bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Eftersom det i dagens samhälle knappast lär förekommaatt egendom av mera betydande värde inte är försäkrad eller inte kan försäkras,medför en sådan jämkningsregel inom sitt tillämpningsområde, att det praktiskttaget alltid kommer att finnas en möjlighet att sälta ned skadeståndsansvarenligt de nya principalansvarsreglerna, när det är fråga om skada av merbetydande omfattning. Såvittgäller den del av jämkningsregeln som tar sikte på fall då skadeståndet bliroskäligt betungande, har frågan om dess tillämpning inom den offentliga sektorninte något större intresse, eftersom inte ens mycket stora skadestånd annat äni rena undantagsfall, t. ex. när det gäller en mindre kommun, kan sägas blioskäligt betungande för de offentligrättsliga subjekten. Av större betydelseär frågan, i vad mån det allmänna skall kunna få jämkning av skadeståndsansvarpå grund av föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. 1överensstämmelse med den principiella ståndpunkt som jag har intagit och redogjortför tidigare (avsnitt 2,3.6,3,) blir denna jämkningsregel utan inskränkningartillämplig inom sådan offentlig verksamhet som inte avser myndighetsutövning.Men det kan ifrågasättas om inte regeln bör bli gällande också påmyndighetsutövningens område. Om man som jag har den utgångspunkten, att detallmänna redan nu i ridsträckt omfattning, kanske undantagslöst, svarar förperson- och sakskada enligt allmänna skadeståndsregler också inom området föroffentlig myndighetsutövning, är det svårt att motivera varför man skulle göraundantag för detta område, när man inför en i övrigt generell jämkningsregel avdetta slag. Det är risserligen sant, att reglerna om skadeståndsansvar vidoffentlig myndighetsutövning inte på samma sätt som principalansvarsreglernahar sitt tillämp- ningsområdestrikt begränsat till fall av ansvar för annans vållande. Man kan inte geavvikande regler om fel eller försummelse hos personer i organ-ställning. Mendetta är en funktion enbart av den offentliga förvaltningens organisation ochmotiverar inte i och för sig inskränkningar i jämkningsregelns tillämplighetinom den offentliga sektorn. Jagrill sålunda förorda, alt man gör den berörda jämkningsregeln till-lämplig ocksåi fråga om skada genom offentlig myndighetsutövning. Med en sådan ordningkommer man på grund av det moderna försäkringsväsendets struktur ochutbredning att i realiteten tillgodose de ändamål som kommittén hade förögonen, när den föreslog en särskild regel om begränsning av skadeståndet videgendomsskada. I själva verket torde den jämkningsregel som jag föreslår ivissa fall medge en tillämpning som i högre grad än kommittéförslaget ledertill en rättris och rationell fördelning av de ekonomiska bördorna, bl. a,genom att den kan tillämpas oberoende av vad som är heräkneligt inom denverksamhet där en skada har inträffat. Detta får till en början betydelse i depraktiskt sett kanske viktigaste fallen, nämligen vid skada på transportmedel,främst fartyg och luftfartyg. När det exempelvis gällertrafikledningsverksamlieten vid flygplatserna som åtminstone till viss dellär innefatta utövning av offentlig myndighet - kan man knappast hävda atttotalförlusten av ett flygplan som störtar till följd av en försummelse frånIrafikledningens sida är någonting som inte »i allmänhet bör tagas i beräkninginom verksamheten i fråga». Den av kommittén föreslagna bestämmelsen skulleföljaktligen knappast kunna tillämpas i ett sådant fall. Men del äruppenbarhgen just i fall av den arten som det kan finnas vägande skäl att låtaförlusten till stor del stanna pä den skadelidande, dvs. bäras av den som harmeddelat kaskoförsäl Idetta sammanhang bör särskilt uppmärksammas, rilka konsekvenser det får attstaten och rissa större kommuner uppträder som självförsäkrare även när detgäller ansvarsförsäkring. Som jag nämnde skall självförsäkrare i principbehandlas som om de hade tecknat försäkring. betyder,att man i det särskilda fallet får undersöka, rilken typ av ansvarsförsäkringsom hade kunnat komma i fråga och vilka försäkringsbelopp som normalt tillämpasvid sådan ansvarsförsäkring. Inom denna ram bör jämkning inte ske. Enundersökning av detta slag bereder knappast några svårigheter när det gällerden del av den offentliga verksamheten som inte avser myndighetsutövning. Vissaproblem kan däremot uppkomma på myndighetsutövningens område, eftersom det härrör sig om en verksamhet som saknar motsvarighet på den privata sektorn. Oftatorde det dock vara möjligt att göra naturliga jämförelser med viss enskildverksamhet. Men om det helt saknas hållpunkter för en sådan jämförelse, lär manfå falla tillbaka på vad som normalt gäller enligt de allmännaansvarsförsäkringsvillkoren, eller med andra ord rillkoren vid s. k.företagsförsäkring. Jag skall vid min behandling av de enskilda bestämmelsernaberöra den här frågan ytterligare och belysa problemet med några typexempel(avsnitt 5.1.3.6. Somjag antydde saknar det i stort sett praktisk betydelse, om jämkning avdet allmännas skadeståndsansvar kan ske på grund av att skadeståndet skullebli oskäligt betungande. Men när situationen i undantagsfall är sådan attfrågan kan bli aktuell, är det enligt min mening rimligt att det allmännabehandlas på samma sätt som enskilda rättssubjekt, vare sig skadan haruppkommit vid myndighetsutövning eller i annan offentlig verksamhet. Formelltblir regeln om jämkning av betungande skadestånd tillämplig också vidpersonskada. Här lär dock skadeståndet knappast någonsin gå upp till sådanabelopp att det skulle bli oskäligt betungande för ett offentligrätts-ligtsubjekt att betala full ersättning. En jämkning av hänsyn till föreliggandeförsäkringar och försäkringsmöjligheter blir över huvud taget inte aktuell. delen hänvisar jag till vad jag har anfört vid min tidigare behandling avjämkningsregeln (avsnitt 2.2.4,6,), I motionen 1972:1489 av m. fl. (m) pekar motionärernapå att frågan om jämkning av skadestånd varit föremål för utredning avskadeståndskommittén i en senare etapp och att remissbehandlingen avutredningsförslaget »Skadestånd 111» (SOU 1971:83) nu torde vara avslutad.Enligt uppgift, fortsätter motionärerna, kommer propositionen på grundval avbetänkandet att föreläggas . Motionärerna anföratt det strider mot vedertagen praxis i lagstiftningsarbete att ulan tillgångtill allt utredningsmaterial besluta i ett ärende. Enligt motionärerna hardepartementschefen för övrigt inte förebragt någon omständighet av sådan viktatt det är motiverat att inta en annan ståndpunkt. Motionärerna anser därföratt 3 kap. 6 § bör utgå såsom varande ofullständigt beredd. Beträffande det sakliga innehållet i 6 § anförmotionärerna alt det förefaller mindre väl grundat att föreskriva, attskadestånd skall kunna jämkas beroende på den skadeståndsskyldiges ekonomiskaförhållanden även i sådana arbetsgivarefall som avses med 3 kap. 2 §.Motionärerna pekar på att departementschefen själv framhållit att sådanajämkningsfall är tämligen osannolika. Lagstiftningen bör enligt motionärernadärför inle betungas därmed lika litet som lagtolkaren skall förledas attfundera på om det kan antagas föreligga några motiveringar för att nedsätta detskadestånd som kan komma att åläggas staten eller en samfällighet.Motionärerna föreslår därför att i allt fall hänvisningen till 2 § skall utgå. III.Fråga om obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare A. Remissvarenöver skadeståndskommitténs förslag. Vid remissbehand lingen av skadeståndskommitténs förslag såvitt avsåg principalansvar mot egna arbetstagare tog några remissinstanser upp frågan om obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare (prop. s. 202203). LO ansåg i likhet med TCO att man hör utreda frågan om en obligatorisk försäkringsplikt, som enligt LO också borde vara straffsanktionerad. LO beaktade därrid särskilt den skadelidandes berättigade anspråk på att få full ersättning för sin skada utan hänsyn till principalens solvens, vidare den verkan en sådan försäkringsplikt bör få bl. a. på premiekostnaden och sluthgen möjligheten till jämkning. Utredningen borde enligt LO inte utgöra hinder mot att prin cipalansvaret snabbt genomförs. En del av de av LO hörda fackförbunden underströk bl. a. betydelsen av att arbetstagarna genom ett system med obligatorisk ansvarsförsäkring skulle beredas ökat skydd mot personligt skadeståndsansvar. Synpunkten delades av SR, som vidare framhöll, att det även från arbetsgivarnas synpunkt förefaller lämpligast att dessa alltid tecknar försäkring för sitt principalansvar, och som utgick från att arbets givarna i försäkringsrättsligt hänseende skulle få samma ställning som ägare av motorfordon. Samverkande träfacken ansåg att kostnaderna för en obligatorisk försäkring inte bör överdrivas och att man med en sådan försäkring uppnår bättre riskutjamning med lägre premienivå. Socialstyrel sen ansåg, att en lagstiftning om principalansvar senare kan kompletteras med bestämmelser om obligatorisk försäkring. B. Departementschefeni lagrådsremissen. I den allmänna motiveringen an för departementschefen följande rörande frågan om obligatorisk ansvars försäkring för arbetsgivare (prop. s. 219). Någraremissinstanser har hemställt, att frågan om obligatorisk ansvars- försäkringför arbetsgivare tas upp och prövas i detta sammanhang. Innan man har närmareutrett möjligheterna att lösa ersätlningsproblemen genom direktaförsäkringsanordningar på de skadelidandes sida, anser jag emellertid, att ettsystem med obligatorisk försäkring hör övervägas endast om tvingande skäl kanåberopas. Att sådana skäl skulle kunna anföras för ett generellt verkandeobligatorium för samtliga arbetsgivare kan jag inte finna. Fririlligansvarsförsäkring har redan nu mycket stor spridning. En utvidgning avprincipalansvaret att omfatta vållande av samtliga arbetstagare innefattar ioch för sig ett starkt tryck på de arbetsgivare som saknar försäkring attskaffa sig ett försäkringsskydd. Det saknas f. ö. enligt min mening praktiskaförutsättningar att f. n. genomföra ett obligatorium, som skulle kräva enutomordentligt omfattande administrativ kontrollapparat. I motionen 1972:17/91 av i m. fl. (s) erinrarmotionärerna sedan de citerat ovan redovisade uttalande av departementschefen om att bakom ett utredningskrav på obligatorisk ansvarsförsäkring står vårastörsta löntagarorganisationer LO och TCO, varvid LO anser att dennaförsäkringsphkt dessutom bör vara straffsanktionerad. Molionärerna erinrarvidare om att direkta försäkringsanordningar på den skadelidandes sida förnärvarande finns genom lagen om allmän försäkring, yrkesskadeförsäkringslagenoch vissa på ett fåtal ytterst begränsade områden gällande s. k. trygghetsförsäkringarsom tecknats av arbetsgivarna. Inkomstskyddet vid olycksfall i arbete ärdärför långt ifrån hundraprocentigt för arbetstagarna,framhåller motionärerna. Även om den för näi-varande arbetandesjukpenningutredningeii och yrkesskadekommittén kominer all förbättra deskadelidandes direkta försäkringsanordningar, kan man enligt motionärerna dockräkna med att stora ekonomiska förluster drabbar de i arbetetskadade arbetstagare som inte kan utfå sina berättigade skadeståndsersättningarpå grund av att deras arbetsgivare ej haft ansvarsförsäkring. Motionärerna förklarar att de vet att frivilligansvarsförsäkring har stor spridning, men, framhåller de, ingen kan säga hurstor spridningen är, eftersom detta förhållande aldrig utretts. Vidare anförde att de inte känner till vad försäkringskostnaden för arbetsgivarna i dennadel utgör, något som vore synnerligen intressant att veta när iframtiden skall ta ställning till hur stor inkomsttäckning som skall tas övervåra socialförsäkringar och hur stor risktäckning som lämpligen bör ske genomolika slag av ansvarsförsäkringar. Enligtmotionärerna kan det ridare ifrågasättas om den utvidgning avprincipalansvaret som föreslås kommer att medföra att ai'betsgivama i ökadgrad skaffar sig ett försäkringsskydd. Snarare, menar de, finns det anledningatt misstänka alt den premieökning som kominer till stånd genom deförbättringar som genomförs får motsatt effekt. Denna negativa effekt kan förövrigt effektivast motverkas genom ett obligatorium, då detta ger en bättreriskutjämning med lägre premienivå som följd, framhåller motionärerna. Någon större administrativ apparat för kontroll avett obligatorium torde enligt motionärernas mening inte heller krävas,eftersom fackföreningsrörelsen i del fallet mycket väl skulle kunna klara aven sådan kontroll i önskvärd grad. Dessutom, påpekar motionärerna, torde deuppgifter som finns hos och som baseras påavgiftsdebiteringar till den allmänna försäkringen mycket väl kunna utnyttjaspå samma sätt som länsstyrelsernas bilregister används i kontrollerande syftenär det gäller trafikförsäkringen. Motionärerna anför att de således inte kan finnaatt i propositionen angivits tillräckligt starka skäl att avrisa detutredningskrav som ställts från en i det närmaste total majoritet av landetslöntagare. Avslutningsvisanför motionärerna att det bör uppmärksammas att ovan begärda utredning ominförande av en obligatorisk straffsanktionerad försäkringsplikt förarbetsgivare, i vad gäller det skadeståndsansvar som kan uppkomma vidolycksfall i arbete, mycket väl kan verkställas inom skadeståndskommittén. 1motionen 1971:720 av i m.fl. (vpk) framhålls också attansvarsförsäkring bör bli obligatorisk för arbetsgivare. Motionen redovisasovan på s. 57 f. Skador vid användning avADB-teknik i offentlig verksamhet I motionen 1972:1488 av () erinrarmotionären om att ersättningsskyldighet för stat och kommun endast föreliggerom de krav har blivit åsidosatta, som med hänsyn till verksamhetens art ochändamål skäligen kan ställas på dess utövning. Motionären citerar härefterföljande avsnitt på s. 325 i propositionen. 1 fråga om de grundläggande förutsätliiingarna förskadeståndsansvaret enligt den huvudregel om ansvar för skada vid utövning avoffentlig myndighet som jag föreslår kan jag i viss mån instämma i kritikenmot kommitténs uttalande om att ansvaret förutsätter culpa hos den felande befattningshavaren,om nämligen därmed menas, att samtliga förutsättningar för att ålägga dennepersonligt skadeståndsansvar skall vara uppfyllda. En sådan ståndpunkt ärknappast förenlig med tanken att ansvar skall kunna inträda också vid anonymaoch kumulerade fel, en tanke som jag 1 sak vill ansluta mig till. Jag kandärför i princip biträda besvärssakkim-iiigas uppfattning att frågan huruvida skadeståndsansvar föreligger hör avgöraspå grundval av en mer objektiv bedömning av det förfarande som har orsakatskadan. I anslutning till citatet anför motionären att detenligt hennes uppfattning är av central betydelse, att skadestånd i enlighetmed ifrågavarande uttalande av departementschefen skall kunna utgå också i defall en medborgare har drabbats av en myndighets åtgärd utan att den direktkan hänföras till fel eller försummelse hos en enskild tjänsteman. Denna grundprincipär, fortsätter motionären, av särskild betydelse på ett centralt område, somtyvärr inte diskuteras i propositionen, nämligen ADB-området. Motionären erinrar om att i partimotiontill årets riksdag, 1972:415, utförligt har diskuterat vilka riskerdatateknikens snabba utveckling för med sig och vilka lagstiftningsbehov dennautveckling ställer för att den enskildes integritet skall bevaras somrätten till insyn i myndigheternas handlande upprätthålls. Motionären hänvisartill följande uttalande i avsnittet om datalagar. Den nya ADB-tekniken i allmän och enskild tjänsthar inle bara i oerhörd grad utökat möjligheterna att skaffa, lagra och spridainformation, med alla de konsekvenser för maktfördelningen i samhället somdärav följer. Den har också i motsvarande grad ökat möjligheterna attavsiktligt eller oavsiktligt tillfoga andra människor ekonomisk och ideellskada. Lagstiftningen har inte på något sätt kommit i kapp dessa möjligheter. Förstoch främst har ADB-tekniken medfört, alt resultat av slarvfel ochadministrativa misstag förstoras i osedd grad och kan åstadkommaoproportionerligt stora skador hos enskilda eller organisationer som råkar utför dem. Möjligheten att utkräva skadestånd respektive att pålägga tjänstemannaansvar,när en stor del av det felaktigt utförda arbetet kan skyllas på »datorn» eller»systemet», kan bli minskad i en grad som lagstiftaren icke har förutsett.ADB-tekniken ändrar i grunden alla administrativa rutiner och även i riss månansvarsfördelningen, när den genomförs konsekvent. Våra lagar är i vissa fallinte längre tillämpliga pä dessa nya förhållanden och måste omarbetas. Vidarefinns de rent brottsliga förehavanden, som ADB-tekniken möjliggör: nya formerav rån, förfalskning och bedrägeri, stöld av ekonomiskt eller på annat sättvärdefull information och rent sabotage mot datorer och dataminnen. Vidarekommer i många fall frågor om upphovsmannarätt, patenträtt och ideelläganderätt (t. ex. till ett sätt att programmera en databank) i ett helt nyttläge och är inte reglerade genom nu existerande lagar. Motionären erinrar om att mot dennabakgrund och med hänsyn till att sittande utredningar inte täcker alla de imotionen berörda frågeställningarna begär en översyn av de konsekvenser förnuvarande lagars till-lämpning, som ADB-tekniken medför, och en undersökning ombehovet av lagändringar. Motionärenframhåller att, när nu står i begrepp att anta en skadeståndslag, detmåste uttryckligen framgå att ansvar bör kunna ut- krävasav offentliga myndigheter för åtgärder som drabbar den enskilde även i de fallmyndigheten i fråga kan »skylla på datorn». Motionären anser attansvaret t. ex. bör kunna innefatta följande fall: skador som åstadkommits av att felaktiga uppgifterlämnats av en myndighet till en annan eller till utomstående. Exempelvis finnsi dag mycket dåliga garantier för att de uppgifter som finns i riksdatasyslemetför exekutionsväsendet är rikliga indata är behäftade med en hel del fel pågrund av mjndigheters eller arbetsgivares försummelser, skadorsom åstadkoms av att felräkningar, feltryck o. d., som beror på den mänskligafaktorn, får starkt förstorade följder på grimd av ADB-tekniken, skadorsom beror på att det fysiska dataskyddet är dåligt eller obefiiiL-ligt, så attobehöriga personer har knnnat kopiera band eller på annat sätt manipulerauppgifterna i datorerna, skadorsom beror på att datorerna varit fel eller illa programmerade, så att t. ex.felmarkering av någon art inte kunnat rättas eller över huvud taget intekan rättas annat än med orimliga kostnader och besvär, skadorsom beror på att sekretessbeslämmelserna myndigheterna emellan eller mellanmyndigheterna och utomstående inte varit tillräckligt exakt definierade föratt kunna tillämpas av datorerna. Motionären anför att ovanstående exempel pådataskador är att betrakta som en icke uttömmande uppräkning, men den bör,framhåller hon, kunna räcka för att ange vilka typer av skador, och hurallvarliga, som kan uppstå i samhand med användning av ADB-teknik och där detkan ligga nära till hands alt hänvisa till datorn. Detbör i skadeståndslagens motiv klart framgå att skadestånd skall kunna utgåockså för skador av ovan angivet slag i samband med användning av ADB-tekniken,anför motionären avslutningsvis. Innebördenav uttrycket »synnerliga skäl» A.Departementschefen i lagrådsremissen. I den allmänna motiveringen förbestämmelserna om arbetstagares skadeståndsansvar anför departemenschefen bl.a. följande (prop. s. 405411). Som jag har nämnt idet föregående kommer att föreslås, att den nu sittande skadeståndskommitténfår i uppdrag att utreda frågan om att införa en generell möjlighet att jämkaskadestånd, I detta läge har jag ansett, alt man inle hör föregripa utredningsarbetetgenom att nu införa speciella regler om jämkning av skadeståndsansvar för vissakategorier skadevållare eller för särskilda typer av skadefall, om man inle kanåberopa mycket starka skäl, som t, ex, att be- hovetav en lindring av skadeståndsansvaret är särskilt framträdande på ett visstområde och att man inte kan räkna med att detta behov kan tillgodoses genom enallmän jämkningsregel. Ett annat skäl kan vara att man genom en lagregleringsom begränsar vissa skadevållares ansvarighet kan bidra till att åstadkomma ensocialt önskvärd och samhällsekonomiskt rationell fördelning av kostnadernaför skadeersättning. Eftersomen allmän jämkningsregel företrädesvis lär komma att avse det allmännaculpaansvaret är det naturligt att man ställer sig särskilt kritisk tillförslag som går ut på att speciella jämkningsregler skall införas inomculparegelns område. Jag har därför i det föregående avvisat tanken på att nulagfästa regler om jämkning av skadeståndsansvaret för vårdnadshavare ellerför andra som har medverkat till en skada i endast ringa mån. Däremot har jagansett hinder inte möta mot att det nu införs en möjlighet att jämkaarbetsgivares principalansvar. Arbetstagaresskadeståndsansvar grundar sig på culparegeln. Bestämmelser som ger möjlighetatt lindra delta ansvar skulle bli av betydligt mera generell karaktär än desärskilda jämkningsregler som finns för rissa avgränsade kategorier avarbetstagare. Sådana allmänna bestämmelser kan således inte motiveras medhänvisning till speciella skaderisker eller i övrigt särpräglade förhållandenpå ett visst verksamhetsområde eller i fråga om vissa typer av skadefall. Trotsdetta anser jag, att de argument som kommittéerna har anfört för sina förslag idenna del är bärande också i det nuvarande läget. I allt väsentligt kan jaginstämma i de synpunkter som enligt skadeståndskommittén konstituerar ettsärskilt behov att kunna lindra skadeståndsansvaret för den som vållar skada 1sin tjänst som arbetstagare. Denökade utbredningen av ansvarsförsäkringar för arbetsgivare, främst s. k.företagsförsäkringar, som bereder också arbetstagare ett långtgående skydd motatt slutligen drabbas av skadeståndsskyldighet rid vållande i tjänsten, harvisserligen medfört, att arbetstagares personliga skadeståndsskyldighetalltmer sällan tas i anspråk. Det lär också höra till sällsynthe-terna att enenskild arbetsgivare riktar ersättningskrav mot någon av sina arbetstagare, ominte denne har förfarit särskilt klandervärt. Det sagda betyder dock inte, atten lagregel som möjliggör begränsning av skadeståndsansvaret skulle vara utanpraktisk eller ekonomisk betydelse för arbetstagarna. För det första är detinte en tillfredsställande ordning att arbetstagarna för sin trygghet i dettahänseende skall vara beroende av försäkringsgivarnas praxis i fråga omregressvillkorens utformning och tillämpning eller av en skönsmässig bedömningfrån arbetsgivarens sida, hururida han vill göra arbetstagarens ansvarighetgällande. Lagstiftningen bör, som skadeståndskommittén har framhållit, geuttryck för vad som är önskvärt och lämpligt. Man kan inte heller bortse frånatt rissa arbetsgivare trots allt saknaransvarsförsäkring eller att en sådan försäkring kan visa sig otillräcklig ochatt en arbetsgivare kan vara insolvent för det skadestånd som han har altbetala enligt principalansvarsreglerna. För det stora antalet arbetstagare somär anställda hos staten eller andra självförsäkrare finns över huvud taget intedet skydd som regressvillkoren i ansvarsförsäkringen f.n. erbjuder. Vidare ärdet inte bara fråga om arbetstagares direkta skadeståndsansvar ellerregressansvar för skada som drabbar tredje man och som täcks av arbetsgivarensansvarsförsäkring, utan jämkningsfrågan aktualiseras också när det gällerskador som arbetstagarna direkt vållar arbetsgivarna. Visserligen kanarbetstagaren vid sakskada undgå skadeståndskrav, om skadan är täckt av objekisförsäkring och förutsättningar för regresskrav från försäkringsgivarensaknas, men också i fråga om skadefall av denna art får man räkna medåtskilliga fall där arbetsgivaren saknar försäkringsskydd, även inom denenskilda sektorn. Detföreligger sålunda enligt min mening ett klart behov av lagregler som Undrararbetstagares skadeståndsansvar. Detta behov anser jag dock inte kunnatillgodoses inom ramen för en allmän regel om jämkning av ansvar på grund aveget vållande.