bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Om skadan är täckt avobjektsförsäkring bör det endast i undantagsfall förekomma, att försäkringsgivarenmedges rätt till regress mot arbetstagaren för utgiven ersättning. Framför alltkan detta bli aktuellt när skadan har vållats uppsåtligen eller av grovoaktsamhet. Saknar arbetsgivaren försäkringsskydd, i strid mot vad som ärbrukligt, bör hans skadeståndsrätt inte gå längre än skadeförsäkringsgivaresregressrätt. Samma synpunkter bör bli vägledande när arbetsgivaren uppträdersom självförsäkrare. Ensärskild fråga avser förhållandet mellan förevarande paragraf och de speciellaskadestånds- och jämkningsregler som finns i den arbetsrätts-ligalagstiftningen. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsnitt )rör det sig här om jämkningsregler av speciellt slag vilka är avsedda att tillämpasunder särskilt hänsynstagande lill arbetsrättsliga grundsatser. Man får därförräkna med atl en tillämpning av dessa regler ofta leder till resultat sominnebär avvikelse från de principer som ligger till grund för den nuförevarande allmänna bestämmelsen om arbetstagares skadeståndsansvar. ex. väl länkas att en arbetstagare med stöd av 8 § kol-leklivavlalslagenåläggs skyldighet att ersätta skada till följd av att han har åsidosatt sinaskyldigheter enligt kollektivavtal, även om det inte från de allmännasynpunkter som bär upp förevarande bestämmelse kan sägas föreligga synnerligaskäl att göra honom ansvarig för skadan. I all synnerhet gäller detta i frågaom sådan icke-ekonomisk skada som i sådana fall är crsättningsgill uteslutandei kraft av den särskilda föreskriften härom i nämnda lagrum ikollektivavtalslagen. Ä andra sidan leder en tillämpning av den s. k.200-kronors-rege)n i kollcktivavtalslagen inle sällan till ett förmånligareresultat för arbetstagaren än förevarande paragraf i skadeståndslagen. Det äremellertid inte möjligt att på förhand göra några generella uttalanden i vadmån eller på vad sätt en tillämpning av de speciella skadestånds- ochjämkningsreglerna i den arbetsrättsliga lagstiftningen skall medföra modifikationeri den allmänna bestämmelsen i skadeståndslagen om arbetstagaresskadeståndsansvar. Dessa problem får avgöras i rättstillämpningen i varjeenskilt fall, med beaktande av de ändamåls-synpunkter som ligger till grund förde olika lagreglerna. 1fråga om både regressansvaret och det direkta skadeståndsansvaret motarbetsgivaren bör beaktas att paragrafen är dispositiv. Det torde inte hellervara ovanligt att ansvaret åtminstone för vissa fall uttryckligen regleras ikollektivavtal eller i enskilda tjänsteavtal. Sådana avtalsrillkor tar i ochför sig över bestämmelsen, men jag vill erinra om att klausuler som är uppenbartotillbörliga här som annars kan åsidosätlas enligt grunderna för 8 §skuldebrevslagen. Den grundsyn på frågan om arbetstagarens ansvar som kommertill uttryck i förevarande paragraf kan uppenbarligen påverka bedömningen,huruvida tillämpning av en avtalsbestämmelse med avvikande innehåll skall ansesotillbörlig mot arbetstagaren. Jagövergår härefter till att behandla frågan om arbetstagarens direktaskadeståndsansvar mot tredje man varmed jag i detta sammanhang avser allaandra skadelidande än arbetsgivaren. Med den utformning som reglerna omarbetsgivares principalansvar har fått i departementsförslaget torde det bara isällsynta undantagsfall inträffa att en arbetsgivare i enskild verksamhet inteär ansvarig för skada som en arbetstagare har vållat i tjänsten och för vilkendenne själv är ansvarig. Förslaget utgår från att när arbetsgivaren svarar förhela skadan och har ansvarsförsäkring eller i övrigt är solvent förskadeståndet den skadelidande normalt vänder sig mot arbetsgivaren och överhuvud taget inte kräver arbetstagaren. alltanspråk gällande mot arbetstagaren, bör dennes ansvarighet i princip bedömas påsamma sätt som om det varit fråga om ett regressanspråk från arbetsgivaren mensjälvfallet utan hänsyn till sådana tredje man oridkommande förhållanden somuteslutande har avseende på det inbördes förhållandet mellan arbetsgivaren ocharbetstagaren, som t. ex. särskilda åtaganden av arbetstagaren itjänsteavtalet e. d. Ipraktiken torde emellertid arbetstagares ansvar mot tredje man bortsett frånvissa fall som avser skada vid myndighetsutövning och som jag .strax skallberöra särskilt aktualiseras bara när arbetsgivaren inte haransvarsförsäkring som täcker skadan och är insolvent för skadeståndet eller närdetta har jämkats enligt 3 kap, 6 § departementsförslaget. Alt tredje man dåinte får full ersättning av arbetsgivaren för sin skada utgör visserligen intei och för sig ett sådant skäl att ålägga arbetstagaren skadeståndsskyldighetsom avses i paragrafen. Men som jag har anfört i den allmänna motiveringen kansociala skäl tala för alt tredje mans intresse särskilt beaktas. Hänsyn tilltredje man kan leda till att arbetstagarens skadeståndsskyldighet bör bedömassträngare än hans regressansvar mot arbetsgivaren. Allmänt gäller attparternas ekonomiska förhållanden i högre grad än när det gäller arbetstagarensansvar mot arbetsgivaren skall beaktas i denna situation. Om den skadelidandehar eller enligt gängse värderingar bort ha skadeförsäkring bör skadeståndregelmässigt inte utgå. Detsamma gäller i allmänhet när den skadelidande har engod ekonomisk ställning. Hänsyn bör särskilt tas till att arbetstagare i regelinte kan skydda sig genom ansvarsförsäkring. Som jag har redovisatförekommer dock sådan försäkring för vissa kategorier arbetstagare, och i denmån en skada täcks av arbetstagarens egen ansvarsförsäkring kan detta ensamteller i förening med andra omständigheter utgöra synnerliga skäl att åläggahonom skadeståndsskyldighet. Andrasärskilda omständigheter på arbetstagarens sida kan undantagsvis leda till atthan bör bära ett fullt eller i endast mindre mån reducerat ansvar också i falldå hans vållande inte är av mera allvarligt slag. Som exempel kan framhållasdet av skadeståndskommittén berörda fallet, att arbetstagaren har ettbetydande intresse i företaget och etl bestämmande inflytande över detta, Iövrigt torde hans ställning ha mindre betydelse, när det gällerskadeståndsansvaret mot den skadelidande, än när fråga är om hans ansvarighetmot arbetsgivaren. Lagrådet anför följande rörande förslaget att skadeståndsansvar skallföreligga endast i den mån synnerliga skäl föreligger (prop. s. 640 642). 1 olika sammanhang betonas i motiven vikten av attalltför skarpa gränser icke uppställes mellan de fall då fullt skadeståndalltid skall utgå och de fall då skadestånd kan bortfalla eller nedsättas.Denna synpunkt har enligt lagrådets mening icke tillbörligt beaktats i fråga omförevarande paragraf. Betydande motsättningar uppstår mellan fall dåkontraktsregler medför full ersättningsplikt och med dessa likartade fall dåenligt förevarande paragraf det kräves synnerliga skäl för att ålägga ensjämkat skadestånd. Liknande följd av gränsdragningar uppkommer när det gällerarbetstagarbegreppet som enligt förslaget är ganska svävande samt i fråga ombedömandet av huruvida fel eller försummelse begåtts i eller utom tjänsten. Dentveksamhet som med fog kan hysas om lämpligheten av att arbetsgivare skallansvara för sakskada, som en arbetstagare i tjänsten vållar en annanarbetstagare, synes innefatta skäl att icke i så hög grad som förslaget innebärinskränka den vallandes ansvar. I dylika fall inverkar ocksåpre-ventionssynpunkten men i lika grad bör denna beaktas i andra fall. Härom måhänvisas till vad lagrådet inledningsvis anfört (prop. s. 621). Härjämte måerinras att, såsom departementschefen framhållit, en strängare bedömning av enarbetstagares ansvar kan vara påkallad i fråga om hans direktaskadeståndsansvar mot arbetsgivaren, särskilt rid bristande redorisning avanförtrodda medel och vårdslöshet i fråga om verktyg o. d, Härutinnan må ocksåhänvisas till vad lagrådet ovan (prop, s, 670) anfört om redogöraran-svaret iförvaltningen och krigsmäns ansvar för utlämnade persedlar eller annanmateriel. Den i motiven förekommande hänvisningen till att preven-tionen kanupprätthållas genom disciplinära eller andra åtgärder synes knappast vägatungt; den milda repression som en, eventuellt jämkad, ersättningsskyldighetinnebär torde i allmänhet vara att föredraga. Denpersonkrets som avses med begreppet arbetstagare är synnerligenomfattande och av mycket heterogen sammansättning. Till följd av utvidgningenav det allmännas verksamhet samt den omställning till verksamhet i bolags-eller föreningsform som skett beträffande enskild näringsverksamhet, omfattararbetstagarbegreppet den allt övervägande delen av befolkningen, från de högstacheferna till unga lärlingar. Enligt förslaget skall begreppet iskadeståndslagen omfatta även andra som eljest icke räknas dit (interner,skolelever, värnpliktiga). Att vid ansvarsfrågans bedömande arbetstagarensställning skall vara en viktig faktor har i paragrafen uttryckligen angirits. Iett sammanhang har departementschefen framhållit, att parterna påarbetsmarknaden bör lämnas frihet att genom kollektivavtal reglera frågan omarbetsgivares principalansvar mot egna arbetstagare. Framför att i så hög gradsom föreslagits minska skadeståndsansvaret för alla andra arbetstagare i demest skiftande ställningar synes det vara att föredraga att frågan omkollektivanställdas ansvar överlämnas till reglering genom avtal. En regleringi denna ordning skulle omfatta den största delen avarbetstagarna och få viss betydelse även för arbetstagare som icke omfattas avkollektivavtal. 1motiven till kravet på synnerliga skäl uttalas, att vid en avvägning mellan åena sidan arbetstagarens behov av skydd mot bördan av ett skadeståndsansvaroch å andra sidan den skadelidandes intresse att få ersättning för skadan börofta arbetstagarens skyddsbehov lämnas företräde samt att undantag dock kantänkas, när förhållandena på den skadelidandes sida är särskilt ömmande ellernär arbetstagaren har särskilt god ekonomisk bärkraft. Sistnämnda uttalandesynes icke innebära tillbörlig hänsyn till att skadevållaren och denskadelidande ej sällan befinner sig i ungefär samma ställning och i sammaekonomiska omständigheter och att i dylikt fall bedömningen borde bli motsattden som antytts i motiven. De exempel som departementschefen anför och vad hani övrigt uttalat i anslutning till förevarande paragraf samt vad lagrådet ovanerinrat kan knappast anses innebära, att det för skadeståndsansvars åläggandealltid bör fordras synnerliga skäl om detta uttryck tillägges den mening someljest åsyftas i lagstiftningen, eller i hög grad särpräglade fall. Slutligenbör beaktas att, enligt vad i motiven anförts, principen i gällande rätt, attarbetstagaren bär fullt skadesåndsansvar för skada som han i tjänsten vållarsin arbetsgivare, i praktiken mera sällan fullt ut hävdats av arbetsgivarnabeträffande skadad eller förkommen materiel, felaktigt utförda produkter etc.Departementschefen uttalar också, att det hör till säll-syntheterna attenskilda arbetsgivare riktar ersättningskrav mot någon sin arbetstagare, ominte denne har förfarit särskilt klandervärt. Det framstår mot denna bakgrundicke såsom påkallat att begränsa arbetstagares ansvar i så hög grad som kravetpå synnerliga skäl Innebär. Åandra sidan synes det vara önskvärt att i paragrafen tydligare framhålles attfullt skadestånd icke alllid skall utgå utan prövningen avse även frågan omnedsättning av skadeståndsbeloppet till vad som är skäligt. Pågrund av det anförda hemställer lagrådet, att paragrafen i nu ifrågavarandehänseende avfattas i huvudsaklig överensstämmelse med vad som föreslogs avskadeståndskommittén och får innehålla, att arbetstagare är ansvarig endast omoch i den mån det med hänsyn lill i paragrafen angivna omständigheter ärskäligt. I varje fall bör paragrafen ändras på det sätt att »synnerliga skäl»ersattes med »särskilda skäl». C.Departementschefen i slutprotokollet. I slutprotokollet anför departementschefenföljande rörande innebörden av »synnerliga skäl» (prop. s. 653654). Lagrådets allmänna uttalanden i anslutning till 4kap. 1 § rörande paragrafens räckvidd och sakliga innebörd synes inte ge vidhanden att lagrådet inågot väsentligt hänseende ställer sig avvisande eller kritiskt till de vägledandeuttalanden och exemplifieringar rörande bestämmelsens tillämpning som jag haranfört i remissprolokollet. När lagrådet likväl säger sig inte kunna tillstyrkaatt skadeståndsansvar för arbetstagare skall föreligga endast i den månsynnerliga skäl föreligger och i stället förordar att ansvarigheten skallbestämmas på grundval av en allmän skälighetsprövning eller att i varje fall»synnerliga skäl» ersätts med »särskilda skäl», förefaller meningsbrytningenhuvudsakligen avse endast en lagteknisk fråga eller närmare bestämt fråganvilken innebörd som här skall tilläggas uttrycket »synnerliga skäl». Somframgår av vad jag har anfört i remissprolokollet bör utgångspunkten vara, atten arbetstagare normalt inle skall drabbas av personligt skadeståndsansvar medanledning av vållande i tjänsten. Även om åtskilliga undantagsfall kan tänkasdär full eller jämkad ersättningsskyldighet bör åläggas jag har iremissprolokollet angett ett flertal typexempel lär dessa fall bli relativtsett mycket få och i det stora hela komma att framstå som klaraundantagssituationer. Och i alla händelser skall det enligt min meningföreligga omständigheter som entydigt och med särskild styrka talar för attskadeståndsansvar åläggs arbetstagaren. Det är visserligen riktigt att alladessa situationer knappast kan karakteriseras som »i hög grad särprägladefall». Det är snarare fråga om atl omständigheterna i det särskilda fallet utan att nödvändigtvis vara speciellt särspräglade tillsammanlagna skallinnefatta särskilt starka skäl för att ersättningsskyldighet åläggs. Dettaåskådliggörs emellertid enligt min mening bättre genom uttrycket »synnerligaskäl» än genom någon av de formuleringar lagrådet har föreslagit. Det är f. ö.inle ovanligt och i viss mån oundvikligt att uttryck av detta slag ges en någotvarierande innebörd beroende på i vilket rättsligt sammanhang de används. Inteminst framträder sådana skillnader mellan straffrättslig och civilrättsliglagstiftning. Jagvill i sammanhanget också betona, att lagrådets hänvisning till rådandepraxis, enligt vilken det hör till sällsyntheterna att enskild arbetsgivareriktar skadeståndskrav mot sina arbetstagare, enligt min mening talartill förmån för ett förslag om en även formellt långtgående begränsning avarbetstagares skadeståndsansvar. Denna praxis måste ses som ett uttryck för attparterna på arbetsmarknaden numera ansluter sig till uppfattningen attskadeståndsansvar på grund av vållande i tjänsten normalt inte bör utkrävas aven arbetstagare. Det skulle då närmast te sig anmärkningsvärt och överraskandeom lagstiftaren inför regler som synes ge uttryck för att sådant ansvar börutkrävas i större utsträckning än arbets-marknadsparterna ansettpåkallat. Det naturliga synes mig i stället vara att lagstiftningen reellt ochformellt anpassas till de värderingar som allmänt omfattas av berörda parter. 1 motionen 1972:1487 av () erinrar motionären efteratt ha redogjort för lagrådets ståndpunkter om att departementschefenavvisar lagrådets förslag. Men, fortsätter motionären, departementschefennärmar sig i sak lagrådets ståndpunkt så till vida att han uttalar (s. 654) attdet är fråga om att omständigheterna i det särskilda fallet utan attnödvändigtvis vara speciellt särspräglade tillsammans skall innefattasärskilt starka skäl för att ersättningsskyldighet åläggs. Vidare hänvisar motionärentill att detta enligt departemenschefens mening bättre åskådhggörs genomutti-ycket »synnerliga skäl» än genom någon av de formuleringar lagrådetföreslagit samt att departementschefen ansett att det för övrigt inte ärovanligt, och i viss mån oundvikligt, att uttryck av detta slag ges en någotvarierande innebörd beroende på i vilket rättsligt sammanhang de används. Motionären anför att han inte helt kan deladepartementschefens mening i detta avseende. 1 varje fall, fortsätter han,måste det väl vara en angelägen strävan för lagstiftaren att ge ofta användauttryck i lagtexten såvitt möjligt enhetlig betydelse i de olika sammanhangvari de förekommer. Ett självklart syfte bland andra medskadeståndsreglerna är också att i görlig mån tjäna som ett avhållande momentmot skadevållande handlingar, framhåller motionären och tillägger att i densituation som lagrådet anger som ett exempel, nämligen när det gäller skadorsom en arbetstagare vållar en arbetskamrat, detta syfte enligt hans mening är särskiltangeläget. Men denna situation är enligt motionären knappast så särpräglad attuttrycket »synnerliga skäl» kan anses adekvat. Enligt motionärens bedömning skulle såväl denuppfattning som departementschefen i sak uttrycker som lagrådets understrykandeav situationen vid skador, som en arbetstagare vållar en arbetskamrat eller ivissa fall sin arbetsgivare, kunna bäst täckas genom någon av de tvåformuleringar som lagrådet föreslår. För den formulering som lagrådet ihuvudsak hämtat från skadeståndskommitténs förslag talar härjämte att den,såsom lagrådet enligt vad som nämnts framhåller, tydhgt utsäger attarbetstagaransvaret inte alltid skall avse fullt skadestånd utan skall kunnajämkas efter skälighetsprövning, anför motionären avslutningsvis. 1 motionen 1972:1489 av m.fl. (m)erinrar motionärerna om att arbetsgivaren enligt lagförslaget övertararbetstagarens skadeståndsskyldighet i förhållande till tredje man och attkostnaden i allmänhet förutsattes skola stanna på arbetsgivare, t.o.ni. isådana skadeståndsfall där uppsåt eller grov vårdslöshet kan läggasarbetstagaren till last. Att arbetstagaren i princip skall gå fri från ansvart.o.m. i situationer som står sabotaget nära, ter sig stötande för den allmännarättskänslan och är i hög grad ägnat att undergrävaarbetsmoral och känslan av ansvar för ett anförtrott arbete, framhållermotionärerna. Motionärernahänvisar härefter till att lagrådet för sin del inte funnit det påkallat attbegränsa arbetstagares ansvar i så hög grad som kravet på »synnerliga skäl» förutkrävande av ansvar innebär samt att lagrådet i varje fall ansett attparagrafen bör ändras på så sätt att »synnerliga skäl» ersattes med »särskildaskäl». Vidare erinrar motionärerna om att departementschefen i slutprotokolletmed anledning av lagrådets utlåtande i denna fråga anfört att meningsbrytningenhuvudsakligen avser endast en lagteknisk fråga eller närmast frågan vilkeninnebörd som här skall tilläggas uttrycket »synnerliga skäl». Motionärernaförklarar att de inte kan dela departementschefens uppfattning i frågan utande förordar att formuleringen »särskilda skäl» kommer till användning för attmarkera att det i fall av uppsåt eller grov vårdslöshet skall vara normalt attansvar kan utkrävas av arbetstagaren även om arbetsgivaren i förhållande tilltredje man svarar primärt. I motionen 1972:1490 av i Luttra m.fl.(c) förklarar motionärerna att de ansluter sig helt till principen i 4 kap. 1§ men att de finner lagtexten alltför snävt formulerad. Orden »synnerliga skälföreligger» bör enligt deras mening ersättas med ett mindre begränsandeuttryck, t.ex. »det är påkallat». Fortsättningen anger rilka omständigheter somskall beaktas, och där är någon ändring inte motiverad, anför motionärerna. Lagrådet uttalar följande beträffande genomförandet av den föreslagnalagen (prop. s. 619621). I högre grad än inom andra rättsområden av störrebetydelse har rättsutvecklingen på skadeståndsrättens område överlämnats tillrättspraxis. På grund av skadeståndsmålens frekvens föreligger ett stort antalavgöranden av principiell betydelse. Rättspraxis har belysts icke blott genomreferat i NJA av högsta domstolens domar utan även genom andrarättsfallssamlingar och i rättsfallsöversikter. Av samma värde förutvecklingen som domstolarnas praxis har varit den uppmärksamhet som denjuridiska doktrinen ägnat åt sammanställning och analys av rättspraxis och deprinciper som gjort sig gällande. Tack vare denna samverkan mellan rikhaltigpraxis och doktrin har utvecklingen lett till att skadeståndsrätten vunnitavsevärd stadga och nyansering. Att utvecklingen fått fortgå utan lagstiftningannat änpå specialområden framstår ingalunda såsom beklagansvärt. I större utsträckningän som varit möjligt om tidigt lagfästa grundsatser funnits har ändradesamhällsförhållanden och åsikter kunnat få inverka på rättstill-lämpningen.Möjligheten härtill är emellertid i vissa hänseenden begränsad. Det kanexempevis svårligen antagas att utvecklingen på försäkringsområdet utan stödav lagstiftning kan bliva tillbörligt beaktad. Ehuru det är påkallat att enlagreglering kommer till stånd, kan ställas frågan huruvida det bör ske justnu. Detföreliggande förslaget innebär vissa nyheter som i och för sig framstår såsomönskvärda. Detta är fallet med utvidgningen av skadeståndsansvaret förarbetsgivare och det allmänna samt begränsningen för arbetstagare ävensomhänsynstagande vid skadeståndsansvar för barn m. fl. till försäkringar ochandra ekonomiska omständigheter. Om vad nu sagts talar för genomförande avlagen, föreligger andra skäl som talar i motsatt riktning. intresseväckande inledning till förslaget har departementschefen skisserathur han tänker sig att skadeståndsrätten skall gestaltas isamordning med social och enskild försäkring. Han framhåller emellertid att ensådan utveckling är en fråga på lång sikt. Meranäraliggande torde vara de reformer på vissa områden som kan bliva följden avpågående eller förestående utredningsarbete. För närvaran-le pågår utredning omersättning till oskyldigt dömda m. fl. och det är att förvänta alttrafikskadeansvarel inom ej alltför upptages till behandling. Det äricke uteslutet alt reformer på dessa områden kan föranleda följdändringar iden nu föreslagna lagen. Avstörre betydelse är det utredningsarbete som utföres av skadeståndskommittén.Dess uppdrag omfattar att utarbeta förslag till regler om ersättning förpersonskada och enligt tilläggsdirektiv har kommittén framlagt förslagtill en allmän regel om jämkning av skadestånd och angående vissa därmedsammanhängande frågor. Därefter skall kommittén upptaga spörsmål omförsäkringsgivares regressrätt. Införandet av en allmän jämkningsregelinverkar på utformningen av vissa bestämmelser i lagförslaget varför dessa fåranses vara av provisorisk natur. Ändringar i fråga om regressrätten har storbetydelse för tillämpningen av regler om verkan av försäkring påskadeståndsansvaret I vissa fall. För lagrådet har upplysts att propositionbeträffande jämkningsregeln avses skola framläggas , möjligen tilloch med innan den nu föreslagna lagen kan träda i tillämpning. Nämndaförhållanden innefattar vägande skäl till uppskov med förevarandelagstiftning. Härvid är också att uppmärksamma vikten av att skadeståndsreglericke ofta ändras, till olägenhet för rättstillämpningen vid domstolarna ochskaderegleringen inom försäkringsväsendet. Å andra sidan måstebeaktas värdet av allt det förtjänstfulla arbete som underlång tid ägnats de frågor förslaget avser inom utredningarna och viddepartenientsbehandhngen. Ett uppskov kan medföra att detta värde skulle kunnamer eller mindre bliva tillspillogivet. Trots förut antydda betänkligheteranser sig lagrådet icke böra avstyrka att den föreslagna lagstiftningengenomföres. För den händelse en allmän jämkningsregel kan införas inom närmaretid, förordar lagrådet att det får anstå med skadeståndslagens ikraftträdandeså att jämkningsregeln och vad därmed sammanhänger kan inarbetasdäri. Ett visst anstånd kan också vara motiverat för att bereda myndigheter ochförsäkringsanstalter tillfälle att sätta sig in i lagens bestämmelser, somdelvis icke ingått i de grundläggande utrednings-förslagen, samt de utförligamotiv och kommentarer som departementschefen knutit till desamma. B.Departementschefen i slutprotokollet. Departementschefen anför i slutprotokolletföljande rörande ikraftträdandet (prop. s. 647). Förslaget till skadeståndslag utgör resultatet avett mångårigt lagstiftningsarbete.