggelse, som inriktar sig på, är såsom redovisats samhällsekonomiskt fördelaktigare än ett mer centraliserat samhälle. Då samhällsfunktionerna nu är formade för ytterligare centralisering, kräver det givetvis kostnader att ändra utvecklingen till decentralisering. Vi har därför utgått från att detta kan ske först successivt. Den planering vi förordar innebär att befolkningsfördelningen skall vara densamma som medan propositionen är inriktad på ytterligare centralisering, främst till storstadslänen. Med de önskemål som finns hos det svenska folket kan det knappast råda någon tvekan om att den av oss förordade planeringen måste betraktas som den Det kan vad beträffar skogslänen erinras om att länsprogrammen för dessa län sammanlagt är inriktade på en befolkningssiffra 1980, som underskrider vår planering med endast cirka 20 000 och överskrider propositionens med cirka 80 000. Länsprogrammen är baserade på den beräknade folkmängdssiffran för landet av cirka 9 miljoner men måste dock vara uttryck för vad man i olika län ansett vara möjligt i fråga om t. ex. sysselsättning. Man torde t. o. m. kunna förutsätta, att länsstyrelserna i skogslänen ansett de i länsprogrammen intagna befolkningstalen nödvändiga för upprätthållande av service och sysselsättning. I den allmänna debatten har också hävdats, att den av förordade regionalpolitiken skulle kräva en centralstyrd detaljreglering. Det grundlösa i dessa påståenden framgår också av vad vi ovan redovisat. Vi har inte föreslagit andra medel än de som föreslås i propositionen. Skillnaden är att vi förordat att medlen skall användas i större utsträckning och för decentralisering i stället för centralisering. Därutöver kan tilläggas att en länsdemokratisk utvecklingsplanering, som vi förordar, givetvis är decentralisering i jämförelse med vad som föreslås i propositionen. Med stöd av vad ovan anförts får vi hemställa att vid behandlingen av propositionen nr 111 måtte 1. godkänna vad som för en utveckling till en så långt möjligt decentraliserad bebyggelse föreslagits i motionen beträffande a. allmänna målsättningar och riktlinjer för regionalpolitiken, b. ramar för planering av verksamheten i länen, c. plan för utveckling av den regionala strukturen, 2 a. uttala att den regionala utvecklingsplaneringen skall handhas av länskommunalt organ samt b. hemställa hos Kungl. Maj:t om att i bl. a. detta syfte förslag till länsdemokratireform möjligt förelägges ; 3. besluta att hela skall ingå i det allmänna stödområdet. . () i Skegrie () i Bäckmora () i Glömminge 72 1888 S 1972