bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Som jag har framhållit rid remissen tilllagrådet föreUgger ett starkt behov av reformer på skadeersättningsområdet.Reformarbetet är emellertid omfattande och måste bedrivas i etapper. De förslagsom nu läggs fram utgör en på lämpligt sätt avgränsad första etapp och svararmot reformönskemål som vid åtskilliga tillfällen har förtsfram från sida och i den allmänna debatten. Även lagrådet har betecknatreformerna som önskvärda. Det möter tekniskt sett inte hinder att förelägga riksdagenförslagen i sådan tid att skadeståndslagen kan sättas i kraft den 1 juli 1972.Ett ytterligare uppskov med genomförandet av reformerna kan under dessaförhållanden försvaras endast om mycket starka sakskäl kan anföras. Attpågående utredningsarbete redan har resulterat och kommer attresultera i förslag som innebär ändringar i eller tillägg till det lagförslagsom nu föreligger till bedömande utgör inte i och för sig ett sådant skäl. Detligger i sakens natur att de enskilda etapperna i ett långsiktigt reformarbeteav detta slag inte kan representera slutgiltiga lösningar utan till en del fårkaraktären av kortsiktiga provisorier i avvaktan på nya delresultat avpågående utredningsarbete. Redan vid remissen till lagi-ådet förutskickade jagf. ö. att skadeståndslagen kunde komma att successivt underkastas justeringaroch kompletteringar. Lagen har också fått en teknisk uppbyggnad och utformningsom är direkt avsedd att underlätta framtida lagändringar och göra det möjligtatt vidta önskvärda ändringar utan större ingrepp i lagkomplexet. När det gäller behovet avanstånd för att bereda myndigheter och försäk- ringsinrättningartillfälle att sätta sig in i den nya lagstiftningen vill jag framhålla, att dereformer som föreslås har varit kända och attlagrådsgranskningen inte föranleder några sakliga ändringar av betydelse. Deförändringar i ansvarsförsäkringsvillkoren som påkallas av de nya reglerna ombarns och psykiskt abnormas skadeståndsansvar och av bestämmelserna omutvidgat principalansvar för arbetsgivare är föga genomgripande och teknisktenkla att genomföra. Eftersom den nya lagen blir tillämplig bara i fråga omskadefall som inträffar efter ikraftträdandet torde de myndigheter som berörsav bestämmelserna om utvidgat skadeståndsansvar för det allmänna iverkligheten få avsevärd tid på sig även efter ikraftträdandet, innan debehöver ta ställning till konkreta tillämpnings-och tolkningsfrågor. Pånu anförda skäl förordar jag att den nya skadeståndslagen får träda i kraft den1 . I motionen 1972:1489 av m.fl. (m) erinrar motionärernaom den diskussion som lagrådet fört rörande frågan om det över huvudtaget är ändamålsenligt att besluta om en skadeståndslag. Vidare påpekarmotionärerna att skadeståndskommitténs förslag om en allmän regel om jämkningav skadestånd nu föreligger (Skadestånd III; SOU 1971:83). Såvitt man kanbedöma kommer detta förslag att föranleda icke obetydliga ändringar i den nuföreslagna lagen, framhåller motionärerna. Motionärernaanför att de med hänsyn till det anförda och då ett förslag på grundval avskadeståndskommitténs betänkande Skadestånd III innebär principiella ändringari förhållande till föreliggande lagförslag - förordar att behandlingen av propositionensenarelägges så att en samordnad bedömning av det nu aktuella lagförslaget medett blivande ändringsförslag kan äga rum. Vinnerdenna synpunkt ej gehör anser motionärerna att i vart fall ikraftträdandet avskadeståndslagen bör uppskjutas till . Härför talar enligtmotionärerna framför allt den information som behövs om det utvidgadeprincipalansvaret som är en följd av den nya lagen. Att egentliga arbetsgivarei viss utsträckning kan förmodas känna till de nya lagreglerna och hinnervidtaga de försäkringsmässiga åtgärder som bedömes erforderliga är en sak försig, anför motionärerna. Men, fortsätter de, det kan inte förutsättas somnormalt att unga familjer inser att de är arbetsgivare i skadeståndslagensmening och med dess konsekvenser med avseende på skada vållad av t. ex. enbarnvakt eller en tillfällig hemhjälp. Inte heller äldre människor sägs inseatt de kommer att belastas med samma arbetsgivaransvar för t. ex. envårdarinna. Med hänsyn till alt även dessa enskilda småprincipaler bör fåtillfälle att orientera sig om sitt nya ansvar ochom möjligheterna att möta detta bör ikraftträdandet anstå till den 1 januari1973, anför motionärerna avslutningsvis. Skrivelse från och . I skrivelse den 4 april1972 erinrar och , ömsesidig sakförsäkring,inledningsvis bl. a. om vad departementschefen i slutprotokollet anfört ombehovet av anstånd för att bereda myndigheter och försäkringsinrättningartillfälle alt sätta sig in i den nya lagstiftningen. Härefter anförs följande iskrivelsen. Några förändringar i försäkringsvillkoren, vilkaidag ger försäkrings-lagaren skydd för det ansvar han har enligt gällande rätt,avses inte atl genomföras. Däremot kan förslagens inverkan på behövligpremienivå inte antas bli obetydlig utan röra sig om 15 å , d. v. s.för hela branschen i storleksordningen 10 milj. kronor för ett halvt år.Osäkerheten i denna bedömning sammanhänger främst med att förslaget innebär förutom en utvidgning av principalansvaret alt föreliggande försäkringsförhållanden,i synnerhet förefintligheten av ansvarighetsförsäkringar, i större utsträckningän skall beaktas vid skadefall. Den inverkan på behövlig premienivåsom denna njdiet kan medföra är vansklig att mer exakt beräkna. Dettidsödande och kompliceratlc arbetet med utarbetande av nya tariffer samtdärav föranledda ändringar i praktiserade ADB-rutiner kan som ovan antyttsendast förberedas till en viss gräns så länge endast reform-planer föreligger.Åtskilligt tidsödande arbete måste återstå den dag lagförslaget blirdefinitivt antaget, så att juridiskt relevanta meddelanden om premiehöjning kanexpedieras till försäkringstagarna. Härtillkommer och detta är det mest väsentliga det besvärande faktum attbeslutade premiehöjningai", när de slutligen kan effektueras, får faktiskeffekt först vid nästkommande premieförfallodag för respektive försäkringar. Somframgår av det anförda skulle det för att försäkringsbolagen skall kunna fåtäckning för den ökade ansvarsrisk som förslaget kan antas medföra behövasatt tiden för ikraftträdandet bestäms till efter det ettdefinitivt riksdagsbeslut föreligger. Försäkringsbolagen skulle dock i detlafall kunna acceptera att anstånd bereds med ikraftträdandet till den 1/1 1973,måhända även förslaget om värdesäkring avskadeståndslivräntor kommer alt träda i kraft. Även detta förslag kommer attkräva preiniehöjningar. Utskottet vilt till en början erinra om att ettomfattande utredningsarbete under mer än två decennier har bedrivits isamverkan med de nordiska länderna i avsikt att reformera skadeståndsrätten.Efter det att resultatet av en förberedande utredning om lagstiftning redovisatsår 1950 (SOU 1950: 16) har flera utredningsförslag lagtsfram på den allmänna skadeståndsrättens område bl. a. rörande skadestånd ioffentlig verksamhet, försäkringsgivares regressrätt, trafikskadeansvarel,barns och föräldrars skadeståndsansvar samt arbetsgivares och arbetstagaresskadeståndsansvar. har vidare skadeståndskommitté lagtfram förslag till en allmän regel om jämkning av skadestånd m.m. (SkadeståndIII; SOU 1971: 83) samt till bestämmelser om värdesäkring avskadeståndslivräntor (Skadestånd IV; SOU 1972: 12). Kommitténsutredningsarbete fortsätter och kan väntas förslag rörandeskadestånd vid personskada samt försäkringsgivares regressrätt. Tillgrund för de nu framlagda lagförslagen ligger tre betänkanden, nämligen delskommitténs (tillkallad 1952) angående det allmännas skadeståndsansvarbetänkande med förslag till lag om skadestånd i offentlig verksamhet (SOU 1958:43), dels skadeståndskommittés betänkande "Skadestånd I"med förslag till lag om allmänna bestämmelser om skadestånd (SOU 1963: 33),avsedd att ersätta 6 kap. strafflagen (SL) och innehållande nya bestämmelser ombarns och föräldrars skadeståndsansvar, dels samma kommittés betänkande"Skadestånd II" med förslag till lag med vissa bestämmelser omarbetsgivares och arbetstagares skadeståndsansvar (SOU 1964: 31). Detre lagförslagen, som vid remissbehandlingen fick ett i allt väsentligtgynnsamt mottagande av remissinstanserna, sammanfördes under behandlingen ijustitiedepartementet till ett enda lagförslag, kallat skadeståndslagen.Förslaget till skadeståndslag och därav föranledda följdändringar i annanlagstiftning remitterades till lagrådet . Lagrådet, som avgavyttrande , godtog i allt väsentligt det remitteradeförslaget. Med hänsyn till bl. a. pågående skadeståndsrättsligt reformarbetehyste dock lagrådet, som närmare framgår av innehållet i nästa avsnitt, vissabetänkligheter mot att lagstiftningen genomförs . Beträffandedet huvudsakliga innehållet i förslaget till skadeståndslag hänvisar utskottettill den på s. 2 intagna redogörelsen. Utskottet vill dock i detta sammanhangkortfattat redovisa huvudpunkterna i lagförslaget. Den huvudregel på vilkensvensk skadeståndsrätt vilar, näm- ligenculparegeln, innebärande att den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållarannan person skada är skyldig att ersätta skadan, föreslås nu bli lagfäst. Detännu gällande 6 kap. om skadestånd strafflag föreslås upphävt isamband med att skadeståndslagen träder i kraft. Bestämmelserna i dettakapitel, som tillämpats analogt även på annan utomobligatorisk skadegörelse änden som är brottslig, överförs till skadeståndslagen med sakliga ändringar avbetydelse endast såvitt gäller barns skadeståndsansvar. I övrigt har endast enmodernisering och systematisk omarbetning skett av bestämmelserna i 6 kap. SL.Förslaget upptar vidare bestämmelser som innebär att skadeståndsansvar föroffentliga och privata arbetsgivare i fråga om arbetstagares culpa (s. k.principalansvar) utvidgas till att utöver vållande av drifts-och arbetsledningoch av arbetare med särskilt ansvarsfull syssla omfatta vållande av alla anställdaoberoende av ställning och uppgift. Bestämmelserna gäller inte blott iekonomisk verksamhet utan också i annan verksamhet t. ex. sådan som utövas avideella föreningar samt i privata förhållanden. Förslaget innehåller ocksåbestämmelser om skadestånd i offentlig verksamhet innebärande att staten ellerkommun med vissa inskränkningar skall ersätta person- eller sakskada ellerdirekt tillfogad allmän förmögenhetsskada s. k. ren förmögenhetsskada somvållas genom fel eller försummelse vid utövning av offentlig myndighet.Föreskrifterna saknar motsvarighet i gällande rätt. Slutligen upptar förslageten bestämmelse som begränsar arbetstagares skadeståndsansvar. Den saknar ocksåmotsvarighet i gällande rätt och innebär att en arbetstagare skall vara skyldigatt ersätta skada som han vållar genom fel eller försummelse i tjänsten endasti den mån det med hänsyn till omständigheterna föreligger synnerliga skäl. Detär inte avsett att man genom den föreslagna lagen skall lösa allaskadeståndsfrågor. I den praktiska tillämpningen måste, framhålls ipropositionen, ett stort antal frågor om adekvat kausalitet, om passividentifikation, om skadevärdering m. m. besvaras med utgångspunkt i allmänterkända skadeståndsrättsliga grundsatser, vilka alltså supplerar debestämmelser som den nya lagen innehåller. Denna har sålunda karaktären av enramlagstiftning. Efter hand som ett fortsatt reformarbete på skadeståndsrättensområde ger resultat i form av nya eller mer detaljerade skadeståndsregler av allmännatur avses dessa kunna införlivas med den nu föreslagna lagen. Med tanke härpåhar varje kapitel separat numrering av paragraferna varigenom en bestämmelsesom fogas in i lagen endast behöver förskjuta paragrafnumreringeninom det kapitel där den placeras. Frågaom uppskov med behandlingen av propositionen Som ovan antytts sätter lagrådet i fråga om det ärändamålsenligt att nu genomföra den föreslagna lagstiftningen. Härvid erinrarlagrådet om det pågående utredningsarbetet i skadeståndskommittén. Lagrådetpekar på att införandet av en allmän jämkningsregel inverkar på utformningen avvissa bestämmelser i lagförslaget varför dessa får anses vara av provisorisknatur. Vidare framhåller lagrådet att ändringar i fråga om försäkringsgivaresregressrätt har stor betydelse för till-lämpningen av regler om verkan avförsäkring på skadeståndsansvaret i vissa fall. Lagrådet anför att det harupplysts om att proposition beträffande jämkningsregeln avses skola framläggasinom kort, möjligen till och med innan den nu föreslagna lagen kan träda itillämpning. Nämnda förhållanden innefattar enligt lagrådet vägande skäl tilluppskov med förevarande lagstiftning. Härvid, tillägger lagrådet, är också attuppmärksamma vikten av att skadeståndsregler icke ofta ändras, till olägenhetför rättstillämpningen vid domstolarna och skaderegleringen inomförsäkringsväsendet. A andra sidan, framhåller lagrådet, måste beaktasvärdet av allt det förtjänstfulla arbete som ägnats de frågorförslaget avser inom utredningarna och vid departcmentsbehandlingen. Ett uppskovkan medföra att detta värde skulle kunna mer eller mindre blivatillspillogivet. Trots förut antydda betänkligheter anser sig lagrådet ickeböra avstyrka att den föreslagna lagstiftningen genomförs. I motionen 1972: 1489 av m. fl. (m)ansluter sig motionärerna till de av lagrådet framförda betänkligheterna ochyrkar att skall uppskjuta behandlingen av propositionen så att ensamlad bedömning av förslagen i denna och väntade kompletteringsförslag tillskadeståndslagen kan komma till stånd. Utskottet vill inledningsvis framhålla att de medanledning av propositionen väckta motionsyrkanden som hänför sig tillförslaget till skadeståndslag till övervägande del berör detaljer i detta. män man i motionerna uttalar sig rörande lagstiftningen i dess helhetuttalas tillfredsställelse med att de områden som omfattas av lagen nu blirreglerade. Också utskottet ansluter sig till denna bedömning och liksomlagrådet vill utskottet framhålla värdet av allt det förtjänstfulla arbete sominom utredningarna och vid departementsbehandlingen ägnats de frågor förslagetavser. De viktigaste nyheterna i det föreliggandeförslaget gäller utvidgningen av skadeståndsansvaret för arbetsgivare och detallmänna, begränsningen av ansvaret för arbetstagare samt hänsynstagandet tillansvarsförsäkring vid prövning av skadeståndsansvaret för barn m. fl.Genomförandet av dessa förslag tillgodoser enligt utskottets mening sedanlång tid erkända reformbehov. Sålunda kan förväntas att de i nämnda hänseendenföreslagna bestämmelserna kommer att medföra stora förbättringar av deskadelidandes ställning som de skapar ökade möjligheter att görarimliga avvägningar mellan de skadeståndsskyldigas och de skadelidandesintressen. Dessutom kan den föreslagna lagstiftningen antas komma att undanröjaåtskilliga oklarheter i rättsläget, t. ex. i fråga om gränsdragningen mellanarbetstagare, för vilka en arbetsgivare svarar, och arbetstagare, vilkasvållande inte medför skadeståndsansvar för arbetsgivaren, samt beträffanderäckvidden f, n. av det allmännas skadeståndsansvar. Utskottetanser det för sin del vara angeläget att ifrågavarande reformer snarastgenomförs. Ett uppskov skulle som lagrådet påpekar kunna medföra attvärdet av allt arbete som nedlagts på förslagen skulle bli mer eller mindretillspillogivet. Det av motionärerna åberopade förhållandet att pågåendeutredningsarbete redan har resulterat och kommer att resultera iförslag som innebär ändringar i eller tillägg till det lagförslag som nuföreligger till bedömande utgör enligt utskottets mening inte ett skäl avsådan styrka att man trots det anförda bör skjuta på behandlingen avpropositionen. Såsom departementschefen framhållit ligger det i sakens naturatt de enskilda etapperna i ett långsiktigt reformarbete av det slag, som omdaningenav skadeståndsrätten utgör, inte kan representera slutgiltiga lösningar utantill en del får karaktären av kortsiktiga provisorier i avvaktan på nyadelresultat av pågående utredningsarbete. Lagen har också, som ovan nämnts,fått en teknisk uppbyggnad och utformning som är direkt avsedd att underlättaframtida lagändringar och göra det möjligt att vidta önskvärda ändringar utanstörre ingrepp i lagkomplexet. Pågrund av vad sålunda anförts avstyrker utskottet bifall till yrkandet (1) imotionen 1972: 1489 om uppskov med behandlingen av propositionen. Huvudregeln i svensk skadeståndsrätt är som ovananförts (s. 124 f.) att skadeståndsansvar förutsätter att denskadeståndsskyldige har handlat uppsåtligen eller av vårdslöshet (culparegeln).Skadeståndsansvar helt oberoende av vållande strikt eller objektivt ansvar har i vårt land genom lagstiftning endast föreskrivits på speciella områden,såsom inom kommunikationsväsendet, för vissa delar av den ener-giproducerandeindustrin och på miljövårdens område. I rättstillämpningen har sådant ansvarstatuerats huvudsakligen i vissa särpräglade fall på grannelagsrättens område,bl. a. vid omfattande grävnings- och sprängningsarbeten, samt vid vissa särskiltriskfyllda militärövningar. Culparegeln liksom nutidens skadeståndsregleröver huvud taget brukar sägas ha en dubbel funktion, den avskräckande ochmoralbildande, dvs. att avhålla medborgarna från handlingar som orsakar skadaför andra medborgare, och den reparativa, dvs. att bereda den skadelidande idet enskilda fallet ekonomisk gottgörelse för den lidna skadan. Utgångspunktenvid regelns tillämpning är, att den reparativa effekten skall varahundraprocentig. Den skadelidande skall sålunda ha full ersättning för denförlust han bar lidit, såvida han inte själv har medverkat till skadan genomeget vållande då kan det bli fråga om jämkning av skadeståndet. De lagförslag som läggs fram i propositionen utgöri huvudsak inte några radikala nydaningar på skadeståndsrättens område utan rörsig väsentligen om reformer på det beståendes grund. har emellertid skadeståndetsbetydelse förändrats och förskjutits när det gäller att bereda ersättning förde skador, som uppkommer i samhället. Främst må erinras om den snabba expansionav offendigt och enskilt försäkringsväsen, som ägt rum. a. med hänsynhärtill ägnar departementschefen ett avsnitt i propositionen (prop. s. 74100, ovans. 2246) åt frågan om skadeståndsrättens ställning vid sidan av andraersättningsanordningar. Därvid finner han bl. a. anledning att ifrågasättaskadeståndsreglernas betydelse när det gäller att förebygga skador eller verkamoralbildande. Han formulerar vidare en rättspolitisk målsättning förreformarbetet på skadeståndsrättens område (prop. s.83, ovan s. 28). Utgående från denna målsättning granskar departementschefenhärefter olika metoder för att tillgodose behovet av ersättning förpersonskada. Efter att ha pekat på olika brister när det gällerskadeståndsrättens möjligheter att åstadkomma ett ekonomiskt skydd vidskadefall, kommer han fram till att det kan ifrågasättas om inte reformarbetetbör bedrivas i en riktning, som snarare minskar än ökar skadeståndsrättens betydelse.Närmast tänker han sig då en utveckling, som innebär att ersättning i alltstörre utsträckning skall tillgodoses genom social och enskild försäkring. Hanframhåller emellertid att en sådan utveckling är en fråga på lång sikt. Departementschefen kom.mer också in på frågan omgrundsatsen om full ersättning bör upprätthållas. Utgår man från att det iförsta hand är de socialt och samhällsekonomiskt motiverade ersättningsbehovensom bör tillgodoses genom generellt verkande ersättningssystem är det intesjälvklart, framhåller departementschefen, att ersättning alltid skall utgå förhela den ekonomiska förlusten. Han tänker sig därför möjligheten att i denallmänna skadeståndsrätten införs bestämmelser om att vid beräkning aversättning för förlorad arbetsförtjänst eller av ersättningtill efterlevande hänsyn skall tas endast till inkomster upp till en viss nivå. Departementschefenframhåller att med den syn på skadeersättningsfrågorna i stort, som han gettuttryck åt, man måste vara mycket återhållsam när det gäller reformer sominnebär att det skadeståndsrättsliga systemet byggs ut och förstärks. Hananser därför bl. a. att det inte bör komma i fråga att införa nya regler omobjektivt ansvar för person- och sakskada, om inte socialt motiveradeersättningsbehov på ett visst område är så trängande, att den successivautbyggnaden av försäkringsmässiga anordningar inte kan avvaktas. Imotionen 1972: 1489 av m. fl. (m) och i motionen 1972: 1490 avherr i Luttra m. fl. (c) anförs att det med beaktande av att den nuföreslagna lagstiftningen angivits utgöra blott en etapp i denskadeståndsrättsliga lagstiftningen finns anledning att redan nu noggrant prövadepartementschefens intentioner för den framtida utvecklingen. I motionen1972: 1489 yrkas (yrkande 2 a) att ger Kungl. Maj:t till känna vad imotionen principelit anförts om grunderna för det fortsatta lagstiftningsarbetetpå skadeståndsrättens område. Motionens innehåll i förevarande hänseenderedovisas på s. 46. a. förklarar sig motionärerna som utgångspunkt för sinrättspolitiska målsättning vilja på culparegelns grund fastslå följandefundamentala principer, nämligen dels att skadeståndet skall medföra att deskadelidande ekonomiskt försätts i samma ställning som om skadan inteinträffat, dvs. skadeståndet skall täcka skadans hela värde, dels attskadeståndet har en allmän samhällsfostrande, moralbildande karaktär.Motionärerna anför vidare att en av de slutsatser som kan dras avdepartementschefens formulering av den rättspolitiska målsättningen är att hanuppfattar den förmögenhetsminskning som uppkommer genom skador som en sortsallmän belastning på samhället, en oundviklig samhällsutgift för vilkenkostnaderna skall täckas efter någon sorts fördelningsprincip i den ekonomiskautjämningens tjänst. Motionärerna anser att fortsatt lagstiftning påskadeståndsrättens område inte får präglas av fördeiningspolitiska värderingar.Lagstiftningen får, framhåller de, inte ge underlag åt bedömningar huruvidaden ene samhällsmedborgarens, "höginkomsttagarens", ekonomiskasituation är sådan att han bör förvägras ersättning för en liden skada medan ersättningdäremot skulle utgå till en annan medborgare i ett något sämre ekonomiskt lägemen under eljest analoga förhållanden. 1motionen 1972: 1490 yrkas (yrkande 2) att tillkännager för Kungl.Maj:t som sin mening vad som anförts i motionen om rättssociologiskaundersökningar på skadeståndsområdet samt om redovisning av riktlinjerna fören översyn av försäkringslagstiftningen. Motionens innehåll i förevarandehänseenden redovisas på s. 47 f. Motio- a. att det ligger mycket i resonemangen om ökatförsäkringsskydd. Motionärerna förklarar sig dock, i vart fall i dagens läge,inte vara beredda att godta departementschefens slutsats att man skall begränsaeller mjuka upp skadeståndsreglerna som en konsekvens av utvecklingen påförsäkringsområdet. Särskilt två omständigheter talar enligt motionärernastarkt för att man bör hålla fast vid att ett väl utbyggt skadeståndsrättsligtsystem bör utgöra grundvalen för regleringen på detta område. Den ena är attdet saknas rättssociologiska undersökningar som belyser skadeståndetspreventiva effekt och förhållandet mellan skadestånd och försäkring. Det ärenligt motionärerna angeläget att sådana undersökningar kommer till utförandeså att resultatet av dem kan utnyttjas för lagstiftningsarbetet ochdärigenom ge ökad trygghet åt de reformförslag som läggs fram. Den andra omständigheten,som enligt motionärerna talar för bibehållande av ett skadeståndsrättsligtsystem, är att ett försäkringssystem aldrig kan bli täckande. Oavsettförsäkringsanordningar kommer man också att ha behov av ett välutbyggt skadeståndsrättsligt system, anför motionärerna och framhåller attdetta bör syfta till att påverka handlingsmönstret i samhället samt vara välförankrat i det allmänna rättsmedvetandet. Propositionens principiellaresonemang kan enligt motionärerna leda till en alltför långt gåendenedvärdering av skadeståndsrätten.