bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Även om åtskilliga undantagsfall i enlighet med vad somangivits i remissprotokollet kan tänkas där full eller jämkadersättningsskyldighet bör åläggas lär dessa fall bli relativt sett mycket fåoch i det stora hela komma att framstå som klara undantagssituationer,framhåller departementschefen och tillägger att det i alla händelser enligthans mening skall föreligga omständigheter som entydigt och med särskildstyrka talar för att skadeståndsansvar åläggs arbetstagaren. Det ärvisserligen riktigt, fortsätter departementschefen, att alla dessa situationerknappast kan karakteriseras som "i hög grad särpräglade fall". Detär snarare fråga om att omständigheterna i det särskilda fallet utan attnödvändigtvis vara speciellt särpräglade tillsammantagna skall innefattasärskilt starka skäl för att ersättningsskyldighet åläggs, anfördepartementschefen. Detta åskådliggörs emellertid enligt departementschefensmening bättre genom uttrycket "synnerliga skäl" än genom någon av deformuleringar lagrådet har föreslagit. Det är f. ö. inte ovanligt och i vissmån oundvikligt att uttryck av detta slag ges en något varierande innebördberoende på i vilket rättsligt sammanhang de används, påpekardepartementschefen och framhåller att sådana skillnader inte minst framträdermellan straffrättslig och civilrättslig lagstiftning. Dengenom lagrådets uttalande sålunda uppkomna frågan om förutsättningarna för attarbetstagare som vållat skada i tjänsten fullt ut eller till någon del skallåläggas att ersätta denna behandlas i tre med anledning av propositionen väcktamotioner. Imotionen 1972: 1487 av () anför motionären bl. a. att han intehelt kan dela den mening som departementschefen gett uttryck åt beträffandeinnebörden av uttrycket "synneriiga skäl". I varje fall, fortsätterhan, måste det väl vara en angelägen strävan för lagstiftaren att ge oftaanvända uttryck i lagtexten såvitt möjligt enhetlig betydelsei de olika sammanhangen vari de förekommer. Ett självklart syfte bland andra med skadeståndsreglerna är också att i görlig mån tjäna som ett avhållandemoment mot skadevållande handlingar, framhåller motionären och tillägger att iden situation som lagrådet anger som exempel, nämligen när det gäller skadorsom en arbetstagare vållar en arbetskamrat, detta syfte enUgt hans mening ärsärskilt angeläget. Men detma situation är enligt motionären knappast såsärpräglad att uttrycket "synnerliga skäl" kan anses adekvat.Motionären anser att såväl den uppfattning som departementschefen i sakuttrycker som lagrådets understrykande av situationen vid skador, som enarbetstagare vållar en arbetskamrat eller i vissa fall sin arbetsgivare, bästtäckes genom någon av de två formuleringar som lagrådet föreslår. För denformulering som lagrådet i huvudsak hämtat från skadeståndskommitténs förslagtalar enligt motionären härjämte att den, såsom lagrådet framhållit, tydligtutsäger att arbetstagaransvaret inte alltid skall avse fullt skadestånd utanskall kunna jämkas efter skälighetsprövning. Medhänvisning till vad sålunda anförts hemställer motionären att för sindel antar 4 kap. 1 § i den föreslagna skadeståndslagen med följande lydelse:"För skada, som arbetstagare vållar genom fel eller försummelse itjänsten, är han ansvarig endast om och i den mån det är skäligt med hänsyntill handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandesintresse och övriga omständigheter." Imotionen 1972: 1489 av m. fl. (m) pekar motionärerna bl. a. påatt kostnaden för skada som arbetstagare vållar i tjänsten i allmänhetförutsattes skola stanna på arbetsgivare, t. o. m. i sådana skadeståndsfall däruppsåt eller grov vårdslöshet kan läggas arbetstagaren till last. Attarbetstagaren i princip skall gå fri från ansvar t. o. m. i situationer somstår sabotaget nära, ter sig stötande för den allmänna rättskänslan och är ihög grad ägnat att undergräva arbetsmoral och känslan för ansvar för ettanförtrott arbete, framhåller motionärerna. Motionärerna förklarar att de intekan dela departementschefens uppfattning i frågan om vad som skall fordras föratt kunna ålägga arbetstagare ansvar utan de förordar att formuleringen"särskUda skäl" kommer till användning för att markera att det i fallav uppsåt eller grov vårdslöhet skaU vara normalt att ansvar kan utkrävas avarbetstagaren även om arbetsgivaren i förhållande till tredje man svarar primärt.De yrkar därför (yrkande 2 d) att beslutar att i 4 kap. 1 § orden"synnerliga skäl" utbyts mot "särskilda skäl". Imotionen 1972: 1490 av i Luttra m. fl. (c) förklarar motionärernaatt de ansluter sig helt till principen i 4 kap. 1 § men att de finnerlagtexten alltför snävt formulerad. Orden "synnerliga skälföreligger" bör enligt deras mening ersättas med ett mindre begränsandeuttryck, t. ex. "det är påkallat". Fortsättningen anger vilka omständig- hetersom skall beaktas, och där är någon ändring inte motiverad, anför motionärerna.De yrkar (yrkande 1 c) därför att antar 4 kap. 1 § med den ändringenatt orden "synnerliga skäl föreligger" ersätts med ett mindrebegränsande uttryck, t. ex. "det är påkallat". Utskottet delar departementschefens uppfattning attutgångspunkten vid tillämpningen av förevarande paragraf bör vara att enarbetstagare normalt inte skall drabbas av personligt skadeståndsansvar medanledning av vållande I tjänsten. Självfallet kan det dock om än undantagsvis förekomma fall där anledning förekommer att ålägga arbetstagare full ellerjämkad ersättningsskyldighet. Såsom departementschefen framhållit måste dock idet särskilda fallet ha förekommit omständigheter som med betydande styrkatalar för att arbetstagaren rimligen bör utge ersättning för skadan. Attföreliggande omständigheter tillsammantagna skall innefatta skäl av sådanstyrka som sålunda avses åskådliggörs bättre genom uttrycket "synnerligaskäl" än genom någon av de formuleringar som föreslagits i motionerna. Utskottet vill i sammanhanget också erinra om attdet enligt rådande praxis hör till sällsyntheterna att enskild arbetsgivareriktar skadeståndskrav mot sina arbetstagare, vilket får anses tala tillförmån för ett förslag om en även formellt långtgående begränsning avarbetstagares skadeståndsansvar. Denna praxis måste ses som ett uttryck för attparterna på arbetsmarknaden numera ansluter sig till uppfattningen attskadeståndsansvar på grund av vållande i tjänsten normalt inte bör utkrävas aven arbetstagare. Det skulle då, såsom departementschefen framhåller, närmast tesig anmärkningsvärt och överraskande om lagstiftaren inför regler som synes geuttryck för att sådant ansvar bör utkrävas i större utsträckning änarbetsmarknadsparterna ansett påkallat. Utskottet delardepartementschefens uppfattning att det naturliga i stället synes vara attlagstiftningen reellt och formellt anpassas till de värderingar som allmäntomfattas av berörda parter. På grund av vad sålunda anförts bör motionen 1972:1487 samt yrkandena 2 d i motionen 1972: 1489 och 1 c i motionen 1972: 1490 avslås. I motionen 1972: 1490 av i Luttra m.fl. (c) yrkas (yrkande 3 d) att hemställer hos Kungl. Maj:t att skadeståndskommitténfår i uppdrag att utarbeta förslag till lagregler om ersättning för skador pågrund av naturkatastrofer m. m. Lagstiftning i det hänseende som avses medförevarande yrkande synes inte böra inordnas i skadeståndslagen, som harcivilrättslig ka- raktär.På grund härav och då yrkandet ej heller på annat sätt kan anses falla inomramen för propositionen bör det avslås. Utskottethar intet att erinra mot övriga lagförslag. Lagstiftningenföreslås träda i kraft . Lagrådet har som framgår av vad som anförts iavsnittet "Fråga om uppskov med behandlingen av propositionen" (s.126), trots vissa betänkligheter med hänsyn till bl. a. pågåendeskadeståndsrättsligt reformarbete, inte ansett sig böra avstyrka att denföreslagna lagstiftningen genomförs . I fråga om ikraftträdandet framhölllagrådet bl. a. att ett visst anstånd kan vara motiverat för att bereda myndigheteroch försäkringsanstalter tillfälle att sätta sig in i lagens bestämmelser, somdelvis icke ingått i de grundläggande utredningsförslagen, samt de utförligamotiv och kommentarer som departementschefen knutit till desamma. Medanledning av vad lagrådet sålunda uttalat om myndigheters ochförsäkringsinrättningars behov om anstånd framhåller departementschefen islutprotokollet (s. 121 f.) att de reformer som föreslås har varit kända isnart och att lagrådsgranskningen inte föranleder några sakligaändringar av betydelse. De förändringar i ansvarsförsäkringsvillkoren sompåkallas av de nya reglerna om barns och psykiskt abnormas skadeståndsansvaroch av bestämmelserna om utvidgat principalansvar för arbetsgivare är,fortsätter departementschefen, föga genomgripande och tekniskt enkla attgenomföra. Han anser slutligen att eftersom den nya lagen blir tillämplig barai fråga om skadefall som inträffar efter ikraftträdandet de myndigheter somberörs av bestämmelserna om utvidgat skadeståndsansvar för det allmänna i verklighetentorde få avsevärd tid på sig även efter ikraftträdandet, innan de behöver taställning till konkreta tillämpnings- och tolkningsfrågor. På nu anförda skälförordar departementschefen att den nya skadeståndslagen får träda i kraft den1 . Imotionen 1972: 1489 av m. fl. (m) anförs att framför allt deninformation som behövs om det utvidgade principalansvaret talar för ett uppskovmed ikraftträdandet. Motionärerna framhåller bl. a. att det inte kanförutsättas som normalt att unga familjer inser att de är arbetsgivare iskadeståndslagens mening eller att de är införstådda med lagens konsekvensermed avseende på skada vållad av t. ex. en barnvakt eller en tillfällighemhjälp. Inte heller äldre människor kanenligt motionärerna väntas inse att de kommer att belastas medarbetsgivaransvar för t. ex. en vårdarinna. Med hänsyn till att även dessaenskilda "småprincipaler" bör få tillfälle att orientera sig om sittnya ansvar och om möjligheterna att möta detta bör ikraftträdandet anstå tillden , anför motionärerna. De yrkar därför (yrkande 2 d) att skadeståndslagenskall träda i kraft . och har i en dateradskrivelse redovisad ovan på s. 122 till utskottet bl. a. anfört attförslagens inverkan på behövlig premienivå kan antas bli inte obetydlig utanröra sig om 15 a , dvs. för hela branschen i storleksordningen 10miljoner kronor . .1 skrivelsen anförs bl. a. att arbetet medutarbetande av nya tariffer och därav föranledda ändringar i praktiseradeADB-rutiner är tidsödande och komplicerat. Vidare åberopas som ett besvärandefaktum att beslutade premiehöjningar, när de slutligen kan effektueras, fårfaktisk effekt först vid nästkommande premieförfallodag för respektiveförsäkringar. Med hänsyn till bl. a. det anförda framhölls i skrivelsen att detför att försäkringsbolagen skall kunna få täckning för den ökade ansvarsrisksom förslaget kan antas medföra skulle behövas att tiden för ikraftträdandetbestäms till efter det ett definitivt riksdagsbeslut föreligger.Försäkringsbolagen skulle dock i detta fall kunna acceptera att anstånd beredsmed ikraftträdandet till . I skrivelsen anförs avslutningsvisatt måhända även förslaget om värdesäkring avskadeståndslivräntor kommer att träda i kraft. Även detta förslag sägs kommaatt kräva premiehöjningar. Utskottetnoterar att i försäkringsbolagens skrivelse anförs, att det kommer att blipraktiska besvärligheter med att fastställa och debitera höjda , därestlagen träder i kraft . Utskottetvill inte bortse från att det kan bli vissa problem men anser att dessa intebör bli större än att de går att bemästra. Den erforderliga höjningen avpremierna torde f. ö. inte närmare kunna preciseras innan lagen fått verka entid. Omlagens ikraftträdande skulle för föra med sig enpremiehöjning upp till ett belopp av , måste det samtidigtbetraktas som något synnerligen positivt, att ett jämförbart belopp i form avnya ersättningar kan komma att tillerkännas arbetstagare, som drabbats avskador . Efterövervägande i frågan och på de skäl som anförts i propositionen finner därförutskottet att lagstiftningen bör träda i kraft . Förevarande yrkande i motionen 1972: 1489 bör därför avslås. A. att avslår det i motionen 1972: 1489under 1 framställda yrkandet att behandlingen av propositionen 1972: B. att med avslag på yrkandena 1 a och 1b i mo tionen 1972: 1490 antar 2 kap. 2 och 3 §§ i det genom pro positionen framlagda förslaget till skadeståndslag; 1. med avslag på de i motionen1971: 720 framställda yrkandena under 1, med undantag av den del som avserobligatorisk ansvarsförsäkring, och 3 antar 3 kap. 1 § i förslaget tillskadeståndslag; 2. avslår det i nämnda motionunder 2 framställda yrkandet; D. att avslår det i motionen 1972: 1489framställda yrkandet under 2 c att 3 kap. 6 § skall utgå ur förslaget till skadeståndslag; E. att med avslag på det motionen 1972:1489 i mo tionstexten framställda yrkandet, att hänvisningen i 3 kap. 6 § iförslaget till skadeståndslag till 2 § i samma kapitel skall utgå, antar 3 kap. 6 § i den föreslagna lydelsen; F. att med avslag på motionen 1972: 1487samt på de i motionerna 1972: 1489 och 1972: 1490 under respek tive 2 d och 1 c framställda yrkandena antar 4 kap. 1 § i förslaget till skadeståndslag; G. att med undantag av bestämmelserna omtidpunk ten för ikraftträdandet antar dels förslaget till skadeståndslag i de delar som inte omfattas av hemställan under BF, dels de under 213 i propositionen framlagda lagförslagen; H. att med avslag på det i motionen 1972:1489 framställda yrkandet under 2 e antar propositionens förslag att deföreslagna lagarna skall träda i kraft den 1 juh 1972; I. att avslår de i motionerna 1972: 1489och 1972: 1490 framställda yrkandena under respektive 2 a och 2, allt röranderiktlinjerna för det framtida reformarbetet; J. att avslår det i motionen 1972: 1490framställda yrkandet under 3 b rörande ersättning för skada på grund av brott; K. att avslår motionerna 1972: 13 och1972:435 samt det under 3 c i motionen 1972: 1490 framställda yrkandet, alltrörande ersättning tiU polismän för kroppsskada; L. att med anledning avdels propositionen, dels motionerna 1971: 57, 1971: 333, 1971: 656, 1971: 657,1971: 660, 1971: 663, 1971: 1185, det i motionen 1972: 1490 under 3 a framställdayrkandet samt motionen 1972: 1492 ger Kungl. Maj:t till känna vad som anförs ibetänkandet rörande ersättning för skada genom medicinsk behandhng; M. att avslår det imotionen 1972: 1489 under 2 b framställda yrkandet att statlig och kommunalskaderegleringsverksamhet noga följs m. m.; N. att med anledning avmotionen 1972: 1491 och del av det i motionen 1971: 720 under 1 framställdayrkandet ger Kungl. Maj:t till känna vad utskottet i betänkandet anförtrörande utredning om obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivare; O. attriksdagen avslår motionen 1972: 1488 (ADB-teknik); P. att avslår det imotionen 1972: 1490 under 3 d framställda yrkandet (naturkatastrofer). Närvarande: herrar i (fp), ().Svanström (c)i. (), fröken i (s), herrar (),i (c), ()*, (), (),herrar i (s), (). (vpk), iTimrå (s) och Annerås (fp). 1 Ersatt av i (c) vid behandlingen av de frågor som avses under BE och JO i utskottets hemställan. 2 Ersatt av i (s)vid behandlingen av den fråga som avses under A i utskottets hemställan. Ej deltagit i behandlingen av den fråga som avses under A iutskottets hemställan. * Ersatt av i (s)vid behandlingen av de frågor som avses under BP i utskottets hemställan. s Ersatt av () vidbehandlingen av den fråga som avses under A i utskottets hemställan. VidA i utskottets hemställan beträffande frågan om uppskov med behandlingenav propositionen avherrar () och (), vilka ansett a) attdet avsnitt av betänkandet som börjar på s. 126 med orden "Utskottet vill" och slutar på s. 127 med orden "avpropositionen" bort ha följande lydelse: Somanförts i motionen 1972: 1489 har skadeståndskommittén numera framlagt förslagom en allmän regel om jämkning av skadestånd. Kommittén har även i uppdrag attutföra ytterligare arbete för att reformera skadeståndsrätten. Då det, somlagrådet anmärkt, vidare har upplysts att proposition beträffandejämkningsregeln kommer att framläggas och detta sannolikt kommer attmedföra att icke obetydliga ändringar måste ske i det nu framlagda förslagettill skadeståndslag, bör eftersom det är av vikt att skadeståndsregler ickeändras alltför ofta behandlingen av propositionen 1972: 5 uppskjutas så atten samlad bedömning av nu aktuella lagförslag kan äga rum. b) att utskottet borthemställa A. att med bifall till det i motionen 1972:1489 under 1 framställda yrkandet beslutar att uppskjuta behandlingen avpropositionen 1972:5 samt de på s. 1417 angivna motionerna till höstsessionenav innevarande års riksdag. VidC i utskottels hemställan 2. beträffande frågan om objektivt skadeståndsansvarför arbetsgivare av (vpk),vilken ansett a)att det avsnitt i utskottets betänkande som börjar på s. 135 med orden"Utskottet delar" och slutar på s. 138 med orden "därför avslås"bort ha följande lydelse: "Utskottetdelar motionärernas mening att nu gällande lagstiftning angående rätt tillskadestånd i anledning av olycksfall i arbetet är i högsta gradotillfredsställande. Någon obligatorisk prövning huruvida ersättning skall utgåtill den som drabbats av olycksfall i arbetet sker sålunda inte. Ersättningarutöver dem som utbetalas av försäkringskassa eller såsomersättning för inkomstbortfall, sveda och värk samt framtida men utgår icke.Olycksfall bedöms mestadels som s. k. ren olyckshändelse, vilket innebär attden skadade erhåller sedvanligersättning från försäkringskassa och sedermera från omsjukskrivningsperioden varar . Medför skadorna invaliditetfastställes graden av , och viss invaliditetsersättningutgår grundad på bedömning. Skulle total arbetsoförmågabli följden får den skadade förtidspension. Oavsett vad som händer kommer densom drabbats av olycksfall i arbetet med beteckningen ren olyckshändelse i ettväsentiigt sämre ekonomiskt läge än före olycksfallet. Företagensskadeståndsansvar prövas av domstolarna i huvudsak med utgångspunkt i tidigaredomstolsutslag, främst i högsta domstolens. Hela bevisbördan åvilar den somyrkar skadestånd, vilken måste göra troligt att arbetsgivaren åsidosatt vad"som skäligen kan erfordras" i fråga om anordningar och föreskrifteri syfte att förebygga olycksfall i arbetet. Utskottetanser det därför angeläget att bevisbördan vändes i mål av här förenämnt slag.Det skulle radikalt förbättra rättsläget för dem som drabbas av olycksfall ochi sig innebära ett stort steg i riktning mot ett objektivt ansvar frånarbetsgivarens sida. Utskottetdelar inte departementschefens mening att objektivt skadeståndsansvar frånarbetsgivarnas sida skulle behöva innebära att man bröt utvecklingslinjen attyrkesskadorna skall ersättas via ett försäkringssystem. Den som säger sig varamotståndare till ett objektivt arbetsgivaransvar säger sig också varamotståndare till att de som drabbas av olycksfall i arbetet och det kanförutsättas att ingen utsätter sig för olycksfall av fri vUja skall få fullersättning i anledning av skadorna. Införesett objektivt skadeståndsansvar måste detta också kompletteras medobligatorisk ansvarighetsförsäkring för arbetsgivarna, av vilket följer attskaderegleringen likväl kommer att ske efter försäkringsmässigt system. Utskottetanser inte heller att ett system med objektivt ansvar skulle leda till någraorimliga kostnader. Den produktion som förorsakar olycksfallen måste ocksåkunna bära kostnaderna för full ersättning till de människor som oförskylltdrabbas av olyckor i sitt arbete. Ett objektivt arbetsgivaransvar innebär trygghetför individen och en ökad social rättvisa för arbetare i produktion,som löper större risk att skadas i sitt arbete än t. ex. tjänstemän.Förhållandet att företagen får stå för kostnader, som motsvarar detskadeståndsrättsliga begreppet "full ersättning", bör rimligen ledatill vad även departementschefen säger sig vilja eftersträva, nämligen enväsentligt säkrare arbetsmiljö. Pågrundval av vad sålunda anförts tillstyrker utskottet bifall till yrkande 1 imotionen 1971: 720 angående införande av objektivt ansvar för arbetsgivare. Ifråga om yrkande 2 vill utskottet uttala att olycksfall i arbetslivet med kroppsskada som följd självfallet kanbli föremål för rättslig prövning beträffande personligt ansvar i likhet medvad som är fallet i samhället i övrigt. Vad gäller yrkande 3 anser utskottetatt detta bör bifallas med hänsyn till ovan anförda motivering. b) att utskottet bort hemställa C. dels att med förklaring att förslaget tillskadeståndslag inte kunnat antas oförändrat med bifall till de i motionen1971: 720 framställda yrkandena under 1, med undantag av den del som avserobligatorisk ansvarsförsäkring, och 3 för sin del antar följande såsomutskottets förslag betecknade lydelse av 3 kap. 1 § förslaget tät skadeståndslag. (Kungl.Maj:ts förslag) 3 KAP. (Utskottetsförslag) 3 KAP. Skadeståndsansvarför arbetsgivare Skadeståndsansvar för arbetsgivare och det allmänna och det allmänna 1 § Densom har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada somarbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gälleri fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott. I fråga om skadeståndsansvar förstaten eller kommun vid myndighetsutövning gäller vad nedan i detta kapitelsägs. 1 § Densom har aibetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada somarbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gälleri fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott. Den som bedriver näringsverksamhet skall ersättapersonskada som arbetstagare i hans tjänst lidit oberoende av om skadan orsakatsgenom fel eller försummelse. Har arbetstagare, som ådragit sig skada, varitutsatt för olycksfall i arbetet skall orsakssamband anses föreligga mellanolycksfallet och skadan, såvida icke visas att sådant samband ej föreligger. I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vidmyndighetsutövning gäller vad nedan i detta kapitel sägs. dels att i anledning av yrkandet under 2i motionen 1971: 720 uttalar att olycksfall i arbetslivet med kroppsskada somföljd självfallet kan bli föremål för rättslig prövning beträffande personligtansvar i likhet med vad som är fallet i samhället i övrigt. VidD i utskottets hemställan 3.beträffande förslaget att 3 kap. 6 § skall utgå av herrar () ochWinberg (m), vilka ansett a) att det avsnitt av betänkandet som börjar på s.150 med orden "Som framgår" och slutar på samma sida med orden "vinnabifall" bort ha följande lydelse: Somovan under rubriken anförts förväntas en proposition angående hela frågan omjämkning av skadestånd framläggas . Denna fråga har varit föremål förutredning av skadeståndskommittén och behandlats i betänkandet"Skadestånd III". Någon bedömning av irmehållet i detta betänkandehar icke kunnat ske i nu förevarande sammanhang. Att nu utan tillgång till alltförefintligt utredningsmaterial fatta beslut torde icke överensstämma medvedertagen praxis, så mycket mera som införandet av en jämkningsregel inomskadeståndsrätten innebär fastställande av en helt ny princip. Det föreslagnastadgandet i 3 kap. 6 § förslaget till skadeståndslag bör därför utgå. b) attutskottet bort hemställa D. att med förklaring att förslagettill skadeståndslag inte kunnat antas oförändrat med bifall till det imotionen 1972: 1489 framställda yrkandet 2 c för sin del beslutar d e 1 s att 3kap. 6 § skall utgå ur förslaget, dels att efterföljande paragrafer i 3 kap.skall erhålla numren 69. VidE i utskottets hemställan (under förutsättning att reservationen vid D. iutskottets hemställan inte vinner bifall) beträffande yrkandet atthänvisningen i 3 kap. 6 § i förslaget till skadeståndslag till 2 § i sammakapitel skall utgå avherrar i (fp), (), i (c), fruJonäng (c), samt herrar (), i (c) och Annerås (fp),vilka ansett a)att det avsnitt i betänkandet som börjar på s. 150 med orden "Vadbeträffar" och slutar på s. 151 med orden "skall utgå" bort haföljande lydelse: