bet · FV01KU26 · 1972-12-31 00:00:00 — a, innebar att yttrande inådeärendena inte längre skulle inhämtas från högsta domstolen, I ställetföreslogs att en särskild rådgivande nämnd bestående av ett justitieråd och tvåandra personer skulle inrättas för att avge yttranden i nådeärendena. Dettaförslag avstyrktes av det alldeles övervägande antalet remissmyndigheter.Högsta domstolens ledamöter anförde bl, a, följande i sitt avstyrkanderemissvar: Skälen till att högsta domstolenenligt regeringsformen skall höras över nådeansökningar kunna vara flera.Promemorian förbigår helt denna fråga och här må endast antydas några av desynpunkter som böra uppmärksammas. Åtminstone tidigare torde man ha ansett att det 3 1972.4 saml. mnebar en lämplig arbetsfördelning att genom högstadomstolens yttranden underlätta uppgiften för föredraganden i statsrådet attbedöma förekommande nådeärenden. Tydligt är också, att man funnit dessayttranden innebära en viss trygghet för kontinuitet, något som kan vara avbetydelse särskilt vid regeringsskiften. För regeringen kan det ocksåunderstundom i ett ömtåligt inrikes- eller utrikespolitiskt läge ha sinbetydelse att kunna hänföra sig till ett yttrande av högsta domstolen, vare sigdet går i tillstyrkande eller avstyrkande riktning. Även för de dömda kan detvara av värde att ett organ, som står fritt från den dagsaktuella politiken,får uttala sig i nådeärenden. Överhuvud kan man ha satt värde på attdomarsynpunkterna finge göra sig hörda. Är 1961 avgav en särskilttillkallad utredningsman ett betänkande rörande nedre justitierevisionensarbetsorganisation (SOU 1962:20), 1 detta behandlades bl, a, frågan omhandläggningen av de nådeärenden, i vilka högsta domstolen hade att avgeyttrande. Därvidlag föreslogs att den befattning med nådeärenden som ditintillsankommit på justitierevjsionen i princip skulle upphöra och i stället förläggastill , där en nådebyrå föreslogs bli inrättad. Till stödför överflyttningen av nådeärendenas beredning till justitiedepartementetanfördes i betänkandet åtskilliga skäl såsom att det dåvarandeberedningssystemet var tungrott och tidskrävande och medförde en dubblering avarbetsmoment som måste betecknas som förkastlig. Utredningsmannen förordade vidare att § 26 regeringsformenskulle ändras därhän att högsta domstolens hörande över nådeansökan inte skullevara erforderligt med mindre ansökan skulle till någon del bifallas. Som skälför en sådan ordning erinrade utredningsmannen bl, a, om att nådeärendenaregelmässigt prövades efter andra än rena rättskipnings-ochstraffmätningssynpunkter och att Kungl. Maj:ts fria prövningsrätt letttill att nåd i ett icke obetydligt antal fall beviljats mot högsta domstolensavstyrkande. Dessa förhållanden gav enligt utredningsmannen anledning attställa frågan om högsta domstolens eller eventuellt annat rådgivande organsmedverkan i handläggningen av nådeärendena borde vara obligatorisk. Om det förberedandearbetet överflyttades till syntes högsta domstolenshörande i nådeärenden kunna göras fakultativt. Det föreföll enligt utredningsmannen föga rationellt attom en nådeansökan, utifrån av vederbörande departementschef eller i statsrådettillämpade principer, bedömdes vara utsiktslös eller befanns vara helt ogrundad- t. ex, om det var fråga om en förnyad nådeansökan efter ett tidigareavslag utan nya skäl - ärendet i sådant fall måste underställas högstadomstolen. Utredningsmannen erinrade om det i ett tidigare sammanhang anfördaargumentet att det särskilt i tider av utrikespolitisk oro kunde vara etttrygghetsmoment för Kungl, Maj:t att vid sitt beslut kunna repliera på högstadomstolens yttrande. Detta trygghetsmoment blev dock enligt utredningsmanneninte mindre för att högsta domstolens hörande gjordes fakultativt från att havarit obligatoriskt. Utredningsmannen förutsatte att en nådeansökan inte skullekunna bifallas med mindre högsta domstolen blivit hörd. Utredningsmannens förslag att överföra beredningen avnådeärendena från nedre justitierevisionen till en inom justitiedepartementetinrättad nådebyrå tillstyrktes eller lämnades utan erinran av samtligaremissorgan. Förslaget att i viss utsträckning göra högsta domstolenshörande fakultativt i stället för obhgatoriskt tillstyrktes i princip ellerlämnades utan erinran av de flesta remissorgan. Högsta domstolens flestaledamöter avstyrkte dock förslaget under hänvisning bl, a. till vad domstolenanfört i sitt yttrande departementspromemoria. En minoritet blanddomstolens ledamöter ställde sig positiv till förslaget men ansåg att fråganborde utredas_vtteriigare. Frågan om högsta domstolens och regeringsrättens hörande inådeärenden berördes även i remissyttranden över författningsutredningensförslag till ny regeringsform (SOU 1963:16 och 17), Angående innehållet i dessahänvisas till Kungl, Maj:ts proposition 1964:140 (s, 41 ff,), I dennaproposition behandlades en rad grundlagsfrågor sammanhängande med den sedermeragenomförda s, k, partiella författningsreformen, däribland frågan omnådeärendenas handläggning. Som motiv till förslaget till den förut berördaändringen av § 26 regerinsformen, varigenom högsta domstolens hörande övernådeansökningar gjordes fakultativt, anförde vederbörande departementschef bl,a, följande. Den nuvarande regeln i § 26regeringsformen, enligt vilken högsta domstolen och regeringsrätten skall varinom sitt där angivna område höras över alla nådeansökningar, har vid olikatillfällen under det senaste årtiondet varit föremål för reformatoriskasträvanden. Av de reformförslag, som härvid framkommit, har några varitjämförelsevis långtgående. Till de mera vittgående torde få räknas de två år1955 väckta förslagen, i vilka förordas inrättande av en rådgivande nämnd, somenligt det ena förslaget skulle ersätta högsta domstolen och regeringsrättensom remissinstans i nådeärenden och enligt det andra fungera som remissinstansjämsides med högsta domstolen. Med hänsyn till det läge, vari frågan om enallmän författningsreform befinner sig, är jag icke beredd attnu till bedömning upptaga reformförslag, som syftar till så pass genomgripandeförändringar som tillskapande av nya organ för rådgivning i nådeärenden, Inuvarande situation bör man i stället på förevarande område begränsa sig tillreformer, som kan sägas falla inom den bestående ordningens ram. Med dennainriktning av reformarbetet möter icke hinder att nu ingå i prövning av fråganom en viss uppmjukning av det generella kravet på de högstadornstolsinstansernas hörande i nådeärenden. Detta spörsmål har för högstadomstolens del behandlats i det betänkande rörande nedre justitierevisionensarbetsorganisation, som avgavs 1961 av särskilt tillkallad utredningsman. Efter att ha diskuterat deinvändningar mot utredningsmannens förslag som bl. a, framförts frånmajoriteten av högsta domstolens ledamöter hävdade departementschefen bl, a,,att man trots allt inte borde helt avstå från de obestridliga fördelar, somstod att vinna genom en viss uppmjukning av den ifrågavarande grundlagsregeln.Departementschefen förordade sålunda den ändringen av systemet, att kravet påhögsta domstolens hörande skulle bibehållas såsom huvudregel men att undantagskulle medges för det fall, då det inte rimligtvis kunde vara föremål förtvekan att nådeansökan borde avslås. Saken syntes författningsmässigt kunnauttryckas så, att högsta domstolen skall höras över nådeansökningar, om ejskäl till bifall uppenbariigen saknas. Det kunde tilläggas, att det låg i departementschefens eget intresse, att yttrande från högsta domstolen inhämtades, så snart tvekan om utgången rimligenkunde råda, eftersom hans ställningstagande därigenom underlättades. Ett genomförande av förslaget, att högsta domstolenshörande inte längre skulle vara obligatoriskt i alla nådeärenden inom dessverksamhetsområde, förutsatte enligt departementschefen att beredningen avdessa ärenden helt koncentrerades till . Där fickställning tas till frågan om remiss i det föreliggande fallet skulle ske ellericke. En sådan koncentration av beredningsförfarandet, som också förordats avutredningsmannen, syntes även från synpunkter, som inte hade något direktsamband med jämkningen av det grundlagsreglerade remisskravet, innebära enfördel. (KU 1964:19) anförde i utlåtandeöver propositionen i berörd del bl, a, följande: I likhet med departementschefenfinner utskottet de praktiska fördelarna av reformen väga tyngre än deprincipiella invändningar, som kan resas däremot. Emellertid måste särskilduppmärksamhet ägnas gränsdragningen mellan sådana ärenden i vilka yttrandenskola inhämtas och övriga ärenden. Departementschefen synes vara av denåsikten, att bland ärenden, som omfattas av huvudregeln jämväl bör ingå allatveksamma fall, vare sig bifall ter sig mera sannolikt än avslag eller förhållandetär det omvända. Utskottet vill för sin del understryka vikten av att stadgandettillämpas i enlighet med det nu sagda, så att endast klara avslagsfall avgöresutan högsta domstolens respektive regeringsrättens hörande. Med en sådantillämpning av stadgandet torde ej heller behöva befaras, att högsta domstolen,som har att yttra sig i det stora flertalet nådeärenden, i väsentlig månförlorar överblicken över nådepraxis. Såsom departementschefen i sitt yttrande framhåller bör isamband med genomförande av ändringen i § 26 regeringsformen nedrejustitierevisionens befattning med nådeärenden upphöra och dessas beredningkoncentreras till . Utskottet hade ingen erinran motden föreslagna nya lydelsen av § 26 regeringsformen och hemställde om bifalltill propositionen. Som tidigare nämnts antogs det av Kungl, Maj:t framlagdaförslaget till ändrad lydelse av § 26 regeringsformen såsom vilande av och slutligt av riksdag. Vad gäller det praktiska förfarandet vid handläggningen avnådcansökningar ankom det som förut nämnts års reform i första handpå nedre justitierevisionen att svara för ärendenas beredning. Ansökningarnaskulle sålunda inges och registreras där. Genom revisionens försorginförskaffades erforderliga domstolsakter, yttranden från myndigheter etc.Ärendena föredrogs därefter som s, k, förtursmål mför högsta domstolen avrevisionssekreterare. Föredragningen skulle ske med ledning av en för varjeärende upprättad särskild promemoria, i vilken skulle lämnas en fullständigredogörelse för vad handlingarna innehöll av betydelse för prövningen. Sedanhögsta domstolen yttrat sig, i förekommande fall efter det ytterligareutredning verkställts, överlämnades handlingarna till justitiedepartementet.Där skedde den slutliga beredningen av nådeärendena, vilken ibland resulteradei att utredningen ånyo kompletterades. Ärendena föredrogs därefter i statsrådetav en departenientstjänstemän - i regel en byråchef. sekreterare som föredragit ärendet i högsta domstolen varskyldig att biträda vid sådan föredragning. Expedieringen slutligen av Kungl, Maj:ts beslut inådeärenden ombesörjdes av justitierevisionen. Som tidigare nämnts förutsattes i samband med att högstadomstolens hörande över" nådeansökningar gjordes fakultativt attjustitierevisionens befattning med nådeärendena skulle upphöra. 1 propositionen1965:65 togs denna fråga upp i anslutning till begäran om vissa anslag till justitiedepartementeti anledning av att en ny organisation inom statsdepartementen skullegenomföras. a, föreslogs inrättandet av ett särskilt organ ijustitiedepartementet för handläggning av nådeärendena. Detta organ skulleledas av en tjänsteman med betydande erfarenhet av domarvärv. Vidare föreslogsatt till organet skulle knytas ett antal föredragande jämte viss annanpersonal. biföll propositionen och den nya organisationenför handläggning av bl. a. nådeärendena kom till stånd . Sedandenna tidpunkt leds departementets nådeenhet av ett departementsråd. Videnheten tjänstgör fem anställda föredragande, samtliga mederfarenhet av dömande verksamhet. Fyra av dem är hovrättsjurister och en harhämtats från åklagarväsendet. Nådeansökningarna inges till nådeenhetensregistratorskontor, där vissa förberedande åtgärder vidtas såsom diarieföring,införskaffande av domstolsakter etc. När ärendena slutbehandlats skerexpedieringen av Kungl, Maj:ts beslut genom enhetens försorg. Till nådeenhetenär vidare knutna förutom registratorn - en kontorist och ett antal andrabiträden. Nådeenheten disponerar egna kontorslokaler och är sålundaarbetsmässigt skild från övriga enheter. Nådeenhetenschef fungerar i princip som expeditionschef beträffande sitt verksamhetsområde. Nädeärendena tilldelas föredragandena genom lottning.Denna tillgår i princip sä att de ärenden som inkommer under en veckaöverlämnas till den föredragande som då står i tur för föredragning. Eftersomantalet föredragande är fyra erhåller sålunda varje föredragande nya ärendenvar fjärde vecka. Beredningen av nådeärendena tillgår i allt väsentligt påsamma sätt som skedde inom nedre justitierevisionen. Det ankommer sålunda pävederbörande föredragande att se till att erforderligt utredningsmaterialföreligger samt att på grundval av vad handlingarna innehåller av betydelse förprövning av nådefrägan upprätta föredragningspromemoria. När så skett lämnasärendet till nådeenhetens chef för granskning. Ofta sker muntlig föredragninginför denne. Det åligger därefter nådeenhetens chef att bedöma huruvida högstadomstolens hörande är påkallat eller inte, att beträffande ärende där sådantyttrande bör inhämtas ta ställning till behovet av ytteriigare utredning ochdärvid alltefter omständigheterna besluta om inhämtande av yttrande frånmyndighet, om personundersökning, om införskaffande av läkarintyg etc. Om yttrande från högsta domstolen inte anses erforderligtföredras ärendet möjligt för chefen för avvederbörande föredragande i närvaro av nådeenhetens chef. Det kan förekomma attföredragningen resulterar i att yttrande från högsta domstolen inhämtas elleratt utredningen ytterligare kompletteras. 1 de ärenden där högsta domstolenhöres sker föredragning inför denna domstol i princip . Somfördragande fungerar även där vederbörande tjänsteman vid nådeenheten. Högstadomstolens yttrande brukar föreligga , varefter ärendet så snartmöjligt föredras för departementschefen. Sedan departementschefen lämnat sittförslag tUl Kungl, Maj:ts beslut avgöres ärendet i närmaste konselj.Expedieringen av nädebesluten sköts av nådeenhetens registrator, som också iförekommande fall lämnar uppgifter till kriminalregistret, rikspoUsstyrelsenm, m. Antalet avgjorda brottmål i förstainstans har rört sig om ca 95 000100 000, Räknar man även medde mål som avgjorts genom strafföreläggande stiger antalet till ca 120 000,Till frihetsberövan-de påföljd - fängelse, ungdomsfängelse, internering ellerskyddstillsyn -dömdes närmare 20 900 personer, ökade detta antal tillca 21 300, I följande tabell lämnas en uppställning över avgjorda nådeärendenåren av vilken också framgår antalet avslag och bifall, uppskov medverkställighet samt i vilken utsträckning yttrande från högsta domstoleninhämtats och i sådant fall uppgift om Kungl. Maj:t avvikit från högstadomstolens förslag. 637+ + 981* 332+ + 981* 655+ + 1.062* 259+ + 1,062* 663+ + 1.187* 266+ + 1.187* 660+ + 1.426* 212+ + 1.426* 565+ + 1,174* 181+ + 1.174* * Ärendena avgjorda utan att HD:s utlåtande inhämtats. Enhgt uppgift frånjustitiedepartementets nådeenhet har en markant stegring av antaletnådeansökningar kunnat iakttagas. Beträffande deansökningar som redovisats som bifallna bör anmärkas attåtskilliga av dessa innebar att verkställighetstiden avkortats. Till dettakommer de ansökningar där uppskov med verkställigheten medgetts. Antalet iverklig mening bifallna ansökningar rör sig därför endast om cirka 10 procentav ärenden. Det är också att märka att i många fall har nådeninneburit att en påföljd ersatts med en annan, exempelvis fängelse medskyddstillsyn eller villkorhg dom. Inom utskottets kansli har beträffande avgjordanädeärenden gjorts en särskild undersökning av de fall ivilka Kungl. Maj:ts dels helt eller delvis bifalht nådeansökan med avvikelsefrån högsta domstolens förslag, dels mot högsta domstolens avstyrkande avslagitnådeansökan. Undersökningen redovisas som underbilaga till denna promemoria. Nådeärenden avseende rattonykterhets- och narkotikabrott har vid ettflertal tillfällen granskat praxis beträffande nådeärenden.Senast skedde detta 1965 och avsåg då företrädesvis ansökningar om nåd ianledning av straff för onykterhet vid förande av motorfordon. Av följandeuppställning framgår dels antalet personer som dömts för sådana brott åren1965-1970, dels hur många nådeansökningar som förekommit på detta område underdessa år och dels i vilken utsträckning ansökningarna helt eller delvisbifallits. Enligt uppgift frän nådeenheten förekom helt bifall endast i ettmindre antal fall. Antal personer dömda för rattfylleri eller rattonykterhetunder (uppgifter erhållna från SCBj slutligt handlagda nådeansökningar förpersoner som dömts för rattfylleri eller rattonykterhet (uppgifter hämtade urSveriges officiella statistik) Äi Antal Därav helt eller delvis bifallna 97 1021181 113' Uppgifter erhållna frän nädebyrån. Arets granskning av nådeärenden harfrämst avsett personer som dömts för narkotikabrott. För att belysa Kungl.Maj:ts nådepraxis pä detta område kommer i det följande att redovisas ettantal fall av narkotikabrott där nåd beviljats eller avslagits. Först skallemellertid lämnas en översiktlig redogörelse för gällande lagstiftningbeträffande narkotikabrott. Gällande bestämmelser om narkotikabrott m. m. Bestämmelser om straffpåföljd förnarkotikabrott finns i narkotikastrafflagen (1968:64). Lagen trädde i kraft 1april 1968 och innehåller bl. a. bestämmelser om straff för den som uppsåtligenoch utan att vara berättigad därtill tillverkar, saluhäller, överlåter ellerinnehar narkotika. fanns straffbestämmelser beträffandenarkotikabrott i narkotikaförordningen (1962:69). De brott som omfattas avnarkotikastrafflagen är indelade i tre svårighetsgrader, narkotikaförseelse,som straffas med böter, narkotikabrott, där påföljden kan bestämmas till bötereller fängelse i högst samt slutligen grovt narkotikabrott, som straffasmed fängelse i lägst ett och högst . Påföljden för grovt narkotikabrottskärptes genom ändring av narkotikastrafflagen . Lagen (1960:418) om straff för varusmuggling innefattarbl. a, olaglig införsel av narkotika. Straffet för varusmuggling är dagsböter,lägst tio, eller fängelse i högst ett är. Gäller gärningen narkotika får dömastill fängelse i högst . Är varusmugglingen ringa är straffet böter, högsttrehundra kronor. Är varusmuggling att anse som grov, skall dömas till fängelsei högst eller, om smugghngen gällt narkotika, till fängelse, lägst ettoch högst . Även beträffande smuggling av narkotika skärptesstraffpåföljderna 1969. Beträffande bakgrunden till den nuvarandenarkotikabrottslagstiftningen kan erinras om att det med anledning av ökningenav missbruket av narkotika och andra liknande medel enhgt Kungl. Maj:tsbemyndigande inom medicinalstyrelsen tillkallades en särskildexpertgrupp, den s, k. narkomanvårdskommittén, för undersökning av dettamissbruk. 1 ett betänkande som framlades behandlade denna kommitté bl,a, utformningen av lagstiftning beträffande narkotika och andraberoende-framkallande medel. Kommittén framhöll beträffande den illegalahanteringen av sådana medel att straffskärpningar och kriminalisering av vissastraffria åtgärder borde kunna bidra till att öka effekten i kampen motläkemedelsmissbruket. Yttranden över betänkandet jämte ett i anslutning därtillupprättat författningsutkast inhämtades från en rad myndigheter och sammanslutningar.Alla remissinstanser var ense om att samhällets åtgärder för att bekämpa denillegala hanteringen av beroendeframkallande medel måste skärpas och attkraftiga motåtgärder måste sättas in mot missbruket av sådana medel. Iallmänhet tillstyrktes kommitténs förslag om straffskärpning förnarkotikabrott. 1 propositionen 1968:7 framlades förslag till en särskildnarkotikastrafflag'm. Förslaget innebar att de bestämmelser om straff förolaga tillverkning, saluhållande, överlåtelse och innehav av narkotika somfanns i narkotikaförordningen skulle överflyttas till nämnda lag. föreslogs höjning av maximistraffet för narkotikabrottfrån fängelse till fängelse samt kriminahsering av vissadittills inte straffbelagda förfaranden. Sålunda föreslogs att försök, förberedelseeller stämpling till vissa narkotikabrott också skulle straffbeläggas. framlades förslag om ändring i lagen om straffför varusmugghng som innebar att maximistraffet för smuggling av narkotikaskulle höjas från fängelse till fängelse . Vidare föreslogskriminalisering av förberedelse eller stämpling till sådan smuggling avnarkotika, som inte är att anse som ringa. Departementschefen anförde i anledning av de föreslagnastraffskärpningarna för narkotikabrott bl, a, följande (prop, 1968:7 s, 111): Även om man inte bör överdrivabetydelsen av straffskärpningar anser jag likväl narkotikafrågan så allvarUgatt inget medel bör lämnas oprövat i kampen mot narkotikamissbruket. Det harmed fog gjorts gällande att vad som i första hand avhåller från brott iallmänhet inte är straffets stränghet utan den risk för upptäckt somvederbörande har att räkna med. Den typ av brottshghet, varom här är fråga,intar emellertid som framhåUit i sitt remissvar i viss mån ensärställning. Polisens erfarenheter av den kategori kriminella som sysslar mednarkotikasmuggling och illegal överlåtelse av narkotika är nämligen att dessakallt väger vinstmöjligheterna mot den påföljd som risktagandet kan medföra.Den starka lockelse som de betydande vinstmöjligheterna i den illegalanarkotikahanteringen erbjuder talar för att möjligheter bör finnas att döma utstränga straff. De brott det här rör sig om är i sina mest utstuderade ochhänsynslösa former att anse som mycket samhällsfarliga om man tar i betraktandede skadeverkningar de ger upphov till i synnerhet hos den unga generationen.Mot bakgrund av vad nu sagts anser jag att straffmaximum för här ifrågavarandebrottshghet bör höjas från f. n. fängelse till fängelse i fyra år.Straffmaximum kommer härigenom att sammanfalla med vad som kommer att gällabeträffande grov smuggling av narkotika. Genom en sådan straffhöjning uppnårman också den fördelen att man minskar behovet att åberopa brottsbalkensockerparagraf i fall där brottsrubriceringen ocker medför betydandeutrednings- och bevissvårigheter. Liksom remissinstanserna ansluter jag mig till kommitténsförslag att dela upp de brott varom nu är fråga i tre grader, nämligen grovtnarkotikabrott, narkotikabrott och narkotikaförseelse. Särskilt med hänsyn tillde ungdomar som är inblandade i narkotikabrottslighet anser jag det angelägetmed en sådan gradindelning. Beträffande förslaget att skärpastraffet för olovlig införsel av narkotika anförde departementschefen (prop,1968:7 s, 109): Vid sidan av en fortgåenderationahsering och effektivisering av tullverksamheten måste därför även andraåtgärder vidtas i syfte att bekämpa smugglingen. Ett led i strävandena börhärvid vara att skärpa straffet för olovlig införsel av narkotika. Jag anslutermig därför till kommitténs förslag att höja straffmaximum för grov smuggling avnarkotika till fängelse i högst . Den föreslagna straffskärpningen skalläven gälla försök till grov smugghng av narkotika. Kommittén har föreslagit attäven förberedelse till smuggling av narkotika skall straffbeläggas såvida detej är fråga om förberedelse till ringa brott. Förslaget har vunnit anslutningfrån alla remissinstanser utom fylleristraffutredningen. Denna har ifrågasattom förberedelse till smuggling av narkotika bör kriminaliseras särskilt ochanmärkt att man genom att straffbelägga innehav av narkotika i ätskilUgafall ändå kan straffa dem som förbereder insmuggling. Det torde emellertidfinnas personer som enbart agerar i samband med själva smugghngen genom attförse s, k, kurier med penningmedel eller annan erforderlig utrustning.