bet · FV01KU26 · 1972-12-31 00:00:00 — Strävan bör vara att antalet studerande medyrkeserfarenhet blir så stort att den ökning av antalet intagningsplatser somutskottet tidigare uttalat sig för kan genomföras. De som inte haryrkeserfarenhet bör liksom få handledd praktik under två terminer iavvaktan på stäUningstagandena dll U 68 :s kommande förslag. Under åberopande av det anförda hemställde utskottet, attriksdagen i fråga om studiepraktik som sin mening skulle ge Kungl, Maj:t tillkänna vad utskottet anfört. (rskr 1971:136) biföll utskottets hemställan. Vid riksdagsdebatten (nr 38) hävdadestatsrådet i anledning av en interpellation från (), attden utformning 31 § stadgan för erhålUt stod i god överensstämmelsemed beslut. Statsrådet pekade därvid särskilt på att utskottetansett det utomordentUgt väsentligt att personer med relativt omfattandeyrkeserfarenhet från skilda samhällssektioner skulle få tillgodoräkna sig dennaerfarenhet som en del av den praktiska erfarenhet som erfordras försocionomexamen, att utskottet förordat en väsentlig ökning av andelen intagnamed praktisk yrkeserfarenhet samt att utskottet framhållit, att de som inte haryrkeserfarenhet liksom tidigare borde få handledd praktik under två terminer. Mot detta gjorde interpeUanten gällande att den kompromisssom utbildningsutskottets åberopade utlåtande utgjorde byggde pä tre utgångspunkter,nämligen: 1) socionomutbildningen borde byggasut i den takt som föreslagits, 2) man borde undvika varje åtgärd som innebar en försämring av socionomutbildningen, 3) studieordningen vid socialhögskolorna borde i avvaktan på U68:s förslag i görligaste månbibehållas oförändrad. Utformningen av 31 § innebar enligtinterpeUanten att de ansvariga inom vänt upp och ned påriksdagsbeslutet och gjort det som enUgt utbildningsutskottet skulle varahuvudregel till undantag och vice versa. Konsekvensen av denna tolkning av riksdagsbeslutet varenligt interpeUanten, att nästa varje form av tidigare yrkesverksamhet avminst 10 månaders längd gjorde det omöjligt för den studerande att bli delaktigav en andra praktikperiod, även om han så skulle önska. Statsrådet förklarade sig mot vad interpeUantenanfört anse beslut vara en kompromiss i verklig mening, ochutvecklade sin ståndpunkt sålunda: Regeringsförslaget innebar att allastuderande vid socialhögskolorna skulle ha dels praktik, dels en handleddpraktik . Mot detta stod i motioner framfört förslag med yrkandeom oförändrade fordringar, dvs. att alla elever, oavsett vad de hade gjortinnan de började sin socionomutbildning, skulle ha genomgått tvåhandledarpraktiktermi-ner. Kompromissen i utskottet och beslut innebär,med den tolkning som regeringen ger den att man i stället för två alternativ regeringens och motionärernas väljer en mellanlinje. Man vill möjUggöra delsen studiegång med två handledda praktikterminer - där gör alltså kompromissenoppositionsförslaget till sitt - dels en studiegång vid vilken minst tiomånaders vitsordad praktik skall ersätta den ena handledda praktikterminen; detär liktydigt med regeringens förslag. Avslutningsvis förklarade sigstatsrådet villig att i lämplig form taga upp en diskussion omutformningen av ifrågavarande bestämmelse. PM med vissa uppgifter angående vuxenutbildningen Ovannämnda kungörelse, (1971:424)om och statlig vuxenutbildning som utfärdats med stöd av riksdagensbeslut (prop, 1971:37, UbU 1971:13, rskr 1971:170), stadgar i 83 § följande: Till kostnader för intagning avelever till vuxenutbildning och därmed sammahängande åtgärder utgårstatsbidrag med belopp som för hela landet motsvarar avstatsbidraget till lönekostnad enligt 81 §. Vid bestämmande av statsbidragetskall ej beaktas kostnad för avgift enUgt förordningen (1968:419) om allmänarbetsgivaravgift. Av statsbidraget utbetalar utan rekvisitionett belopp som motsvarar av kommuns lönekostnad vid slutet av varjekalenderhalvår. Om återstoden av statsbidraget meddelar Kungl, Maj:tsärskilda bestämmelser. Hänvisningen till 81 § innebär attbidraget skall motsvara av det statsbidrag som för hela landet utgårför lönekostnader till grundskolekurser och gymnasieskolekurser. I propositionen framhöll föredraganden, statsrådet ,bl. a. att till insatser med syfte att åstadkomma ändamålsenligare utnyttjandeav vuxenutbildningsresurserna hörde bl. a, uppsökande verksamhet för att nå uttill nya grupper av vuxenstuderande. Vid behandlingen av de ekonomiskavillkoren för den kommunala vuxenutbildningen berörde föredraganden intesärskilt finansieringen av den uppsökande verksamheten, utan konstateradeendast att de statliga insatserna till följd av beslut om enfullständig täckning av kostnaderna för skolledare och lärare stigit starkt,samt förordade att kommunerna därutöver tillerkändes ett bidrag med 2 procentav nämnda statsbidrag för att möta de utgifter som de nya intagningsnämndernasverksamhet m. m, skulle föra med sig för kommunerna. Vid riksdagsbehandUngen uttalade utbildningsutskottetenhälligt (UbU I971:13)bl, a, följande: Utskottet vill understryka vad imotionerna 1971:199 och 1971:1309 uttalats om betydelsen av god information ochstudierådgivning. Såväl information och studierådgivning Uksom också denuppsökande verksamheten är väsentliga led i den aktiva intagningsverksamhet somåsyftas med det i propositionen föreslagna statsbidraget. Beträffande yrkandetom utvidgad användning av det 2-procentiga schablonbidraget vill utskottetunderstryka betydelsen av en ökad studieaktivitet bland kortutbildade. Sammatankegångar återfinns i LOVUX-rapporterna. Utskottet får med hänvisning tilldet ovan anförda och med instämmande i motionerna som sin mening betona viktenav att schablonbidraget får användas för uppsökande verksamhet inklusivestudierådgivning inom dessa grupper. följde utskottet i denna del (rskr 1971:170). I ett interpellationssvar anfördestatsrådet på fråga av () rörande innebörden avbestämmelserna om statsbidrag för vuxenutbildningen följande: I kungörelsen om och statligvuxenutbildning regleras statens kostnadsåtagande i samband med de utökade uppgifter som ålades kommunerna genom de nya intagningsbestämmelsernaför den kommunala vuxenutbildningen. Det ankommer sedan på de kommunalamyndigheterna att fatta beslut om hur de tillgängliga medlen skaU fördelas påoUka ändamål. För egen del vill jag i detta sammanhang gärna strykaunder den betydelse en uppsökande verksamhet har hksom studieförbundens insatserpå området, 1 den proposition om vuxenutbildning som kommer attpresenteras för rik,sdagen kommer förslag att läggas fram om särskilda medeltill kostnader för bl. a. uppsökande verksamhet m.m. inom det prioriterade studiecirkelområdet. InterpeUanten efterlyste var iförfattningstexten klara uttalande om att schablonbidraget fickanvändas för uppsökande verksamhet bland lågutbildade grupper återfanns ochhävdade att dessa grupper huvudsakligen tillhörde studiecirkelverksamheten ochinte den kommunala vuxenutbildningen. Oklarheten i fråga hade enhgtinterpeUanten lett till att uttalat, attschablonbidraget inte fick användas för den uppsökande verksamheten på sätt somangetts både i det enhälliga utskottets förslag och i riksdagsbeslutet. Statsrådet förklarade attutskottets uttalande innebar att schablonbidraget skulle få användas föruppsökande verksamhet inom vissa grupper, och att detta måste innebära, att enmöjlighet öppnades utöver den som var angiven i propositionen, men att någonskyldighet därmed inte kunde åläggas kommunen att ur schablonbidraget utbetalabidrag till andra än dem som avsågs med propositionen. Statsrådet sig villig att medverka till att i lämplig form klargöra innebördenav författningen i detta avseende och att låta undersöka möjligheterna att tillhöstens petitaarbete få in redovisningar från kommunerna om hur bidragetanvänts, I sammanhanget bör nämnas att det av interpeUanten'omnämnda uttalandet från torde gälla förbundets cirkulär47/1971, utfärdat , vari anfördes bl, a. följande: Inrättandet av kommer att medföra vissa kostnader. aktiv intagningsverksamhet räknar departementschefen ochutbildningsutskottet även viss uppsökande verksamhet och studierådgivningbland de lågutbildade. Ett statsbidrag omfattande - landet som helhet - avdet sammanlagda statsbidraget till lönekostnader för skolledare, biträdandeskolledare och lärare inom den kommunala vuxenutbildningen kommer att utgå.Närmare detaljer om hur detta schablonbidrag skall fördelas mellan kommunernaär ännu inte klara. Det är därför i nuvarande läge vanskligt att bedöma om statsbidragetkommer att täcka varje kommuns kostnader fullt ut. De kommunala kostnaderna förintagningsnämndens arbete kan dock förutses bli ringa. Det kan vidare tilläggas, att i denproposition (1972:26) angående vuxenutbildningen som avlämnats tillriksdagen föreslås ett särskilt bidrag på till déprioriterade studiecirklarna för administration och uppsökande verksamhet. 1samband härmed uttalas i propositionen (s. 74) att detta bidrag bör ses som enmotsvarighet till det särskilda statsbidrag som skall användas till kostnaderför intagning av elever till vuxenutbildning och därmed sammanhängandeverksamhet och som utgår av statshidrncet till lönekostnader. PM angående Kungl. Maj:ts proposition (1971:52) angåendeutbildning av bibliotekspersonal m. m. vad gäller intagningsbestämmelsernasinnebörd Utredningen rörande utbildning avbibliotekspersonal m. m. behandlar i sitt betänkande Utbildning för bibliotek,arkiv och informatik (SOU 1969:37) den här aktuella frågan. De sakkunniga delarupp utbildningen på två stadier. Det första stadiet består av teoretiskutbUdning, Denna kan enligt utredningen utgöras av antingenuniversitetsstudier, motsvarande 80 poäng vid filosofisk fakultet, fullständiggrundexamen med minst två års normalstudietid vid annan fakultet, eller annan ifråga om innehåll och omfattning- motsvarande utbildning. Det andra stadiet avutbildningen föreslås utgöras av den egentliga yrkesinriktade bibliotekarieutbildningen. Remissinstanserna har beträffandeden allmänna uppläggningen av studierna framfört olika uppfattningar. En gruppremissinstanser har i huvudsak godtagit, att det i bibliotekarieutbildningenskall ingå en tvåårig eftergymnasial utbildning, som föregår den egentligayrkesutbildningen. De övriga remissinstanserna företräder i stort sett tvååsiktsgrupper. Den ena, som består av remissinstanser med anknytning tillforskningsbiblioteken, anser, att en teoretisk utbildning om 80 poäng ärotillräcklig som förberedelser för verksamhet vid forskningsbibliotek. Förslagframförs, att det första stadiet skall omfatta utbildning motsvarandefullständig grundexamen eller att den egentliga bibliotekarieutbildningenförkortas, så att personer med forskningserfarenhet får möjlighet att gå igenomutbildningen inom en rimlig tidsram. Den andra åsiktsgruppen avvisarutredningens förslag, att en teoretisk utbildning av viss omfattningobligatoriskt skall ingå i bibliotekarieutbildningen. Man anser, att kraven påspecialkunskaper varierar både i omfattning och inriktning, beroende påarbetsuppgifternas karaktär, varför kunskapskrav av det slag utredningenförordar inte bör ställas. Någon remissinstans framhåller, att utbildningen börbygga direkt på gymnasieskolan. 1 en del remissyttranden hävdas, att bättremöjligheter bör skapas för sökande med yrkeserfarenhet, men med begränsadutbildning, att antas till bibliotekarieutbildningen, I Kungl, Maj:ts proposition (1971:52) angående utbildningav bibliotekspersonal m, m, anför departementschefen beträffande antagningsgrundernabl, a, följande (s, 38): Enligt min mening bör t, v, deformella behörighetskraven för tillträde till den egentliga bibliotekarieutbildningenmotsvara vad som gäller för allmän behörighet för tillträde tilluniversiteten. Med hänsyn till vad jag anfört om behovet av bibliotekarier medvarierande studie- och erfarenhetsbakgrund finner jag de befogat att man vidantagningen låter studerande, som utöver den behörighetsgivande utbildningenhar ytterligare meritering i form av yrkesverksamhet eller teoretiska studiereller bådadera, tillgodoräkna sig denna meritering i viss utsträckning. Antagningssystemetmåste mot denna bakgrund sannolikt innefatta någon form av kvotering. Det ärangeläget att den uppläggning jag skisserat inte leder till en teoretiskövermeritering och därav följande långa studietider före den egentliga bibliotekarieutbildningen. Normalt bör därför teoretiska studier utöver 80 poäng inte tillmätas meritvärde. Genom att utbildningen utformas enligt de principer jaghär har angett ökar möjligheterna för bibliotekspersonal med mindre omfattandeteoretisk förutbildning att vinna inträde till denna egentliga bibliotekarieutbildningen.I det fortsatta planeringsarbetet bör man överväga vilka ytterligare åtgärdersom måste vidtas för att behovet av vidareutbUdning för denna grupp skalltillgodoses. I sitt utlåtande (UbU 1971:19) ianledning av ovannämnda proposition och väckta motioner anfördeutbildningsutskottet, som inhämtat förtyd-Ugande upplysningar beträffande de ipropositionen skisserade reglerna för tillträde till den föreslagnabiblioteksutbildningens yrkesinriktade stadium, bl. a. följande: Med hänsyn till de krav påarbetsinsatser som ställs på befattningshavare inom biblioteksområdet finnerutskottet det ofrånkomligt att särskilda behörighetsvillkor måste uppställasför tillträde till den egentliga bibliotekarieutbildningen. Uttalandet ipropositionen att det första stadiet av utbildningen inte för alla studerandeskall utgöras av en teoretisk utbildning, skall enligt vad utskottet fåttbekräftat så tolkas att som särskilt behörighetsvillkor kommer att ställas uppkrav på utbildning, yrkesverksamhet eller en kombination av bådadera av vissminsta omfattning som sammanlagt uppgår tUl eller är likvärdig med 80 poäng ifilosofie kandidatexamen. Yrkesverksamheten skall ha fullgjorts inom område somär väsentligt för den yrkesutövning för vilken bibliotekarieutbildningen äravsedd, exempelvis inom bibliotek eller folkbildningsarbete. Det finns såsomdepartementschefen i annat sammanhang uttalat anledning'räkna med att antaletsökande med universitets/högskoleutbildning blir stort och att studerande meddenna bakgrund kommer att utgöra huvuddelen i bibliotekarieutbildningen. Med det förtydligande i fråga om de särskildabehörighetskraven som utskottet funnit erforderligt med anledning av motionernakan utskottet ansluta sig till propositionens förslag i vad avser grunderna förantagningen till bibliotekarieutbildningen och konstatera att ifrågavarandeyrkanden i motionerna 1971:1400, 1971:1416, 1971:1417, 1971:1418 och 1971:1419i huvudsak blivit tillgodosedda. Efter en omfattande debatt bifalla utbildningsutskottets hemställan (rskr 1971:189) i samtliga punkter. PM angående regeringens bedömning vid utnämning till vissakyrkliga tjänster. i en den 16 februari 1972dagtecknad PM har statsrådet anfört: I anledning av flera förfrågningarom den betydelse regeringen tUlmä-ter kvinnoprästfrågan i oUka sammanhang,framför allt vid biskopsutnämning, har jag med bistånd av statsrådet ,-E,formulerat följande, som kan användas som ett slags standardsvar, "Det går en principiell, rentav kategoriskskiljelinje mellan åer\ åsiktsfrihet som präster bör ha - liksom andramänniskor när det gäller kvinnliga präster och det ämbetsansvar som vilar påinnehavaren av en prästerlig tjänst. Den som åtar sig en sådan tjänst, det måvara som biskop eller annan präst, måste naturligtvis, liksom alla övrigainnehavare av tjänst, vara beredd att fullgöra de uppgifter som följer medtjänsten. Det hör till en biskops ämbetsplikter men också endast till hans,ej andras - att viga till präst, och detta, lags tillkomst, utankönsdiskriminering. Det säger sig självt att ingen enskild, vare sig statsrådeller biskop, kan upphäva en lag, antagen av riksdag och kyrkomöte," ägerkvinna lika behörighet som man att efter förtjänst och skicklighet befordrastUl prästerlig tjänst. Den då ikraftträdda lagen (1958:514) om kvinnasbehörighet till prästeriig tjänst tUlkom i den ordning 87 § 2 mom.regeringsformen föreskriver för antagande av kyrkolag, dvs. med (prop. 1958:B 19, ILU B 5, rskr B 9) och jämväl med allmänt kyrkomötes samtycke(Skr. 1958:1, SäU 2, Kskr 18). Av särskilt intresse i förevarande sammanhangtorde vara vad kyrkomötets särskilda utskott anförde i motiveringen för bifalltUl lagförslaget. Utskottet framhöll bl. a, följande: Inom utskottet råder full enighet i följande tre huvudpunkter, 1, önskemålet omkvinnas behörighet har hos många, såväl präster som lekmän, framsprungit ur enärlig omsorg om kyrkan i syfte att öka hennes möjligheter att tjäna evangeliet, 2, Utskottet ärenigt i den uppfattningen, att frågan om kvinnas behörighet måste prövas införDen Heliga Skrift, tolkad med hjälp av vår kyrkas bekännelseskrifter. 3, Utskottet är enigt i denövertygelsen, att med och har kommit en helt ny syn påkvinnan, och att all hänsyn måste tagas till denna nya syn vid bedömandet avfrågan om kvinnans tillträde till prästämbetet. Såsom redan antytts har trots dennu redovisade samstämmigheten dock skiljaktiga meningar i föreliggande frågagjort sig gällande inom utskottet, beroende på olikheter i bibelsyn ochtolkning av våra reformatoriska bekännelseskrifter. Inom utskottet har emellertid råtten önskan att ge uttryck åt en samfälld mening beträffande vissa medlagförslagets genomförande sammanhängande frågor. Vare sig nu lagförslagetbifalles eller avslås, kommer nämligen den kyrkliga gemenskapen att utsättasför påfrestningar. Men då det för kyrkans gärning i vårt folk är av vitalbetydelse att undvika en kyrkosplittrande söndring finner utskottet detnödvändigt att dessa skiljaktigheter icke får överdrivna eller tillspetsadeuttrycksformer och att ingendera meningsriktningen utsattes för sådan påverkan,som kan uppfattas såsom åsiktsförföljelse eller intrång på samvetets frihet. Skulle nu lagförslaget bifallas, finner utskottet detdärför angeläget att hävda, att detta icke får medföra skyldighet för biskopatt mot sin religiöst grundade övertygelse viga kvinna till präst. Likaså villutskottet som sin samfällda mening framhålla, att präst icke bör åläggas att itjänsten utföra sådant, som uppenbarligen skulle kränka hans samvete på grundav den övertygelse, han hyser i denna fråga. Inte heller får prästlöftenatolkas så, att den, som ställer sig avvisande till kvinnliga präster, ickeskulle kunna avlägga dem. Vidare torde, där prästerlig tjänst skall utan föregåendeval tillsättas av Kungl. Maj:t eller domkapitel, kyrkorådet i sitt yttrandekunna ge till känna, huruvida det önskar, att kvinna därvid ej må komma ifråga. Även om dessa grundsatser tillämpas, lär det icke kunnahelt undvikas, att det nya läget stundom kan vålla samvetsbetänkligUeter,slitningar eller missnöje. Utskottet förutsätter emellertid, att biskopsmötetägnar dessa frågor tillböriig uppmärksamhet. Från debatten i kyrkomötet den 26september 1958 förtjänar här framhållas ett inlägg av dåvarande chefen förecklesiastikdepartementet, statsrådet , som bl. a. anförde följande: Särskilda utskottet har också ansett det nödvändigt attskiljaktighe-terna inte får överdrivna eller tillspetsade uttrycksformer ochatt ingendera meningsriktningen utsattes för sådan påverkan som kan uppfattassåsom åsiktsförföljelse eller intrång i samvetets frihet. Jag kan här heltansluta mig till utskottet, och jag talar i det fallet på en fullständigt enigregerings vägnar. egenskap av ecklesiastikminister vill jag hävda denmeningen, att lagstiftningen och statsorganen så litet som möjligt bör ingripai personliga religiösa förhållanden. Någon åsiktsförföljelse från statens sidakan inte gärna vara att befara, sä länge vi harvart nuvarande demokratiskasamhällsskick. Direkta åsiktsförföljelser mellan olika grupper, som är aktivtverksamma inom kyrkan, borde i varje fall kunna undvikas med inomkyrkligamedel. Jag är särskilt angelägen framhålla att det finns all anledning antagaatt de kvinnor som önskar bli präster kommer att undvika allt som kan leda tillstrid, detta just av omtanke om kyrkans bästa, och atl de självmant kommer attsöka sig lill de områden av kyrkans verksamhet där de bäst behövs. En biskop,som har givit till känna att han av trosskäl anser sig förhindrad atl prästvigakvinnor, torde inte löpa den minsta risk att över huvud taget bli ställd i densituationen att en kvinna begär att bli prästvigd av just honom. Det ärorimligt att tänka sig att denna möjlighet skulle från något håll komma attutnyttjas på det sättet. Det lär ju komma ätt finnas biskopar som är villigaatt viga. beslötkyrkomötet efter omröstning med 69 röster mot 29 och 2 nedlagda att bifallautskottets hemställan, dvs, godkänna det av antagna förslaget tilllag om kvinnas behörighet till prästerlig tjänst, 1 detta sammanhang kan även framhållas att JO () i1972 års ämbetsberättelse (s, 448-451) behandlat frågan om biskops skyldighet att prästviga kvinna. Efter att ha framhållit attprästvigningen, som förlänar den vigde prästämbetet och är en förutsättning förinnehav av prästerlig tjänst, av ålder ansetts vara en kyrkans internaangelägenhet, att det är biskopen som förrättar prästvigningen och han ensamsom beslutar vem han vill viga samt att någon möjlighet att anföra besvär överbiskops beslut att vägra viss person prästvigning inte torde finnas anför JOföljande: Med det anförda kan frågan ombiskops rätt att vägra kvinna prästvigning synas vara besvarad. För egen delfinner jag dock frågan mer komplicerad än så. En allmän förvaltningsrättsliggrundsats i vårt land, som rimligen borde vara tillämplig också vid biskopsutnyttjande av här aktuella befogenhet, är att all ämbetsutövning skall grundaspå objektivt godtagbara skäl. Ovidkommande hänsyn bör självfallet inte få spelain vid ' avgörandet av om viss person skall få bli vigd till präst. Beträffande ovan redovisadeuttalanden års kyrkomöte anför JO avslutningsvis följande: Vilken räckvidd som kan tillmätasdessa uttalanden synes mig icke helt klart. Det har i den allmänna debattenhävdats, att av uttalandena skulle följa att biskop har full frihet att väljaom han vill prästviga kvinna eller icke. Att kyrkomötet och troligen ocksåregeringen ansåg att de dåvarande biskoparna skulle äga sådan frihet synes migtämligen tydligt. Men när man drar den slutsatsen att också kommande biskoparför all framtid skall äga samma frihet, befinner man sig enligt min mening påvansklig mark. Jag kan inte frigöra mig från det intrycket, att man här gör ettavsteg från vad som eljest är brukligt i vårt land. Man strävar ju efter atttillämpning av lagar och författningar skall bli så enhetlig som möjligt iolika delar av landet. Än så länge kan man måhända hävda, att opinionen inomnågot stift avgjort är emot kvinnliga präster, och det framstår då icke såstötande om biskopen vägrar att viga sådana. Men vad händer, när opinionensvänger så att man även inom det stiftet accepterar tanken på kvinnligapräster? Kan det vara rimligt, att någon då tillträder biskopsämbetet medföresats att aldrig viga någon kvinna till präst? Grundlagens regler för utnämning till prästerlig tjänst m.m. Det grundläggande stadgandet finnsi regeringsformen § 28 som Uar följande lydelse: Konungen äger att i statsrådetutnämna och befordra svenske medborgare till alla de ämbeten och tjänster,högre och lägre, vilka äro av den egenskap, att Konungen fullmakter däråutfärdar, dock böra vederbörande förut med förslag hava inkommit, där sådanahittills ägt rum. Till lärarebefattningar vid universiteterna, de teologiskaläraretjänsterna likväl undantagna, såsom ock till lärare- och andrabeställningar vid andra inrättningar för vetenskap, slöjd eller skön konst,ävensom eljest till befattningar, av vilkas innehavare krävesnaturvetenskaplig, medicinsk eller teknisk utbildning, må dock utnämnas ävenutländske män och kvinnor. Till konsul må ock utlänning nämnas, där lön ej ärmed befattningen förenad. Konungen fäste, vid alla befordringar, avseende endast äde sökandes förtjänst och skicklighet, men icke på deras börd. Till prästerligbefattning inom må ej annan utnämnas än den som bekännerkyrkans lära.