bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Men barn är också utsatta för en mängd andraskaderisker och det finns knappast belägg för att just de skador som de vållarvarandra är särskilt frekventa. Inte heller torde de kroppsskador som barnvållar vuxna personer eller de egendomsskador som de orsakar utgöra någotsocialt eller ekonomiskt problem av sådan betydelse att det ställer dem i enklass för sig. Attfrågan om barns skadeståndsansvar har kommit att träda i förgrunden i desenaste årens skadeståndsdiskussion torde ha andra orsaker. Det lär bl. a,sammanhänga med att barnen såsom skadevållare intar en särställning och på ettannat sätt än vuxna personer är i behov av skydd mot deckonomislva följderna tiv den crsällningsskyldighet som drabba dem. Sålänge skadeersättningsproblemen i samhället inte har kunnat lösas genomdirekta försäkringsanordningar, lär man risserligen inte kunna helt avskaffaskadeståndsansvaret för barn. Men att ålägga t. o. m, barn i de lägre åldrarnaett omfattande skadeståndsansvar, som medför en ekonomisk belastning långt ini vuxen ålder, blir uppenbart stötande. Ansvarsförsäkringenbereder här ett effektivt skydd, och från den synpunkten kunde ettobligatorium vara värt att överväga. Jag anser trots delta, att man tills vidare börsträva efter en lösning på frivillighetcns väg. Ett obligatorium kräver enomfattande och dyrbar administration. Frivillig ansvarsförsäkring har redan nustor utbredning. Premiekostnaderna är låga och överkomliga för envar. Jagkommer i det följande att föreslå atl ansvarsförsäkring tillmäts störrebetydelse än f, n. vid bestämmande av ett barns skadeståndsansvar, så attersättning normalt skall betalas fullt ut inom försäkringens ram. Man kanräkna med att ansvarsförsäkring får ännu större spridning än . Jagförutsätter, att inte bara försäkringsbolagen utan också staten och kommunernaframdeles engagerar sig för en ridgad upplysningsverksamhet rörande värdet avansvarsförsäkring, framför allt bland barnfamiljerna. På denna väg bor problemetpå ganska kunna få en tillfredsställande lösning, och det är enhgt minmening i varje fall värt att pröva dessa möjhgheter, innan ett obligatoriumövervägs ytterligare. Denlagstiftning om barns skadeståndsansvar som under alla förhållanden måstegenomföras bör i enlighet med vad jag nu har sagt bygga på den gällande rättensgrund. Detta utesluter inte, att det kan vara påkallat att göra smärrejämkningar i de regler som gäller f. n. Ilikhet med flertalet remissinstanser har jag inte några väsentliga invändningarmot de allmänna synpunkter som kommittén har anfört på frågan om barns skadeståndsansvar.I ett hänseende vill jag emellertid göra en reservation. Kommittén har uttalatatt man vid avgörandet av frågan hururida ett barn över huvud laget skallanses skade-ståndsskyldigt i det enskilda fallet får göra en jämförelse med vadman i allmänhet anser sig böra fordra av barn i den aktuella åldern. Att striktfölja denna anvisning kan emellertid enligt min mening leda till otillfredsställanderesultat. Vidgad kunskap på det barnpsykologiska området har lärt oss att manäven när det gäller barn i åldrar upp mot eller t. o. m. däröver måsleräkna det som något normalt att de åtminstone i särskilt svårbemästradesituationer påtagligt aiker från de handlingsmönster som gäller för vuxna.Inte minst gäller detta barns uppträdande i trafiken. En tillämpning av denjämförelsemetod som skadeståndskommittén har rekommenderat skulle tydligenleda till att barn i sådana fall undantagslöst helt undgickskadeståndsskyldighet. Med hänsyn inte minst tillden utbredning ansvarsförsäkring numera har bör det emellertid finnas möjlighetockså i fall av denna art att ålägga barn skadeståndsansvar och därigenomtillgodose de skadelidandes intresse att få gottgörelse. Fråganom ett barn alls kan anses skadeståndsskyldigt bör därför enligt min meningprövas med utgångspunkt i en bedömning av barnets beteende, liknande denvållandebedömning som sker när culparegeln tillämpas beträffande vuxna, menutifrån mer objektiva kriterier, dvs. under mindre hänsynstagande tillsubjektiva faktorer. Härigenom vidgas möjligheterna att åläggaskadeståndsansvar i fall då barnet befunnit sig i en särskilt krävandesituation, exempelvis då det under lek eller spel orsakar en trafikskada. Mensjälvfallet skall det inte komma i fråga att anse ett barn skadeståndsskyldigti etl fall då samma beteende inte skulle ha ådragit en vuxen person ansvar. När det sedan gäller alt fastställaersättningsskyldighetens omfattning i det enskilda fallet, dvs. i vad månbarnet skall åläggas att betala skadestånd, bör avgörandet träffas på grundvalav en skälighetsbedömning vid vilken hänsyn tas till samtliga omständigheter.Härvid bör som härads-liövdingeföreningen har understrukit den skadelidandesintresse vinna beaktande, men jag vill betona att man åtminstone i fråga ommindre barn hör fästa stort avseende rid det skadevållande barnets intresse.Skälighets-principen bör ge möjlighet att avpassa skadeståndsansvaret medhänsyn lill barnets intellektuella utveckling och psykiska mognad. Vidarekommer barnets ekonomiska förhållanden att spela en framträdande roll. Även omett visst handlande anses i princip böra medföra skadeståndsansvar för barnet,kan skälighetsprövningen väl tänkas på grund av speciella omständigheterresultera i att barnet helt befrias från ersättningsskyldighet. Särskilt kandetta antas bli fallet i fråga om mindre barn. Kommitténhar inte ansett sig böra föreslå någon nedre åldersgräns av innebörd, att barnunder viss ålder över huvud taget inte skall kunna åläggas skadeståndsansvar.Ståndpunkten liar i allmänhet godtagits under remissbehandlingen. Också jagansluter mig till kommitténs uppfattning. Även om barn endastundantagsvis bör åläggas skadeståndsansvar, synes det särskilt med hänsyntill att flertalet barn skyddas av ansvarsförsäkring inte lämpligt att genomen nedre åldersgräns helt utesluta denna möjlighet. a. när barn i de nämndaåldersgrupperna vållar trafikskador eller tillfogar varandra skador under lek,bör det finnas en möjlighet att inom ramen för en föreliggandeansvarsförsäkring ålägga dem ersättningsskyldighet. Saknas försäkring kan detdäremot endast i undantagsfall bli fråga om att döma ut skadestånd, och i såfall regelmässigt med mycket måttliga belopp. I likhet med kommittén utgår jagfrån, att de minsta barnen knappast någonsin skall åläggas skadeståndsansvar. Som kommittén liar betonat bör de ekonomiska f ö r h å 11 a n- de n a på ömse sidor tillmätas stor betydelse vid skälighetsprövningen. Det kanmånga gånger vara svårt att bedöma ett barns ekonomiska bärkraft. Omskadeståndet har verkningar måste man självfalletta hänsyn till förändringar i barnets ekonomi . Framtidaarbetsinkomst bör, om det är möjligt, uppskattas individuellt. Men oftast tordedet vara nödvändigt att grunda beräkningarna på antaganden om engenomsnittsinkomst. I övrigt bör man endast med stor försiktighet anteciperaframtida förändringar i ett barns ekonomi. I flertalet fall är det skadevållande barnetskyddat av ansvarsförsäkring. Kommittén har som nämnts rekommenderat, attsådan försäkring tillmäts större betydelse än hittillsvarande praxis medger. Försäkringsgivarnasynes i huvudsak ansluta sig till detta betraktelsesätt. Ansvarsförsäkring harnumera också en sådan utbredning att det enligt min mening skulle varaorealistiskt att inte ta hänsyn till sådan försäkring som en riktig ekonomiskfaktor. Det är sålunda rimligt att rid bedömningen av ett skadevållande barnsekonomiska förhållanden fästa stor rikt rid att ansvarsförsäkring finns, isynnerhet som barnet inle betungas av att försäkringen tas i anspråk. Det kaninle göras gällande, alt det ens i fråga om små barn skulle vara oskähgt frånbarnets synpunkt att låta en föreliggande ansvarsförsäkring träda till så långtförsäkringssumman förslår. För en sådan ordning talar också, att denskadelidandes intresse av att hållas skadeslös bör tillgodoses så långt sommöjligt. Jag delar därför kommitténs uppfattning, att ansvarsförsäkring börtillmätas större betydelse rid bedömningen av barns skadeståndsansvar än vadsom har skett. Det är emellertid uppenbart, att försäkringen likalitet som när det gäller vuxna får påverka den gi'undläggande bedömningen avbarnets handlande, sä att ett försäkrat barn anses ersättningsslcyldigt medanledning av ett beteende, som över huvud taget inte skulle ha medförtskadeståndsansvar för ett oförsäkrat barn. Detsist sagda innebär, att jag i likhet med kommittén inte anser mig kunna föreslåen sådan orillkorlig lagbestämmelse om att ersättning alltid skall utgå fulltinom ansvarsförsäkringens ram, som har förordats av . En bestämmelse av detta innehåll skulle i realiteten närmast varaliktydig med ett stadgande om rent objektivt ansvar. Jag rill i dettasammanhang f. ö. erinra om att man i dansk rättspraxis utan stöd av lagreglersuccessivt har nått fram till ett rättstillstånd som innebär, att mycket storhänsyn tas till ansvarsförsäkring, utan att man har känt något behovatt genom lagstiftning driva denna utveckling ännu längre. Omman i enlighet med det anförda utgår från att de minsta barnen bara undantagsvisskall åläggas ersättningsskyldighet men att i övrigt fullt skadestånd som regelskall dömas ut, om och i den mån skadan täcks av ansvarsförsäkring,uppkommer en klyfta mellan de fall då på grund av barnets låga ålder någotansvar inte alls inträder och de fall då ett något äldre ansvarsförsäkrat barnåläggs full ersättningsskyldighet inom försäkringens ram. Denna olägenhet harSvenska försäkringsbolags riksförbund understrukit i sitt remissyttrande. Föregen del anser jag inte olägenheten särskilt betydande framför allt inte ijämförelse med de fördelar som står alt vinna genom att de skadelidandesutsikter att få full gottgörelse påtagligt förbättras i ålskilliga fall, F, ö,kan till synes omotiverade klyftor av liknande art uppstå också till följd avandra ofullkomligheter i det skadeståndsrältsliga systemet, exempelvis somresultat av den vaga och för gemene man kanske ibland godtyckligagränsdragningen mellan culpöst och inte culpöst handlande. Ifråga om verkan av försäkring på den skadelidandes sida anser jag, att det ihögre grad än när det gäller ansvarsförsäliring på det skadevållande barnetssida måste lämnas åt domstolarna att ta ställning i det enskilda fallet.Frågan blir aktuell också i andra situationer, där jämkning efter skälighetföreskrivs i lag, och har alltså räckvidd även utanför nu förevaranderättsområde. Såvitt gäller summaförsäkring är problemet under utredning avskadeståndskommittén. Jag anser mig därför inte nu böra göra något generelltuttalande i frågan. Det är emellertid tydligt, att förekomsten av skade- ellersummaförsäkring på den skadelidandes sida i regel inte bör medföra nedsättningav skadeståndet till den del detta täcks av ansvarsförsäkring på motsidan. Denmetod som f, n. tillämpas när man bestämmer skadeståndets storlek innebär, altbarnet görs ansvarigt för viss kvotdel av skadan. Kommittén förordar att dennametod överges och att skadeståndet i stället regelmässigt fastställs till ettvisst belopp. Denna rekommendation har mött viss kritik underremissbehandlingen. Föregen del anser jag det i och för sig naturligt, att en skälighetsbedömning medhänsyn till handlingens beskaffenhet, barnets ålder och utveck-'ing samt deekonomiska förhållandena resulterar i att man fastställer skaleståndet tillvisst belopp. Detta gäller särskilt, om man i större utsträckning än f. n,skall ta hänsyn till ansvarsförsäkring. En kvotdelsberäkning kan leda tillotillfredsställande resultat, framför allt när kvoteringen skall varanormerande för framtida krav. Om domstolen skall beakta de ekonomiskaförhållandena, när kvoten bestäms, måste tydligen skadeståndskravets storlekspela en viktig roll. Skulle senare nya krav framställas, som man inte kundeförutse vid domen, kan en tillämpning av den kvot som från början harfastställts leda till stötande eller rentav orimliga resultat. I själva verketkan det i fall av detta slag bli nödvändigt, att domstolen i det senare måletbestämmer en annan kvot än den som har tillämpats i det första. Men därmed gårde med kvotdelsförfarandet förbundna fördelarna tillstor del förlorade. Götahovrätt har befarat, att det tillvägagångssätt som kommittén har förordat skallleda till ökat antal processer. Med hänsyn till att antalet mål om barnsskadeståndsansvar är relativt ringa torde dock farhågorna vara överdrivna. Vadsärskilt beträffar de olägenheter som är förenade med att en ny rättegång måsteanställas med anledning av samma skadefall rill jag framhålla, att domstolen iden senare rättegången kan tillgodogöra sig den utredning om de faktiskaomständigheterna rid skadans uppkomst och om parternas personliga ochekonomiska förhållanden som har förebragts i den första processen. Ofta kommerprövningen att i praktiken kunna inskränkas till frågan vad barnet skäligenbör åläggas att betala utöver tidigare utdömda belopp. De nackdelar som iövrigt kan vara förbundna med den metod som kommittén har rekommenderat torde iflertalet fall uppvägas av att man får ett säkrare underlag för att bedöma denriktiga frågan om ersättningsslvyldighetens totala omfattning. Skillnadenmellan de två metoderna kan f. ö. väntas få begränsad betydelse i praktiken.När ansvarsförsäkring föreligger, torde en nedsättning av skadeståndethuvudsak ligen Itomnia i fråga, när medvållande kan konstateras på denskadelidandes sida. Vid jämkning av skadestånd på denna grund bör som hittillsen kvotdelsbedömning ske. Också i vissa andra fall kan det vara lämpligt attfölja nuvarande praxis. Som har framhållits i rissa remissyttranden gällerdetta främst i fall av allvarligare personskador, som kan väntas leda tillbestående arbetsoförmåga, där storleken av en eventuell livränta ofta inte gåralt fixera förrän efter skadefallet och kanske bara för en tidsperiodi sänder. Pågrund av det nu anförda anser jag, att skadestånd som barn skall utge iallmänhet bör fastställas till ett bestämt belopp i pengar men att i rissa fallen kvotdelsbestämning är att föredra. Valet mellan de båda metoderna får irättstillämpningen träffas med beaktande av omständigheterna i det enskildafallet. Jaghar inte berört frågan, rilken övre åldersgräns som bör gälla för tillämpningav de regler och grundsatser för bestämmande av barns skadeståndsansvar som harbehandlats i det föregående. Kommittén har utgått från att gränsen som hittillsbör sättas vid , och det har inte från något håll ifrågasatts att dennaåldersgräns skall sänkas. Frågan om gränsen tvärtom bör sättas högresammanhänger emellertid med hur långt man vill gå, när det gäller atl lindraungdomars ansvar, eftersom denna fråga får betydelse för den lagtekniskalösningen. Skadeståndskommitténhar för sin del föreslagit en särskild regel om möjlighet att lindraskadeståndsansvaret för ungdomar som har fyllt 15 men inte . Enligtförslaget skall skadeståndsansvaret i hithörande fall kunna jämkas, omskadeståndet med hänsyn till skadevållarens ungdom ochövriga omständigheter finnes oskäligt betungande. Kommittén har motiverat sittförslag främst med en hänrisning till att ungdomar i allt större antalfortsätter sin utbildning också efter fyllda och träder ut i förvärvslivetförst senare, att de oftast alltjämt är omogna i flera hänseenden och att detibland skulle verka stötande att ålägga sådana skadevållare enskadeståndsskyldighet som de inte kan fullgöra inom överskådlig tid. Deskäl som kommittén sålunda har anfört för att införa en möjlighet att lindraskadeståndsansvaret också för ungdomar anser jag för min delövertygande. En bestämmelse i ämnet bör emellertid inte utsträckas längre änvad som kan anses motiverat av den särställning dessa nngdomar intar iförhållande till vuxna skadevållare i allmänhet. Underremissbehandlingen har från flera håll föreslagits, att den av kommitténföreslagna jämkningsregeln begränsas att gälla endast ungdomar mellan 15 och 18år. Kommittén har också själv anfört goda skäl för en 18-årsgräns. En sådanåldersgräns harmonierar uppenbarligen bättre med den straffrättsligaregleringen. Även civilrättsligt behandlas 18-åringar som vuxna inom envidsträckt sfär. Det bör i det sammanhanget särskilt påpekas att denna sfärhar vidgats väsentligt i samband med att myndighetsåldern med verkan från den1 har satts ned till . Den som har fyllt har sålunda i dagvittgående befogenheter att utan förmyndarens samtycke sluta avtal på detekonomiska livets område, exempelvis när det gäller att förhyra egen bostad ochatt göra de inköp etc. som hör till den självständige vuxnes vardagsliv. Dennareform får ses som ett uttryck för en förändrad syn på frågan var gränsen börgå för full rättslig handlingsförmåga. Det är naturligt att detta nya synsättfår slå igenom också på nu förevarande område. Härtill kommer, att de reellahänsyn som enligt det föregående motiverar en särskild jämkningsmöjlighet förunga personer bara undantagsris gör sig gällande beträffande ungdomar iåldrarna ever . Om gränsen sätts till , uppnås också större nordiskrättslikhet i det motsvarande danska lagförslaget och i den nya norska lagenhar man stannat för denna åldersgräns. Även det finska lagförslag som nyligenhar remitterats till laggranskningsrådet innehåller en 18-årsgräns. Pågrundval av dessa överväganden rill jag förorda, att särskilda regler ommöjlighet att lindra skadeståndet för barn och ungdom görs tillämpliga bara påden som inte fyllt . Underdessa förhållanden kan man emellertid med fog fråga sig, om det verkligen finnsbehov av en särskild jämkningsregel för ungdomar mellan . Syftetmed en sådan jämkningsregel bör kunna tillgodoses inom ramen för en allmänbestämmelse om barns skadeståndsskyldighet, utformad enligt de riktlinjer somjag har antytt i det föregående. Jag anser för egen del att en sådan lösningär att föredra. Härigenom uppnår man f. ö. större nordisk rättslikhet även iformellt hänseende. Valet av en rättsteknisk lösning, som innebär attden särskilda bestämmelsen om skadeståndsansvar för barn utvidgas att omfattanya åldersgrupper, bör uppenbarligen inte i och för sig medföra någon ändringi fråga om tillämpade normer, när det gäller skadeståndsansvaret förbarn imder . Vad beträffar bestämmelsens tillämpning i fråga om de nyakategorier skadevållare som tillkommer vill jag här endast framhålla, att denoniständigheten att ungdomar i åldrarna nu sammanförs med yngre barnunder en gemensam bestämmelse i stället för att behandlas enligt en sådansärskild jämkningsregel som kommittén har föreslagit inte nödvändigtvisinnebär, att de i skadeståndshänseende skall ställas gynnsammare än kommitténhar tänkt sig. En jämförelseris restriktiv användning av möjligheterna attsätta ned skadeståndsansvaret i hithörande fall är åsyftad och synes ocksåmöjlig inom ramen för den skälighetsprövning som skall äga rum. Jag kommer attnärmare utveckla mina synpunkter i detta hänseende vid min behandling av deenskilda bestämmelserna (avsnitt 5.1.2.2. Skadeståndsansvaret för psykiskt abnormapersoner. Liksom barn itiidcr skall psykiskt abnorma personer enligtkommitténs uppfattning kunna ådra sig skadeståndsansvar inom det allmännaculpaansva-rels ram. Jag biträder denna uppfattning. Bortsett från speciellaregler om objektivt ansvar får man alltså göra en bedömning av sådana personershandlande, som ansluter till den vanliga vållandebedömningen. I analogi medvad som har föreslagits i fråga om barn och ungdom bör emellertidfrågan huruvida skadestånd skall utgå avgöras på grundval av enskälighetsbedömning, där hänsyn tas till samtliga omständigheter i fallet.Visserligen skall skadestånd kunna utgå även när sinnessjukdomen är så grav,att man över huvud taget inte rill tala om uppsåt eller vårdslöshet, men artenoch graden av den handlandes sjukdom bör, enligt kommittén, naturliglristillmätas särskild betydelse rid skälighetsprövningen. Den sjukes ekonomiskaförhållanden kommer emellertid också att spela en riktig roll. Liksom i frågaom barn och ungdom får försäkringsförhållanden och alla övriga omständigheter ifallet beaktas. Koinmitténhar i överensstämmelse med dessa överväganden föreslagit att i den nya lagentas upp bestämmelse av innebörd att den som orsakar person- eller sakskadaunder inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan rubbning avsjälsverksamheten skall ersätta skadan i den omfattning som med hänsyn tillomständigheterna prövas skälig (6 § första stycket första punkten). Som vissaremissorgan har påpekat innebär förslaget, att bestämmelsen kommer att omfattaen något vidare krets av personer än nu gällande 6 kap. 6 § SL genom att ävenannan rubbning av själsverksamheten än sådan som är att jämställa medsinnessjukdom kan medföraen nedsättning av skadeslåndsansvaret. Härigenom kommer bestämmelsen attstämma närmare överens med vad som gäller för inomobligatoriskarättsförhållanden enligt lag om verkan av avtal som slutits underinflytande av rubbad själsverksamhet. Jag anser ändringen välmotiverad. Någonfullständig överensstämmelse med tillämpningsområdet lag bör dockinte eftersträvas, eftersom man inte kan bortse från att det är fråga om olikarätlsföljder i de båda lagarna. Man kan tänlca sig fall, där det framstår sommera rimhgt att jämka utomobligato-riskt skadestånd än att ogiltigförklara ettavtal som vederbörande har ingått, men en skälighetsbedömning kan också ledatill motsatt resultat. Beträffandeden av medicinalstyrelsen berörda frågan om möjligheterna att lösa hithörandeersättningsfrågor genom obligatorisk ansvarsförsäkring, rill jag hänvisa tillvad jag har anfört om motsvarande spörsmål i fråga om barns skadeståndsansvar (avsnitt 2.1.4.4. I6 § första stycket andra punkten av kommittéförslaget bar upptagits enbestämmelse, att när någon genom eget vållande tillfälligt var från sina sinnensbruk, detta tillstånd inte skall föranleda nedsättning av det skadeståndsansvarsom annars skulle ha gällt. Bestämmelsen har motsvarighet i gällande rätt ochhar under remissbehandlingen lämnats utan erinran. Också jag biträder i sakkommitténs förslag på denna punkt. Tillfrågan om den lagtekniska utformningen av de nu förevarande reglernaåterkommer jag rid min behandling av de enskilda bestämmelserna (avsnitt5.1.2,3. I specialmoliveringen till bestämmelserna i 2 kap.2 § rörande skadeståndsansvar för den som är anfördepartementschefen följande om betydelsen av försäkringar (prop. s. 459461). 1 ett avseende förordar jag dock en annan lösningän den kommittén har föreslagit. Det torde råda enighet om att de ekonomiskaförhållandena och inte minst föreliggande ansvars- och skadeförsäkringar skallspela en framträdande roll, när det gäller att bestämma skadeståndsansvaretsomfattning. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen är avsikten attansvarsförsäkring på barnets sida skall tilläggas stor betydelse och attersättning i princip skall betalas fullt ut inom ramen för en sådan försäkring.Visserligen har jag inte ansett det nödvändigt eller ens lämpligt att enuttrycklig regel härom blir lagfäst. Men det bör komma till uttryck ilagtexten, att stor vikt skall tillmätas inte bara försäkringsförhållandenautan de ekonomiska omständigheterna över huvud taget. På den punkten skall dennya lagstiftningen delris leda till en ändrad rättstillämpning. Under dessaförhållanden anser jag det otillräckligt att inrymma de ekonomiska faktorerna iden allmänna hänvisningen till »omständigheterna i övTigt». hållandenbör särskilt nämnas vid sidan av barnets ålder och utveckling samt handlingensbeskaffenhet. Detta blir av särskilt stor betydelse, när man som jag föreslårgör en gemensam bestämmelse för barn och ungdomar mellan 15 och 18år för den sistnämnda kategorin kommer det i allmänhet att vara enbartekonomiska skäl som föranleder ett lindrigare skadeståndsansvar än som följerav den allmänna culparegeln.