bet · FV01LU14 · 1972-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1972 LU 1972:14 betänkande i anledning av motion angåendeinlösen enligt ensittarlagen. 1 motionen 1972: 926 av herrPersson i Heden (c) yrkas att för sin del beslutar sådan ändring i 19§ ensittariagen att rätt till inlösen enligt lagen åter tillkommernyttjanderättshavare som före kommunsammanläggning haft rätt till inlösen. Utskottet har inhämtat yttranden över motionen från Götahovrätt, lantbruksstyrelsen, lantmäteristyrelsen och i Kronobergslän. På utskottets begäran har vidare utlåtande avgivits av . Lagen (1925: 334) om rätt i vissafall för nyttjanderättshavare att inlösa under nyttjanderätt upplåtet område(i det följande kallad ensittarlagen) avser att i viss utsträckning beredaägare av boningshus på ofri grund en mera tryggad ställning genom friköp avmarken. Enligt ensittarlagen är den som innehar annan tillhörig mark mednyttjanderätt för brukande eller bostadsändamål och där äger boningshus, somhar uppförts före , under vissa förutsättningar berättigadatt lösa till sig marken, även om jordägaren motsätter sig det. Enligt 19 §äger ensittarlagen utom i fråga om viss samfälld mark ej till-lämpningbeträffande mark, som tillhör kronan, stad, eller mu-nicipalsamhälle,eller beträffande mark som innehas med tomträtt. Ensittarlagen äger efterlagändring giltighet endast till utgången av . I 1 § lagen (1969: 780) med anledning av införande avenhetlig kommunbeteckning m. m. (nedan kallad"kommunbeteckningslagen") stadgas bl. a. att föreskrift i lag ellerannan författning om stad skall i stället avse kommun, som består av områdevilket enligt den vid utgången av gällande kommunindelningen utgjordestad och, i den mån icke Kungl. Maj:t förordnar annat i ärende om ändring ikommunindelningen, kommun, i vilken sådant område ingår. Det angivna lagrummetinnehåller även ett analogt stadgande rörande . En jämförelse mellan 1 § kommunbeteckningslagen och 19 §ensittarlagen torde ge vid handen att landskommun tillhörig mark som förekommunsammanläggning kunnat göras till föremål för inlösen enligt ensittarlagenefter dylik sammanläggning normalt inte skall anses vara underkastadlösningsrätt om den markägande landskommunen genom sammanläggningen förenatsmed stad eller . I motionen framhålls att bestämmelserna i 19 §ensittarlagen och 1 § konununbeteckningslagen medfört att de mångakommunsammanslagningarna fått sådana konsekvenser attpersoner som uppfyllde förutsättningarna för inlösen gick misteom denna rätt i och med att landskommun uppgick i ny kommun i vilken detingick t. ex. en f. d. stad. Enligt motionären har ett flertal fall inträffatdär nyttjanderättsinnehavare just på grund av kommunsammanläggningen gåttmiste om lösenrätten. Motionärerna anser att det är ett rättvisekrav i lagensanda, att de nyttjanderättshavare, som haft rätt att lösa mark, fårbehålla denna rätt oberoende av ändringar i indelning. Motsvarigheter till den begränsning avinlösningsrättens omfattning som föreskrives i 19 § i nu gällande ensittarlaghar funnits även i äldre ensittarlagstiftning och förslag till sådanlagstiftning. Iett av torpkommissionen avlämnat förslag till lag om lösningsrätt förinnehavare av vissa eller avsöndrade lägenheterundantogs sålunda från lösningsrätt lägenhet som tillhörde kronan, stad ellerannan kommun, municipalsamhälle, stiftelse eller fideikommiss.Egnahemssakkunniga ansåg 1913 avgivna förslag till lag omlösningsrätt av vissa lägenheter å ofri grund det vara tillräckligt att frånlösningsrätt undantaga lägenheter som tillhörde kronan, allmän inrättning,stiftelse eller fideikommiss. första ensittarlagen (1918: 569) intogs av de föreslagna undantagen endastdet som avsåg kronan tillhörig egendom. Därjämte undantogs emellertid ävenmark som ingick i tomtindelning samt mark i samhälle, för vilket skulle förasfastighetsregister enligt de för stad meddelade bestämmelser. Härom hade ipropositionen (1918: 172 s. 57) uttalats att lösningsrätten icke lämpligenkunde äga rum inom område som ingick i tomtindelning samt att mark i samhälle,för vilket skulle föras fastighetsregister enligt de för stad meddeladebestämmelserna, borde undantagas från lagens tillämpningsområde, då det avseddalösningsförfarandet i regel ej torde lämpa sig i fråga om dylik mark samt det föreslagnasättet för inlöst områdes avskiljande ej stode i överensstämmelse med vad omfastighetsbildning i sådant samhälle fanns stadgat. Den första ensittarlagenansågs böra bli föremål för revideringoch ersattes av ensittarlag. Revideringen berörde dock intetillämpningsbestämmelserna vilka följaktligen upptogs oförändrade i 1920 årslag. Även lag befanns vara ibehov av revidering. Förslag till ny ensittarlag framlades sålunda avjordkommissionen. I detta förslag undantogs från lagens tillämpning endastmark som tillhörde kronan eller som innehades med tomträtt. Dock föreslogs särskildaregler för tomtindelad mark. I vissa över förslaget infordrade yttranden (bl.a. från direktören för , prop. 1925: 142 s. 118 och 119)framfördes kritik mot det sätt varpå lagens tillämpningsområde blivitavgränsat. Efteromarbetning av jordkommissionens förslag förelades lagrådet ettförslag till ny ensittarlag, vari från lagens tillämpning undantogs förutomkronan tillhörig mark även mark, som tillhörde stad, ochmunicipalsamhälle. I avgränsningsfrågan anförde departementschefen följande: Mot innehållet av den av jordkommissionenföreslagna lagen har jag i det stora hela föga att erinra. Förslaget synes migpå ett lyckligt sätt lösa sin onekligen svåra och grannlaga uppgift. Det starkasociala intresset att i så stor utsträckning som möjligt befordra friköpandet avegna hem på annans mark har enligt min mening genom detsamma till-börligentillgodosetts, utaii att därför vederbörande jordägares rätt torde hava trättsför nära. I ett hänseende har jag emellertid funnit mig böra frångåkommissionens förslag. För min uppfattning härutinnan har jag hämtat stöd blandannat i vissa av de över förslaget avgivna yttranden. Jaganser sålunda friköpning enligt förevarande lagstiftning icke böra få äga rum ifråga om jord, som äges av stad, eller municipalsamhälle. I den måndylik mark är belägen inom ort, för vilken fastig-, hetsregister icke föresenligt för stad gällande bestämmelser, inskrän-kes genom detta undantag detnuvarande tillämpningsområdet.för friköp-ningsrätten; denna inskränkning tordeemellertid vara av föga praktisk betydelse. Starka skäl tala enligt min meningför att från friköpning undantaga mark, som med äganderätt tillhör omförmäldasamhällen. Där fråga är om till stad donerad jord, lärer i varje fall en mot devid donationen fastade bestämmelser måhända stridande inlösen till enskildaicke böra förekomma. Men ej heller i övrigt torde mark, varom nu är fråga, böragöras till föremål för friköpning enligt förevarande lagstiftning. Samhälletsintresse att för det allmännas räkning ostört få tillgodogöra sig den jord, detmåhända för speciella syften med äganderätt förvärvat, synes böra gå före eneller annan enskilds önskan att inlösa visst markområde, vara han ägerbyggnader. Det sociala behovet av inlösningsrätt till samhällets mark torde ejheller vara nämnvärt starkt. Vidkommande nu omförmälda fråga hänvisar jag tillvad av direktören för i hans förenämnda framställningandragit. Isitt yttrande över lagförslaget anförde lagrådet: Nuvarande lagstiftning äger ej tillämpning inomtomtindelat område och ej heller över huvud inom stad eller samhälle, förvilket skall föras fastighetsregister såsom för stad. Enligt det remitteradeförslaget skulle dessaundantag bortfalla, varemot, i motsats till vad jordkommissionen hemställt,undantag skulle göras för jord, som tillhör stad, ellermunicipalsamhälle. Vad särskilt beträffar införande av lösningsrätt i fråga omtomtindelat område hava häremot framförts synnerligen vägande skäl såväl av enutav jordkommissionens ledamöter som i vissa av de över kommissionens förslagavgivna yttrandena. Till väsentlig del gälla dessa skäl även mot förevarandelagstiftnings tillämplighet över huvud å mark, som ingår i stadsplan. Särskiltsynes påtagligt, att införande av friköpningsrätt till sådan mark skulle gynnaen ur stadsplanesynpunkt otjänlig fastighetsbildning. Med hänsyn härtill ochdå den i förevarande avseende ifrågasatta utvidgningen av lagstiftningenstill-lämplighetsområde i allt fall torde genom undantagandet av jord, somtillhör stad, eller municipalsamhälle, hava praktiskt sett förlorat detmesta av sin betydelse samt i övrigt någon utredning ej förebragts om behovetav friköpningsrätt till enskild jord inom område, varom nu sagts, synesriktigast att begränsa lagens tillämplighetsområde så, att därifrån undantagesall jord inom område, för vilket stadsplan blivit fastställd. Däremot synesskäl ej föreligga att i vidsträcktare mån än förslaget innebär från friköpningsrättundantaga jord i stad eller samhälle utom dess planlagda område. Proposition (1922: 251) med förslag till nyensittarlag förelades . Lagrådets yttrande hade inteföranlett någon ändring i de föreslagna bestäimnelserna om begränsning iinlösningsrätten. anförde i sitt utlåtande (1922: 22) att utskottet på grund av attpropositionen inkommit så sent till inte funnit det vara möjligt attmedhinna att ägna samtliga de förslag, som innefattades i propositionen jämtede i anledning därav inom väckta motionerna, en så ingåendegranskning som ämnets vikt krävde. Utskottet ansåg därför att frågan om enallmän revision av lag borde anstå men faim att ändring i en särskildpunkt borde göras. Utskottet hemställde att skulle antaändringsförslaget men att propositionen i övrigt inte skulle föranleda någonriksdagens åtgärd. Denna hemställan bifölls av . Frågan togs ånyo upp vid riksdag i fleramotioner och i anledning av dessa hemställde andra lagutskottet i sitt avriksdagen godkända utlåtande (1924: 34) att skulle begära att Kungl.Maj:t till riksdag lade fram ett reviderat förslag till ensittarlag. Idet förslag till ny ensittarlag som därefter förelades riksdag (prop.1925: 142) undantogs från lagens tillämpning dels samma mark som i 1922 årsförslag, dels, såsom lagrådet 1922 förordat, all i fastställd stadsplaningående mark. Departementschefen anförde i denna fråga följande: Mot lagens tillämpning å mark, som ingår istadsplan, ha vissa anmärkningar framställts. Då det inte synes uteslutet, attinförande av friköpningsrätt till sådan mark skulle kunna leda till enfastighetsbild- ningsom ur stadsplanesynpunkt vore mindre lämplig, samt härtill kommer att behovav ett utsträckande av lagen i detta hänseende inte torde göra sig gällande istörre omfattning har jag i enlighet med vad lagrådet hemställt ansett frånlagens tillämplighet böra undantagas mark inom område, för vilket stadsplanblivit fastställd. Lagförslagetantogs i denna del oförändrat av . lag gäller såsom framgår av det föregåendealltjämt. Dock har lagen varit föremål för ett flertal ändringar. En del avdessa har även berört förevarande bestämmelser i lagens 19 §. Sålunda har genomen verkställd lagändring (1929: 54) innehållet i 19 § kompletteratsmed en särbestämmelse rörande viss samfälld mark. Med verkan fr. o. m. den 1januari 1932 undantogs genom lagändring (1931: 150) jämväl ibyggnadsplan ingående mark. Genom lagändring (1939: 74) blev det återmöjligt att i viss utsträckning tillämpa ensittarlagen inom område medstadsplan och byggnadsplan men i stället infördes det alltjämt kvarståendeförbudet mot att tillämpa lagen beträffande mark som innehas med tomträtt. Ävenvid riksdag upptogs frågan om ensittarlagens tillämplighetsområde. motion hemställdes sålunda att lagen måtte i viss mån bli tillämpligbeträffande mark som tillhörde stad, eller municipalsamhälle. avstyrkte motionen och anförde därvid att samhällets intresse attfå tillgodogöra sig sin egendom utan intrång borde väga tyngre än det intresse,som någon enskild person i ett eller annat fall kunde ha att med äganderätt fåförvärva någon del av denna samhällets mark, varpå den enskilde tillhörigabyggnader vore uppförda (2LU 1933: 8). godkände utskottets hemställan. genomfördes vissa betydelsefulla ändringari ensittarlagen (1967: 756). Bland ändringarna, som dock inte berörde 19 §, måhär nämnas följande. I1 § i ensittarlagens före lagändringen gällande lydelse angavs som enförutsättning för rätt till inlösen bl. a. att på marken skulle finnasnyttjanderättshavare tillhörigt boningshus som lämnade nöjaktig bostad åt honomoch hans familj och som funnits på marken . Vidlagändringen framflyttades denna tidpunkt till den 1 januari 1928.Samtidigt begränsades inlösningsrätten genom att i lagtexten infördes krav påatt nyttjanderättshavare skall ha varit stadigvarande bosatt på lägenhetensedan sistnämnda dag. Slutligen infördes bestämmelsen om att ensittarlagenskall gälla endast till utgången av . Tillgrund för propositionen (1967: 144) låg ett av 1954 årsfastig-hetsbildningskommitté avgivet betänkande "Ändringar i ensittarlagenm. (SOU 1965: 26). I fråga om tidsbegränsningen av ensittarlagensgiltighet framhöll kommittén, att syftet med ensittarlagen var att åstadkommaen övergående reglering för att avhjälpa vissa missförhållanden. Attlagstiftningen inte från början tidsbegränsades kunde förklaras bl. a. av attantalet lösningsanspråk beräknades bli betydande. Sålunda uppskattades detsammanlagda antalet lägenheter på ofri grund till drygt 100 000. Detta skälägde enligt kommittén inte längre giltighet. Enligt kommitténs beräkningaruppgick antalet kvarvarande och enligt gällande lag lösningsberättigadenyttjanderättshavare till omkring 6 000. Den av kommittén föreslagnautvidgningen av lösningsrätten (framflyttning av tidpunkten i 1 § från 1919till 1928) skulle medföra att ytterligare omkring 2 000 nyttjanderättshavarefick rätt till inlösen. Till jämförelse härmed nämndes att det enligt denofficiella lantmäteristatistiken avslutades under 20-årsperioden 19281947sammanlagt 20 788 ensittar-förrättningar. Förutom att en tidsbegränsning avensittarlagen enligt kommitténs uppfattning skulle stämma överens med lagenskaraktär av övergångslagstiftning talade också andra skäl för en sådan åtgärd.Kommittén erinrade om att någon fullständig prövning i jord- ochplanpoli-tiskt hänseende inte förekommer vid ensittarförrättningar. Dettaförhållande innebar olägenheter från allmän synpunkt. I detta sammanhangunderströk konunittén särskilt de besvärligheter som ensittarlägenheter-navållade vid jordbruks- och bebyggelseplaneringen. Eftersom behovet av planeringpå dessa områden uppenbarligen skulle komma att växa starkt , skulleockså nämnda olägenheter komma att bli mera besvärande. Mot bakgrunden häravansåg kommittén det vara ett samhällsintresse att man begränsadeensittarlagens giltighetstid genom att införa en preklusionsfrist, efter varsutgång nya lösningsanspråk inte kunde göras gällande. Även för den enskildejordägaren skulle det enligt kommitténs mening vara av stort värde med ettinförande av en preklusionsfrist. Några beaktansvärda olägenheter för delösningsberättigade nyttjanderättshavarna ansåg kommittén inte heller attpreklu-sionsfristen skulle medföra. Departementschefenframhöll att ensittarlagen snart spelat ut sin roll, I likhet med kommittén ochen så gott som enhällig remissopinion ansåg han därför att en tidsbegränsningav ensittarlagen borde införas. Den påtalade nackdelen med att en prövning ijord- och planpolitiskt hänseende inte kom till stånd vid ensittarförrättningenskulle visserligen kunna undanröjas genom införandet i ensittarlagen av reglerom sådan prövning. Ett införande av skärpta jord- och planpolitiska villkorskulle dock strida mot ensittarlagens sociala syfte. En sådan lagändring bordeenligt departementschefen därför inte ske. Departementschefen fann det vidarelämpligt med en framflyttning av den i 1 § angivna tidpunkten den 1 januari1919 till den 1 janunari 1928. Som grund härför anfördes sociala skäl. Den ipropositionen föreslagna begränsningen av lösningsrätten genom kravet påstadigvarande bosättning motiverade departementschefen med att nyttjanderättför fritidsändamål inte borde grunda lösningsrätt. , lantbruksstyrelsen och länsstyrelseni har tillstyrkt att åtgärder vidtas för att tillgodose syftetmed motionen. Lantmäteristyrelsen och har avstyrkt motionen. anför att det varken i förarbetenatill ensittarlagen eller till den lag som inskränker ensittarlagens giltighettill utgången av behandlas betydelsen av t. ex. landskommunsinkorporering i stad för personer som under nyttjanderätt innehade marktillhörig landskommun och fÖr övrigt uppfyllde förutsättningarna för inlösen.Kommunbeteckningslagen har enligt hovrätten medfört den konsekvens sommotionären påpekar. Förhållandet har icke berörts i förarbetena till lagen,vilken dock endast innebär fullföljande av tidigare praxis i fråga omkommunbeteckningar. Sålunda har landskommun, som ingått i sammanläggning medstad, ansetts upplöst, medan staden bestått och utvidgats med landskommunensområde. Även tidigare sammanslagningar av landskommun med stad eller köpinghar kunnat medföra motsvarande inskränkning i lösningsrätten. Sådan följd avkommunsammanslagning torde enligt hovrättens uppfattning ej ha varitförutsatt. Hovrätten erinrar vidare om att enligt 2 § 2 st. ensittarlagen frågaom lösningsrätt i det fall att stad äger viss del i fastighet skall prövas särskilt.Med hänsyn till att antalet kvarvarande lösningsberättigade nyttjanderättshavareär tämligen ringa (enligt SOU 1965: 26 ca 8 000) samt att ensittarlagensgiltighetstid begränsats till utgången av anser hovrätten att hinderfrån allmän synpunkt ej bör föreligga mot den ifrågasatta ändringen. Det avmotionären avsedda syftet synes hovrätten enklast kunna tillgodoses genomlagstiftning innebärande möjlighet för Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl.Maj:t förordnar att ge dispens i de åsyftade fallen. Vid sådan dispensprövningkan även de motiv som ligger till grund för 2 § 2 st. ensittarlagen beaktas. Lantbruksstyrelsen pekar på att rättstillämpandemyndigheter synes ha tolkat kommunbeteckningslagen på sådant sätt att vissanyttjanderättshavare i samband med kommunsammanslagningen gått miste om sintidigare rätt till inlösen enligt ensittarlagen. Enligt lantbruksstyrelsensmening är en sådan rättstillämpning varken åsyftad eller önskvärd. Denyttjanderättshavare som hade inlösenrätt bör alltjämt varatillförsäkrade den rätten. Med hänvisning till det anförda anserlantbruksstyrelsen att åtgärder bör vidtas för att tillgodose motionens syfte. i framhåller efterhänvisning till uttalanden vid införandet av förbudet mot inlösen att dettorde vara rimligt att förbudet, såsom motionären föreslagit, begränsas tillvad somgällde före den nya kommunindelningen. För läns del synes docklagändringen sakna betydelse med hänsyn till att det inom länet förekommerendast ett ringa antal inlösningsärenden. Lantmäteristyrelsen lämnar inledningsvis enredogörelse för förarbetena till ensittarlagen och framhåller därefter attdet, då undantagsbestämmelsen rörande stad, ochmunicipalsamhälle tillhörig mark infördes i ensittarlagstiftningen, förelågmarkerade strukturella olikheter mellan olika kommuntyper. Utvecklingendärefter har emellertid medfört att dessa skillnader minskat eller upphört.Det har därför enligt styrelsen numera tett sig naturligt inte bara att införaen enhetlig beteckning för alla kommuner utan även att utjämna varjehandarättsliga olikheter inom dem. Såsom exempel härpå kan nämnasfastighetsbildningslagen (1970: 988) som ersatt lagen (1917: 269) omfastighetsbildning i stad, lagen (1926: 326) om delning av jord å landet ochlagen (1926: 336) om sammanläggning av fastigheter å landet. Beträffandesättet för uppnående av jämställdhet gjorde departementschefen i motiven till1969 års ändringar i kommunallagarna (prop. 1969: 63 s. 62) ett uttalande avinnebörd att införandet av en enhetlig kommunbeteckning medförde att i nylagstiftning regler med anknytning till de gamla kommunbeteckningarna inteborde införas och att vid översyn av äldre lagstiftning regler med sådananknytning borde ändras. Med hänsyn till detta uttalande skulle det, anserstyrelsen, framstå som i och för sig naturligt att ta bort den anknytning tillde gamla kommuntyperna som finns i ensittarlagen. En sådan ändring skulle närmastske så, att antingen all kommunägd mark undantoges från lagens tillämpningeller att nuvarande undantagsbestämmelse rörande vissa kommuners markutmönstrades. Beträffande det sistnämnda alternativet, vilket skulletillgodose motionärens önskemål, vill styrelsen anföra följande. Bedömningenav om lagändringen i fråga framstår som tillräckligt motiverad synes enligtstyrelsen främst få ske med hänsyn till å ena sidan intresset av att geifrågavarande nyttjanderättshavare möjlighet att lösa in marken och å andrasidan eventuella olägenheter ur synpunkt. Men också den praktiskabetydelsen av en lagändring anser styrelsen böra beaktas särskilt med hänsyntill att lagen skall upphöra att gälla inom . Desociala skälen för att ge lösningsrätt åt nyttjanderättshavare på kommunägdmark torde enligt styrelsen i allmänhet inte vara så framträdande. I sådanafall då olägenheter ur plansynpunkt inte uppkommer bör det f. ö. kunnaförutsättas att nyttjanderättshavarna ofta kan tillvinna sig äganderätten tillmarken genom frivilliga köp. Även de förbättringar i bostadsarrendatorernasrättsställning som genomfördes gör i praktiken en lagändring mindreangelägen. De olägenheter som en vidgad lösningsrätt medför urkommunal synpunkt sammanhänger främst med att en fullständig jord- ochplan-politisk prövning inte sker i ensittarärendena. En betydande del av kommunemasmarkinnnehav består av ännu inte detaljplanelagda områden i de delar avtätorternas omgivningar som är lämpade för tätorternas ytterligare utbyggnad.Inlösen inom sådana områden sker utan beaktande av plansynpunkter vilket ivissa fall kan leda till att lämplig planläggning motverkas. Beträffandeden praktiska betydelsen av en lagändring anför styrelsen följande. Antaletframställningar om förrättning enligt ensittarlagen har under senare årsuccessivt avtagit. Härvid bortses från en mindre ökning och1969, vilken torde ha föranletts av de i visst hänseende vidgade möjlighetertill inlösen som infördes genom den beslutade lagändringen. Tilllantmäteriets förrättningsorganisation inkom endast ca 175framställningar om förrättning enligt ensittarlagen. I hur många av dessa förrättningarlösningsanspråken varit riktade mot kommunägd mark är inte bekant för styrelsenmen andelen dylika fall kan enligt styrelsen antagas ha varit mycket liten.Styrelsen saknar närmare uppgifter om i vilken utsträckning kommunägd mark ärupplåten med nyttjanderätt på sådant sätt att nyttjande-rättshavares rätt tillinlösen skulle kunna göras gällande om inte bestämmelserna i 19 §ensittarlagen utgjorde hinder däremot. Såvitt styrelsen kan bedöma skulleemellertid den eventuella lagändringen få betydelse endast i ett ringa antalfall. Sammanfattningsvisanser styrelsen för sin del att tillräckliga skäl för en ändring avensittarlagen i nu betraktat avseende ej föreligger. anför att kommunbeteckningslagenvisserligen har de av motionären påtalade verkningarna nämligen att lösenräft iviss omfattning förloras. Dessa verkningar är emellertid, framhåller förbundet,varken nya till sin natur eller begränsade till nu pågående eller nyligengenomförda kommunsammanläggningar. Motsvarande verkningar har inträtt även vidtidigare indelningsändringar som inneburit att nya stadssamhällen tillskapatseller landskommunala områden tillagts redan bestående samhällen. Någraolägenheter av därmed följande förlust av inlösenrätt enligt ensittarlagen hari vart fall icke uttryckligen påtalats. Att inlösningsrätt enligt ensittarlagenej föreligger beträffande mark som tillhör kronan, stad, ellermunicipalsamhälle har betingats av markpolitiska skäl. Dessa skäl har enligtförbundet givetvis inte försvagats som förflutit sedan lagenstillkomst utan tvärtom ökat i styrka. Förbundet hänvisar härvid till de i detföregående redovisade uttalandena av fastighetsbildningskommitté.