bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — En sådan regel måste ha som utgångspunkt, att fulltskadeståndsansvar i princip föreligger, och kan inte gå längre än att gemöjligheter till nedsättning av skadeståndet, när positiva skäl av en ellerannan art kan åberopas för jämkning. De sociala skäl som jag förut harredovisat talar emellertid för att man bör gå betydligt längre när det gällerarbetstagares ansvarighet för skador som de vållar i sin tjänst. Utgångspunktenbör enligt min mening vara, att ersättningsskyldighet över huvud taget skallföreligga endast om det med hänsyn till omständigheterna i det enskilda falletföreligger mycket starka skäl att arbetstagaren själv helt eller delvis skallgottgöra skadan. Seddisolerad skulle en reform i denna riktning i åtskilliga fall innebära enförsämring av de skadelidandes ställning och därför kunna inge betänkligheter.Dessa betänkligheter viker emellertid, i den mån ersättningsansvaret flyttasöver på arbetsgivaren. Av skäl som jag har utvecklat i det föregående (avsnitt2.2.4.3.) föreslår jag också att så sker genom att regler om ett allmänt och iprincip oinskränkt principalansvar för arbetsgivare blir lagfästa. Det kanvisserligen tänkas fall då rätten till skadestånd av arbetsgivaren saknarekonomiskt värde eller då principalansvaret jämkas enligt de regler härom somjag föreslår. För sådana fall kan emellertid de skadelidandes reparationsintresseåtminstone i princip tillgodoses genom att det lämnas utrymme för särskilthänsynstagande till den skadelidandes intresse vid tillämpning av reglerna omarbetstagares skadeståndsansvar. Avnu anförda skäl förordar jag, i likhet med skadeståndskommittén och majoritetenav remissinstanserna, atl särskilda regler som inskränker arbetstagaresskadeståndsansvar blir lagfästa i detta sammanhang. De bestämmelser som kommittén angående detallmännas skadeståndsansvar föreslog är naturligt nog med hänsyn tillutredningsuppdragets karaktär av begränsad räckvidd och avser baraarbetstagare i det allmännas tjänst. Bestämmelserna i skadeståndskommitténsförslag däremot är av mer generell natur och avser enligt sin lydelsearbetstagare i allmänhet. Trots detta men utan att det kommer till uttryck ilagtexten tänkte sig kommittén, enligt vad som framgår av dess motiv, attbestämmelserna skulle bli direkt tillämpliga bara i fråga om arbetstagare i enskildtjänst och sådana arbetstagare i det allmännas tjänst rilka är sysselsatta iverksamhet som kan jämställas med enskild eller som innefattar moment vilka ärjämförliga med moment i enskild verksamhet. I fråga om arbetstagare i sådanoffentlig verksamhet som innefattar myndighetsutövning skulle bestämmelsernaenligt kommittén bli analogiskt tillämpliga i viss omfattning, företrädesvisvid myndighetsutövning som tar sig uttryck i handgripliga åtgärder mot personeller egendom, men däremot i princip inte när det gäller ren förmögenhetsskadasom orsakas genom felaktiga myndighetsbeslut. Utgångspunkten för kommitténsställningstagande var, att särskild lagstiftning om skadestånd i offentligverksamhet inte genomförs och att de principalaiisvarsrcgler som kommitténföreslog inte skulle bli ens analogiskt tillämpliga i fråga om renförmögenhetsskada genom felaktig myndighetsutövning. Enreglering av frågan om arbetstagares skadeståndsansvar bör enligt min meningsåritt möjligt bli av generell karaktär och således i princip omfatta varjearbetstagare, oavsett hos vem eller i vad slags verksamhet han är anställd. Ilikhet med skadeståndskommittén anser jag, att man härvid i princip bör utgåfrån det civilrättsliga arbetstagarbegreppet. Det finns då inte skäl att göranågon åtskillnad mellan arbetstagare i enskild och offentlig tjänst. Iarbetsrättsligt hänseende har genom bl, a, tillkomsten av 1965 årsstatstjänsLCinannalag och därmed förhandlingsrätt för så gott som samtligastatsanställda skett en utjämning av de olikheter som har beståttmellan dessa båda kategorier av arbetstagare. Den särställning som ämbets- ochtjänstemän ännu intar i straffrätts!igt hänseende på grund av de särskildareglerna om ämbetsansvar torde också komma att utjämnas, I direktiven tillämbetsansvarskommittén (riksdagsberättelse, JU: 63, s. 93) har som enriktpunkt för utredningsarbetet angetts, att man så långt möjligt böråstadkomma likställighet mellan arbetstagare i enskild och offentlig tjänst. 1kommittcns tidigare omnämnda principbetänkande »Ämbetsansvaret» föreslåsockså, att det straffrättsliga ämbelsansvaret begränsas avsevärt i förhållandetill vad som gäller f, n. Från de enskilda arbetstagarnas synpunkt är f, ö,skälen för en begränsning av deras personliga skadeståndsansvar minst likastarka när del gäller anställda hos staten eller en kommun som i fråga omarbetstagare Det bör slutligen framhållas, att de speciella problem som förskadeståndskommitténs del följde av orissheten, hururida en lagregleringskulle komma att ske beträffande det allmännas skadeståndsansvar, inteföreligger , när frågorna om det allmänna principalansvaret och skadeståndsansvaretför den som utövar offentlig verksamhet blir lösta genom lagstiftning i ettsammanhang. Detsagda hindrar inte, att man kan bli tvungen att ta hänsyn till den offentligaverksamhetens speciella karaktär och till de olikheter som även enligt mittförslag kommer att finnas i fråga om skadeståndsansvarets omfattning när detgäller enskilda arbetsgivare, å ena, och de offentligrättsliga subjekten, dvs,staten och kommunerna, å andra sidan. Men det bör inte ske genom att man införolika regelsystem för skilda kategorier arbetstagare. Man bör i stället sökasig fram till en gemensam nämnare och därefter undersöka, om de särskildahänsyn som är påkallade inom den offentliga sektorn kan tillgodoses genom envarierande rättstillämpning inom ramen för generellt utformade bestämmelsereller om särregler måste tillfogas för de anställda i allmän tjänst i fråga omrissa typer av skadefall. Jag återkommer till den frågan i skilda sammanhang idet följande. Detframgår redan av vad jag har sagt tidigare, att de regler om en meralångtgående begränsning av arbetstagares skadeståndsansvar som skadeståndskommitténhar föreslagit har mina sympatier framför sädana jämkningsbestämmelser av mertraditionell typ som togs upp förslag. Jag finner det därförnaturligt att lägga skadeståndskommitténs förslag till grund för mina fortsattaöverväganden. I det följande behandlar jag frågan till en början med tankeenbart på person- och sakskada. I överensstämmelse med systematiken i kommitténslagförslag vill jag först ta upp spörsmålet om arbetstagarens regressansvar motarbetsgivaren. Regressansvar mot arbetsgivaren. Som jagredan har sagt bör den principiella utgångspunkten vara, att det ekonomiskaansvaret för skador som vållas i en arbetsgivares verksamhet skall slutligtbäras av arbetsgivaren. Från den synpunkten kan jag ansluta mig tillskadeståndskommitténs allmänna uppläggning av förslaget i denna del. Underremissbehandlingen har emellertid skilda meningar kommit till uttryck ifrågan, vilka kriterier som skall grunda regressrätt. a. frånarbetsgivarnas sida har förts fram önskemål om en mera »neutral» utformning avregressregeln, som tar större hänsyn lill prevenlionssynpunkter. Företrädareför arbets-tagarintressena åter rill att återkravsrätten uttryckligen begränsastill fall av mycket graverande försummelser från arbetstagarnas sida. Jaghar redan i annat sammanhang (avsnitt 1.5.2,) deklarerat, att jag inte anserprevenlionssynpunkter kunna tillmätas avgörande betydelse vid utformningen avregler om skadeståndsansvar på grund av eget vållande. Ilikhet med skadeståndskommittén tror jag, att behovet av prevention väsentligenkan och bör tillgodoses på annat sätt. Å andra sidan anser jag det intelämpligt att lagfästa en regel enligt rilken arbetstagaren undantagslöst bärregressansvar när han har handlat uppsåtligen eller grovt vårdslöst eller iberusat tillstånd, I rissa sådana fall bör hans ansvar kunna begränsas ellerhelt falla bort. Det bör inte heller vara uteslutet att regress får utövas ävenvid vållande av lindrigare art, om andra omständigheter, t, ex. arbetstagarensställning eller de föreliggande ekonomiska förhållandena med särskild styrkatalar för det. Vad jag nu har anfört om regress-ansvarets omfattning kommerenligt min mening bäst till uttryck genom en regel om att skadestånd kanåterkrävas av arbetstagare endast i den mån det med hänsyn till omständigheterav angivet slag föreligger synnerliga skäl till regress. Till frågan om dennärmare utformningen av regressbestämmelsen återkommer jag rid min behandlingav de enskilda bestämmelserna (avsnitt 5.1.4.1. Det direkta skadeståndsansvaretmot arbetsgivaren. Det är naturligt att behandla frågan om arbetstagaresskyldighet att ersätta person- eller sakskada som han direkt tillfogararbetsgivaren i omedelbar anslutning till frågan om regressansvaret. De skälsom kan åberopas för en långtgående begränsning av regressansvaret hargiltighet också när det gäller det direkta skadeståndsansvaret. Jag rillemellertid inte bestrida, att prevenlionssynpunkter här kan göra sig gällandemed större styrka. Men om man utformar regressbestämmelsen så, att den lämnarrum för en sådan skälighetsbedömning, som jag angav, bör samma regelkunna göras tillämplig i fråga om det direkta skadeståndsansvaret motarbetsgivaren. Det behov av prevention som tilläventyrs kan pårisas lär kunnatillgodoses inom ramen för en sådan bestämmelse. Skadeståndsansvaret mot tredjeman. Från den enskilde arbetstagarens synpunkt framträder skälen för enbegränsning av hans skadeståndsansvar med samma styrka, när den skada han harvållat drabbar en arbetskamrat eller en utomstående tredje man som när han hartillfogat arbetsgivaren skada. Men i de förstnämnda fallen träder denskadelidandes intresse av att få ersättning för sin skada mer i förgrunden. Ävenom detta intresse i flertalet fall blir tillgodosett genom att den skadelidandekan vända sig mot den skadevållandes arbetsgivare enligt de regler omarbetsgivares principalansvar och om skadestånd i offentlig verksamhet som jagföreslår, ger dock dessa regler inte den skadelidande en fullständig trygghet isamtliga fall. När det gäller person- och sakskada skall risserligenprincipalansvaret för både enskilda arbetsgivare och de offentligrättsligasubjekten ha samma tillämpningsområde som det allmän- naculpaansvaret, vilket betyder, att den som tillfogas person- eller sakskadagenom en arbetstagares vållande i tjänsten och det är bara närska-devållandet har skett i tjänsten som en begränsning av arbetstagarens personligaskadeståndsansvar kommer i fråga i princip alltid har rätt att få skadeståndav arbetsgivaren. I den mån denna rätt har ekonomiskt värde hör arbetstagareninte bli ersättningsskyldig mot den skadelidande. Men det kan bli fråga omjämkning av principalansvaret, och i varje fall inom den enskilda sektorn framförallt när det gäller arbetsgivare som inte driver ekonomisk verksamhet måsteman räkna med att den skadelidandes reparationsintresse äventyras av enoförsäkrad arbetsgivares insolvens och att således rätten att få ersätlning avarbetsgivaren kan risa sig ha ringa ekonomiskt värde. Det kan göras gällandeatt man i sådana fall bör tillämpa regeln om begränsning av arbetstagaransvaretmed en riss försiktighet. I flertalet situationer är det emellertid socialaskäl som motiverar en begränsning av detta ansvar. Vid en avvägning mellan åena sidan arbetstagarens behov av skydd mot bördan av ett skadeståndsansvar ochå andra sidan den skadelidandes intresse att få ersättning för skadan bör oftaarbetslagarens skjddsbehov lämnas företräde. Undantag kan dock tänkas närförhållandena på den skadelidandes sida är särskilt ömmande, eller närarbetstagaren har en särskilt god ekonomisk bärkraft. Också i de fall som jagnu syftar på kan det hävdas att synnerliga skäl föreligger att arbetstagarenåläggs ersättning. Jag anser följaktligen att den angivna ansvarsregelnkan göras tillämplig även i fråga om skadestånd till tredje man. I ensituation av det slag som jag nu har berört bör emellertid särskild hänsynkunna tas till den skadelidandes intresse. Jag förordar därför alt, i vissöverensstämmelse med vad som har skett i skadeståndskommitténs förslag, denskadelidandes intresse uttryckligen anges som en av de omständigheter som skallbeaktas vid bedömande av om det föreligger synnerliga skäl att ålägga arbetstagarenskadeståndsansvar. I special motiveringen till 4 kap. 1 § anfördepartementschefen följande rörande förutsättningarna för att arbetsgivareskall kunna göras ansvarig för skada som han vållat (prop. s. 556562). Enligt paragrafen förutsätts att synnerliga skälskall föreligga för att arbetstagaren helt eller lill någon del skall görasansvarig för skada som han vållar. Det måste i det särskilda fallet haförekommit omständigheter som med betydande styrka talar för att arbetstagarenrimligen bör utge ersättning för skadan. Den prövning som här skall ske kanemellertid som jag redan har antytt inte göras helt på samma sätt, när detgäller förhållandet till arbetsgivaren som när tredje man fordrar skadestånd avarbetstagaren. Jag skall i fortsättningen i tur och ordning ta upp de tre olikasituationer sombestämmelsen berör: arbetstagarens regressansvar mot arbetsgivaren, hansersättningsskyldighet för skada som han direkt har tillfogat arbetsgivaren ochhans skadeståndsansvar mot tredje man. Vadförst gäller arbetstagares regressansvar är som jag har framhållitutgångspunkten, att ersättning för skada som en arbetstagare i tjänsten vållartredje man normalt skall slutligt bäras av arbetsgivaren. Avsikten är också attdet är mot denne som tredje man i första hand skall framställa sittskadeståndskrav. För alt regress skall komma i fråga, förutsätts attarbetstagaren är skadeslåndsansvarig gentemot arbetsgivaren på grund av att hanhar varit vållande till den uppkomna skadan. Termen vållande betecknar här somannars även förfarande som kan medföra skade-stånd-sansvar enligt 2 kap. 2eller 3 § departementsförslaget. För tillämpning av paragrafen är intenödvändigt alt arbetsgivaren svarar för skadan enbart på grund avarbetstagarens vållande enligt 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen, utanregeln blir tillämplig också när arbetsgivaren dessutom svarar mot tredje manpå grund av eget vållande, enligt kontraktsrättsliga regler eller enligtsärskilda regler om objektivt ansvar. Som jag har nämnt i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.4.5.9.) torde även utan uttrycklig föreskrift häromgälla att de särskilda regressbestämmelser som finns i vissa speciallagar omobjektivt ansvar inte hindrar en tillämpning av nu förevarande bestämmelse. Bestäininelsenkan bli tillämplig också när arbetsgivarens skadeståndsansvar i förhållandetill den skadelidande har grundats enbart på avtalsrättsliga regler. Det innebärbl, a, att bestämmelserna gäller när regresskravet avser t, ex. ersättning förren förmögenheisskada som arbetstagaren genom försuinmelse i tjänsten hartillfogat arbetsgivarens avtalskontrahent och arbetstagaren på grund avtjänsteavtalet är ansvarig mot arbetsgivaren för skadestånd som denne på grundav avtalsförhållandet kan ha betalat till den skadelidande. Paragrafengäller som tidigare antytts också när regresskravet avser ersättning föricke-ekonomisk skada, dvs. för sådant lidande som avses i 5 kap, 2 §departementsförslaget. En arbetsgivare kan enligt nämnda paragraf bliersättningsskyldig för sådan skada med anledning av sin arbetstagaresvållande, t. ex. när arbetstagaren i tjänsten har ärekränkt någon.Arbetsgivarens regressanspråk mot arbetstagaren skall då bedömas medtill-lämpning av förevarande bestämmelse. Blandde omständigheter som skall beaktas vid prövningen, huruvida synnerliga skälfinns att göra arbetstagaren ansvarig, nämner lagtexten till en börjanhandlingens beskaffenhet. Det är tydhgt att graden av arbetstagarens vållandehär spelar en viktig roll. Preventiva skäl motiverar i allmänhet att enarbetstagare behandlas strängare vid uppsåtligt eller i övrigt grovtskadevållande än när endast »vanlig» vårdslöshet ligger honom Men inte ens vid uppsåtliga handlingar eller när arbetstagaren harförfarit grovt vårdslöst är det givet att han bör svara för hela den skada somhan har vållat. En nedsättning av skadeståndel kan tänkas t. ex. om handlingenhar medfört avsevärt mera omfattande skador än arbetstagaren hade kunnat räknamed och full ersättningsskyldighet skulle bli oskäligt betungande samtnedsättning kan ske utan atl preventionshän-syn eftersatts, eller närarbetsgivaren själv har medverkat till skadan genom eget vållande. 1 det senarefallet torde den slutliga fördelningen av skadeståndsansvaret mellanarbetsgivaren och arbetstagaren regelmässigt böra ske på etl annat sätt medstöd av förevarande bestämmelse än enligt allmänna grundsatser om fördelningenav skadestånd mellan flera skadevållare. Vidbedömningen av handlingens beskaffenhet skall hänsyn tas också till sådanaomständigheter som att arbetstagaren har anförtrotts en speciell uppgift menhar svikit förtroendet. Detta kan leda till alt viss ersättning utgår, även omförsummelsen i förhållande till den skadelidande inte framstår som särskiltgraverande. Altden skadevållande handlingen är belagd med straff medför inte i och för sig altarbetstagaren skall åläggas skadeständsskyldighet. Detta kan få särskildbetydelse vid handlingar som kan bestraffas endast som tjänstefel. Medarbetstagarens ställning avses i den nu diskuterade situationen främst det måttav ansvar som åvilar honom i förhållande till arbetsgivaren, dvs. om hantillhör dennes drifts- eller arbetsledning eller i övrigt åtnjuter särskiltförtroende. Viss hänsyn bör tas också till det inflytande som arbetstagaren irealiteten har haft när det gäller arbetets utförande han har kanske isjälva verket på grund av sin särskilda sakkunskap e. d. varit bestämmande iförhållande till arbetsgivaren. Sådana omständigheter kan motivera attbestämmelsen tillämpas med större stränghet mot honom än mot arbetstagare iallmänhet. Blandde övriga omständiglieter som skall beaktas bör här även nämnas arbetsgivarensoch arbetstagarens ekonomiska förhållanden. Visserligen ligger del i sakensnatur alt sådana faktorer inte så ofta kommer alt spela någon självständig rolli detta sammanhang. Det är ju hl. a. just ekonomiska överväganden som liggerbakom principen att skador som vållas i en verksamhet bör slutligt bäras av densom utövar verksamheten. Om emellertid andra omständigheter anses innefattasynnerliga skäl för att arbetstagaren får bära en del av ersättningen, kan manvid bestämmande av regressansvarets omfattning ta viss hänsyn tillarbetstagarens löneförmåner och hans ekonomi i övrigt. I mindre förhållanden,t. ex. inom jord-och skogsbruk, men särskilt när det gäller icke-ekonomisk verksamhet,kan vidare situationen undantagsvis vara sådan att arbetstagaren har en betydligtstarkare ekonomisk ställning än arbetsgivaren, åtminstone om man ser till likviditeten, och detta bör då tillåtas inverka, såatt arbetstagaren åläggs att bära en större del av skadeståndet än som undersamma förutsättningar i övrigt annars skulle ha blivit fallet. När t, ex, enprivatperson bara tillfälligt har anlitat arbetskraft gör sig skälen att låtaarbetsgivaren bära skaderiskerna i allmänhet inte heller gällande med sammastyrka som i vanlig näringsverksamhet, och det bör i sådana fall finnas störreutrymme för hänsyn till de privatekonomiska förhållandena. Jag utgår i likhet med kommittén från att det sällan blirfråga om regresskrav mot arbetstagare, när det gäller person- eller sakskada,I regel har arbetsgivaren försäkring och då betalar försäkringsgivarenskadeståndet. Försäkringsgivaren inträder visserligen i princip iförsäkringstagarenarbetsgivarens rätt mot den skadevållande arbetstagaren, menregressrätten är enligt försäkringsvillkoren regelmässigt inskränkt till fallav uppsåt och vållande i berusat tillstånd, Ä andra sidan framgår av vad jagredan har sagt att det vid sådana skadefall ofta föreligger synnerliga skäl altålägga arbetstagaren skadeståndsansvar, I detta sammanhang bör framhållas, alten försäkringsgivare, som meddelat ansvarsförsäkring för en arbetsgivare, intelar genom villkoren kunna förbehålla sig rätt till mer långtgående regress motskadevållande arbetstagare än som följer av förevarande bestämmelse eller avavtal i vilket arbetstagaren är part. Att rätt till regress enligt nu gängsevillkor föreskrivs vid uppsåt och vållande i berusat tillstånd hindrar sålundainte, att en arbetstagare helt eller delvis befrias från regressansvar ihedstöd av denna bestämmelse, om omständigheterna i övrigt är ömmande. I fråga om person- och sakskada torde bestämmelsen fåstörre praktisk, betydelse, när arbetsgivaren, t. ex. staten, uppträder somsjälvförsäkrare, eller när han i övrigt saknar ansvarsförsäkring. I deförstnämnda fallen bör bestämmelsen i princip tillämpas på samma sätt som omförsäkring hade förelegat. Med den nuvarande utformningen avansvarsförsäkringsvillkoren betyder detta, att regressansvar blir aktuellt barai mycket begränsad utsträckning. Principiellt bör bestämmelsen tillämpas på samma sätt ifråga om ren förmögenhetsskada som när regresskravet avser person- ellersakskada. När arbetstagarens ansvarighet grundar sig enbart på tjänsteavtalet,kan emellertid av detta uttryckligen eller underförstått följa, att hansansvarighet är mer eller mindre omfattande än som följer av förevarande bestämmelse.Ofta rör det sig om åsidosättande av centrala avtalsförpliktelser frånarbetstagarens sida, och detta kan som jag har nämnt inverka. Arbetstagaren kan också ådra sig ansvar för renförmögenhetsskada genom brott. Beträffande arbetstagare i enskild tjänst rördet sig i regel om uppsåtliga förfaranden, och då föreligger del vanligensynnerliga skäl att göra honom ansvarig. Liksom vid person- eller sakskada kanen nedsättning av skadeståndet tänkas även vid uppsålliga handlingar, exempelvis om arbetstagarenhandlat under påverkan av någon överordnad eller i arbetsgivarens intresse.Uppsåtliga förmögenhetsbrott o. d. lär emellertid ganska sällan kunna ansesbegångna i tjänsten. I varje fall i utomobligatoriska förhållanden inträder dåinte något principalansvar, och regressansvar mot arbetsgivaren blirföljaktligen inte heller aktuellt. Mednuvarande ämbetsansvarsregler kan ansvar för ren förmögenhetsskada inträda ibetydligt slörrc omfattning för arbetstagare i allmän tjänst med anledning avfelaktiga förfaranden i tjänsten. Bestämmelsen blir då som nämnts tillämpligbeträffande deras regressansvar mot den som enligt 3 kap. 2 §departementsförslaget har utgelt ersättning för skadan. Tillämpningen tordehär böra ske i stort sett på samma sätt vare sig det är fråga om person- ellersakskada eller om ren förmögenhetsskada. Iövrigt förutsätter bestämmelsen att hänsyn tas till samtliga föreliggandeomständigheter, och jag anser det varken behövligt eller lämpligt att bindarättstillämpningen genom några mera preciserade anvisningar om vilka andrafaktorer än dem jag nu har berört som skall kunna medföra att arbetslagarengörs ansvarig. Närdet gäller arbetstagares direkta skadeståndsansvar mot arbetsgivaren, börbestämmelsen tillämpas i huvudsak på samma sätt som i fråga om regressansvaret.Emellertid kan preventiva skäl ibland påkalla att skadeståndsregeln tillämpassträngare i hithörande fall, särskilt vid bristande redovisning av anförtroddamedel och när arbetstagaren handskas grovt vårdslöst med redskap e. d. som hanhar fått om hand. Att han genom sitt handlande har åsidosatt centralaförpliktelser i tjänsteavtalet kan också i andra fall motivera att han åläggsskadeståndsskyldighet. Detsamma gäller i det av skadeståndskommittén särskiltberörda fallet då en arbetstagare, vilken arbetar tillsammans med sinarbetsgivare under likartade yttre förhållanden t. ex. i skogs- ellerjordbruk vållar denne personskada. Framför allt vid allvarligt vållande frånarbetstagarens sida kan då synnerliga skäl tänkas föreligga att åläggaarbetstagaren visst skadeståndsansvar. Man får emellertid beakta alt han saknarpraktisk möjlighet att försäkra sig mot ansvaret.