bet · FV01JoU59 · 1972-12-31 00:00:00 — Jordbruksutskottetsbetänkande nr 1972 JoU 1972:59 betänkande i anledning av motion om vidgat medinflytande i vissa ärenden enligt miljölagstiftningen. 1 motionen 1972:559 av m. fl. (fp) har hemställts att hos Kungl. Maj:t anhållerom utredning och förslag om vidgning av sakägarbegreppet i och nya former förhandläggning av ärenden enligt miljölagstiftningen så att alla som berörs iavsevärd mån av ett ärende får ökade möjligheter att påverka handläggning ochbeslut. Utskottet har inhämtat yttrandenöver motionen från , ,länsstyrelserna i , , och samt Västerbottenslän ävensom från . Se bilaga till detta betänkande. I ärendet har inkommit en skrift från stadsmiljögruppen iStockholm. Stadsmiljögruppen tillstyrker motionen med den kompletteringen atten fixerad tidsgräns bör anges inom vilken utredningen i frågan skall varaklar. I motionen 1972:559 anförs att deenskilda människornas engagemang i miljödebatten tagit sig allt starkareuttryck, Ukaså viljan att påverka samhällets utveckhng. Aktionsgrupper, byalag,miljögrupper m. m. har bildats, som i debatter och vid kontakter medmyndigheter har möjhghet att föra fram medlemmarnas synpunkter på aktuellaärenden. När det gäller den formeUa ärendebehandhngen stäUs emellertid enskildamänniskor eller grupper av människor enhgt motionärerna i ett avsevärt sämreläge, enär kretsen av sakägare begränsas till i huvudsak dem som har ekonomiskaintressen att bevaka, framför allt i egenskap av fastighetsägare, byggherreeller företagsägare. Rådande förhållanden upplevs enligt motionärerna som attsamhället favoriserar vissa intressenter. Motionärerna framhåller att angivnaförhållande måste rättas till om samhällets miljövårdssträvanden och ambitionatt fördjupa miljödebatten skall vinna respekt. Motionen utmynnar i enhemställan om utredning och förslag om en vidgning av sakägarbegreppet och nyaformer för information, samråd, sakkunnigbiträde och överprövning i samband medhandläggningen av ärenden enligt miljölagstiftningen. 16 sami Nr 59 Ingen av de i ärendet hördaremissinstanserna tillstyrker bifall tiU motionen. erinrardock om att nämnden i yttrande till i fråga om ideellaorganisationers och sammanslutningars rätt att föra talan mot nämndens beslutföreslagit viss uppmjukning av hittillsvarande praxisså att det bl. a. skulle bh lättare för ideella organisationer med väsenthgtintresse av miljöskyddsärenden att fullfölja talan mot nämndens beslut. Ensådan ändring av praxis är enligt nämndens mening till fyllest för att på dennapunkt tillgodose syftet med motionen. anför i sittremissyttrande att den av koncessionsnämnden sålunda väckta frågan bör närmareutredas. En sådan utredning borde i första hand ta sikte på kommunernas rättatt föra talan. 1 vad gäller det i motionen framförda önskemålet om nyaformer för information och samråd anser koncessionsnämnden att något behov avändrade regler inte föreligger. Enligt nämndens mening är informationsbehovetväl tillgodosett i miljöskyddslagen. Även de i ärendet hörda länsstyrelsernager uttryck för uppfattningen att, även om erfarenheterna av den gällandemiljöskyddslagstiftningen inte hunnit bh särskilt stora, de nuvarandehandläggningsformerna får sägas ha fungerat tillfredsställande. I vart fallfinner man inte att erfarenheterna utgör tilhäckHg anledning att nu tillsättaen särskild utredning med syfte att föreslå andra handläggningsformer. Några avremissinstanserna påpekar också det nära sambandet mellan miljöskyddsfrågor ochbyggfrågor och anser att det finns anledning att avvakta bygglagutredningensarbete. Utskottet får för egen del inledningsvis erinra om attfrågan om besvärsrätt för organisationer var föremål för prövning i samband medårets granskning i av statsrådens ämbetsutövning ochregeringsärendenas handläggning. hade ansett det vara avsärskilt intresse att studera Kungl. Maj :ts praxis i sådana fall, där besväranförs i ärenden enligt främst miljöskyddslagen. Resultatet av undersökningenredovisades i en inom utskottskansliet upprättad promemoria (KU 1972: 26, bil.6). De uppgifter som däri lämnades om vilka regler som gäller beträffande dets. k. sakägarbegreppet och rätten att anföra besvär föranledde inte någotsärskilt uttalande vare sig från eller sida.Jordbruksutskottet finner med hänsyn härtill motionen 1972:559 inte påkallanågon särskild åtgärd såvitt avser frågan om rätt för ideella organisationeratt föra talan i ärenden enligt miljöskyddslagen. I vad gäller själva sakägarbegreppet enligtmiljöskyddslagstiftningen ger enligt utskottets mening motionärerna nuvaranderättsregler en alltför snäv tolkning. Utskottet vill erinra om de uttalandenrörande ifrågavarande begrepp som gjordes i samband med miljöskyddslagenstillkomst. Immissionssakkunniga hade sålunda i det betänkande som delvis lågtill grund för lagförslaget i propositionen 1969:28 föreslagit att som sakägarepå grund av immission skulle räknas ägare till fast egendom, som kan utsättasför olägenhet genom immissionen, samt innehavare av nyttjanderätt eller annansärskild rätt i den mån hans rätt berörs. borde krävas att vederbörande hade viss rättshg anknytningtill den fasta egendom som träffades av immissionens verkningar. Preciseringenav sakägarbegreppet hade i de sakkunnigas förslag kommit till direkt uttryck ilagtexten. I remissen till lagrådet redovisade dock departementschefen denprincipiella inställningen att man om möjligt borde undvika att i lagtextenange vem som var att anse som sakägare. Med de sakkunnigas uppläggning skulleenhgt departementschefens mening en begränsad grupp få en alltför gynnadställning i förhållande till övriga som utsätts för olägenheter genomstörningarna. Vidare skulle svåra gränsdragningsproblem uppstå särskilt iersättningsfrågor. Departementschefen avstyrkte därför den avimmissionssakkunniga föreslagna begränsningen av sakägarbegreppet. Denomständigheten att lagen inte skulle komma att innehålla någon uttryckhgbestämning av sakägarbegreppet betydde enhgt departementschefen inte attsakägarkretsen var utan begränsning. Sålunda borde t. ex. intrång iallemansrätt inte granda talerätt. Kretsen av sakägare ansågs få bestämmasnärmare i rättstillämpningen. Därvid borde de principer som tiUämpades inomvattenrättskipningen kunna ge viss ledning, ansåg departementschefen. Lagrådetkunde dock inte dela denna mening. I lagrådets yttrande i anslutning till 30 §lagförslaget erinrade lagrådet om att sakägare vid vattenförorening och därmedeventuellt ersättningsberättigad enhgt vattenlagen var bara den som hade en låtvara svagt utbildad rätt till fast egendom. Det teoretiskt grundade motivet föratt bestämma sakägarbegreppet på sätt som skett i vattendomstolarnas praxisbortföll enligt lagrådets uppfattning när man - såsom på goda grunder skeddeenligt ifrågavarande lagförslag - släppte vattenlagens anknytning till fastegendom på sakägarsidan. Enligt lagrådets mening fanns ej heller sakliga skälatt sakägarbegreppet vid tillämpningen av den nya lagen borde begränsas såsnävt som enligt vattendomstolarnas praxis. Detta ansåg lagrådet enklast kunnabelysas med några exempel, där enhgt nämnda praxis något skadestånd ej skulleutgå. Så var fallet om fisken i en sjö till följd av förorening erhåller förhög halt av kvicksilver och en person, som brukar köpa fisk avfiskerättsinnehavaren, förgiftas och bhr sjuk. Ett ersättningskrav enhgtmiljöskyddslagen från denna persons sida mot den industrianläggning som orsakatföroreningen syntes lagrådet i och för sig fullt motiverat. Detsamma gälldemänniskor som har sin arbetsplats i närheten av en anläggning och utsätts förolägenhet genom luftförorening eller buller därifrån. Inte heller ansågs detfinnas skäl att vägra ersättning enhgt lagen åt en person som skadas avsprängsten när han passerar en fastighet där sprängningsarbeten utförs. Rätttill ersättning borde också tillkomma ägaren av en båt som tiUfälhgt passeraren plats där avloppsledningen från en industri mynnar ut, om genomolyckshändelse i driften t. ex. tjockolja kommer ut och fläckar ned båten. Detsakägarbegrepp som antytts av departementschefen var alltså enligt lagrådetsmening för snävt begränsat. Lagrådet ansåg fastmera att i överensstämmelsemed vad lagtexten gav vid handen - envar som tillfogas skada eller utsätts förolägenhet genom miljöfarhg verksamhet borde betraktas som sakägare. 1969:28 anslöt sig departementschefen till vad lagrådetanfört under 30 § om sakägarbegreppet. Uttalandena föranledde ingen erinranfrån sida. Som tredje lagutskottet framhöll (3LU 1969:37) ärsakägarkretsen enhgt miljöskyddslagen alltså mycket vid. I princip begränsasden endast av kravet på orsakssamband mellan den miljöfarliga verksamheten ochskadan (olägenheten) enhgt de särskilda bedömningsgrunder som utbildat sighärom. Mot bakgrund av det anförda finner utskottet inte tillräckliga skälförorda någon åtgärd i anledning av motionsyrkandet om utvidgningav sakägarbegreppet enligt miljölagstiftningen. Ej heller finner utskottet att det finns anledning att nutillsätta en särskild utredning med syfte att föreslå nya former förhandläggningen av miljöskyddsärenden. Som länsstyrelserna i och och i framhåller hänger ifrågavarande spörsmål bl. a.nära samman med de frågor som undersöks inom den pågående bygglagutredningen. Under hänvisning till vad i detföregående anförts hemställer utskottet att lämnar motionen 1972:559utan åtgärd. Närvarande: herrar i Skegrie (c), iSkänninge (s), i (c). (), (), Magnussoni (s), (), (), (), herrarKrönmark (m)*. (vpk), i Holmgården (c), (),herrar Leuchovius (m) och ()*. * Ej närvarande vid betänkandets justering. Yttranden över motionen 1972:559 () Naturvårdsverketanför i huvudsak följande. Frågan om sakägarbegreppet ibyggnads- och miljöskyddslagstiftningen och formerna för handläggning avärenden enligt denna lagstiftning bör enligt statens naturvårdsverks meninginte behandlas isolerade utan måste ses i ett vidare sammanhang. Härvid börbeaktas sakägarbegreppets tolkning inom såväl det förvaltningsrättsliga områdeti allmänhet och på närliggande specialområden som på det judiciella planet. Som framhåUits i motionen är praxis för närvaranderestriktiv när det gäller ideella intresseföreningars talerätt och besvärsrätt.Verket vill emellertid framhålla att rättsläget som är förhållandevis oklartsynes vara under utveckling mot ett större beaktande av sådana organisationersintresse av att få göra sin röst hörd. Detta framgår bl. a. av ett yttrande,som 23.2.1972 avgett till jordbruksdepartementetöver ideella organisationers och sammanslutningars rätt att föra talan motnämndens beslut. 1 detta yttrande lämnas redogörelse för dels rätten för ensammanslutning av typen ideell förening att föra talan mot förvaltningsbeslutsom anses strida mot medlemmarnas intressen, dels samma subjekts rätt att föratalan i judiciella sammanhang och då främst vid vattenrättskipningen. Avyttrandet framgår att någon gemensam handlingslinje i förvaltningsärenden förolika departement inte kunnat utläsas samt att jordbruksdepartementetshittillsvarande praxis bedöms ha varit förhållandevis restriktiv. Denna praxissägs innebära ett fullföljande av de riktlinjer som av gammalt präglatvattenlagstiftningen. har emellertid funnit skäl attifrågasätta om hittillsvarande restriktiva praxis i fråga om ideellasammanslutningars besvärsrätt i miljöärenden verkligen bör bibehållasoförändrad. Nämnden har vidare berört frågan om inte kommun borde tillerkännasrätt att som sakägare föra talan mot koncessionsnämndens beslut också i andrafall än när kommunen innehar fast egendom, som berörs av ett sökt företag. Frågan om kommuns rätt att föra talan förtjänar särskilduppmärksamhet. Denna fråga berörs bl. a. i , Allmän förvaltningsrätt(4:e uppl., 1969, s. 170). Kommun kan vara berörd på samma sätt som en enskildperson, t. ex. om beslutet angår en av kommunen ägd fastighet. Men härutöverkan även tänkas att beslutet berör ett "specifikt kommunaltintresse". Som exempel på sådant nämns beslut som indirekt medför utgiftereller inkomstbortfall för en kommun samt det fall att beslutet berör viktigalokala intressen, som kommunen representerar. Kommuns besvärsrätt i naturvårdsärenden behandlas iJonzonDelin, Naturvårdslagen (s. 211). Där nämns ett fall, i vilket en kommunsbyggnads- och kommunalnämnder gemensamt med framgång besvärat sig över ettmeddelat tillstånd till grustäkt. Härtill kan fogas att Kungl. Maj:t enligtbeslut 25.9.1970, dnr Jo 857/70 till prövning upptog en besvärstalan avbyggnadsnämnden i stad "i egenskap av stadensnaturvårdsorgan". Talan gällde ett beslut av i ett ärende omföreläggande att ta bort byggnad. I förarbetena till miljöskyddslagen har mandäremot förutsatt att kommun enligt naturvårdslagen ej hade annan besvärsrättän den som tillkom part (3LU 1969:37 s. 151 f.; jfr , aa, s. 211not 9). Somframgår av det anförda är kommuns besvärsrätt i såväl förvalt- ningsärenden i allmänhet som i naturvårdsärenden vagtutformad, och en närmare precisering framstår enligt verkets mening somönskvärd. Under hänvisning till vad koncessionsnämnden i sittyttrande till anfört om önskvärdheten av en vidgning avsakägarbegreppet tillstyrker en närmare utredning i frågan.Enligt verkets mening bör utredningen i första hand ta sikte på kommunernasrätt att föra talan. Utredningsuppdraget synes även böra omfatta frågan om envidgad krets av remissinstanser enligt miljöskyddslagstiftningen. avstyrker bifall till motionen ochanför. Såvitt angår enskilda personersmöjligheter att göra sig hörda i ärenden om miljöfarlig verksamhet, innebar miljöskyddslagensikraftträdande å ena sidan en utvidgning av sakägarbegreppet jämfört medtidigare förhållanden, å andra sidan en viss försämring av sakägarnas faktiskaställning genom att miljöskyddslagen för det administrativa förfarandet saknarmotsvarighet till vattenlagens rättegångskostnadsregler. Sakägarbegreppet och talerätten har närmare behandlats ikoncessionsnämndens remissyttrande till 23.2.1972 överideella organisationers och sammanslutningars rätt att föra talan mot nämndensbeslut. Som därav framgår, möter det inga hinder för enskilda personer ellerorganisationer, vare sig de formellt är sakägare eller inte, att framföra sinasynpunkter till koncessionsnämnden. Erinringar kan framföras skriftligen genominlagor till nämndens kansli, men de kan också göras muntligen vid detsammanträde som i alla ärenden med meningsmotsättningar av någon betydelsehålles i den av det sökta företaget berörda orten. ställersig därför helt oförstående till uppgiften i motionen att det förelegatsvårigheter för föreningen "Rädda våra vatten" att vid nämndenshandläggning framföra opinionskrav mot utbyggnaden av bruk vid Nissan.Vid nämndens sammanträde i detta ärende var sagda förening representerad. Föreningenhade därvid full frihet att utveckla sina ståndpunkter, vilken möjlighet ocksåutnyttjades. 1 fråga om rätten att besvärsvägen föra miljöskyddsärendenvidare till Kungl. Maj:t är, som framgår av ovannämnda yttrande tilljordbruksdepartementet, praxis vacklande. I yttrandet föreslåsviss uppmjukning av hittillsvarande praxis, så att detbl. a. skall bli lättare för ideella organisationer med väsentligt intresse avdylika ärenden att fullfölja talan mot nämndens beslut. Enligt nämndens meningär en sådan ändring av praxis till fyllest för att på denna punkt tillgodosesyftet med motionen. I anledning av det i motionen framförda önskemålet om nyaformer för information och samråd kan nämnas att koncessionsnämnden iortstidningarna inför kungörelser om alla inkomna ansökningar, om utsattasammanträden med parterna och om meddelade beslut. Den första kungörelsen iärendet innehåller en tämligen utförlig redogörelse för det sökta företaget.Handlingama i ärendet hålles tillgängliga hos särskild aktförvarare i orten,vars namn och adress framgår av kungörelsen. Samråd sker alltid med olikaberörda statliga och kommunala myndigheter, i första hand genomremissförfarande men i stor utsträckning också genom att myndigheterna ärrepresenterade vid partssammanträdena. Enligt nämndens mening ärinformationsbehovet väl tillgodosett i miljöskyddslagen, inte minst därigenomatt miljöärendena brukar tilldraga sig stor uppmärksamhet i den lokalanyhetsförmedlingen. Något behov av ändrade regler på denna punkt torde därförinte föreligga. Inte heller synes det vara befogat att införa nya former församråd i dessa ärenden. Ett muntligt samrådsförfarande vid sidan om de offentligasammanträdena med parterna bör avvisas redan av det skälet att det lätt skullekunna ge upphov till misstanke om att hänsyn tages till upplysningar från enaeller andra sidan som motsidan inte haft tillfälle att bemöta. I motionen föreslås också att nya former skall utvecklasför "sakkunnigbiträde". Om därmed avses att införa möjlighet förkoncessionsnämnden att anlita särskild sakkunnig för utredning av viss fråga,kan hänvisas till 14 § fjärde stycket miljöskyddslagen, varav framgår att sådanmöjlighet redan föreligger. Avses i stället att införa rätt för sakägarsidanatt på sökandens bekostnad anlita juridisk och /eller teknisk sakkunskap, rörförslaget den vid miljöskyddslagens tillkomst utföriigt behandlade frågan omsakägarnas rätt tiU ersättning för rättegångskostnader i miljöärendena. Detsynes ännu vara för tidigt att på denna punkt genomföra någon ändring i lagen,utan frågan därom bör anstå till dess en allmän översyn bhr aktuell närytterligare erfarenhet av lagen föreligger. i län(24.5.1972) anför. Vad avser en vidgning avsakägarbegreppet i byggnadslagstiftningens mening hänvisas till civilutskottetsbetänkande CU 1972:20. Utskottet anför bl. a. med hänsyn till vad som yttratsfrån statens planverk att "behovet att vidga insynen i planeringen böruppmärksammas. Även den pågående bygglagutredningen bör komma att ta ställningtill denna fråga." Beträffande miljöskyddslagstiftningen kan möjligheternaför enskilda eller intresseföreningar att hävda sina intressen sägas vara goda.Till sakägare räknas här i princip var och en som tillfogas skada eller utsättsför olägenhet genom miljöfarlig verksamhet. För att exempelvis ersättningskall utgå måste det dock finnas ett orsakssammanhang mellan verksamhet ochskada. Det är fastighetsdomstolarna som handlägger frågor om ersättning. Enförutsättning för att den enskildes rätt skall beaktas i samband medtillståndsprövningen är emellertid att vederbörande uppmärksammar denkungörelse som förekommer i dagspressen och inom angiven tid till myndighetenanmäler sina yrkanden. saknar här anledning att närmare gå in påde regler som gäller vid koncessionsnämndens behandling av tillståndsärendenmen lagens regler om offentlighet, krav på sammanträde med parterna etc. gerhär den enskilde möjlighet att följa ärendet och bevaka sina intressen. Det kanockså tilläggas att besvärsrätt över koncessionsnämndens beslut tillkommernaturvårdsverket samt enskilda sakägare. I ärenden av mindre principiell natur kan dispens frånskyldighet att söka tiUstånd ges av eller i vissa falllänsstyrelsen. från den enskildes synpunkt är förfarandet med kungörelse,beredning och beslut i princip detsamma som vid koncessionsnämndens prövning.Till skillnad från ett tillstånd kan dispensbeslut inte överklagas. Uppstårolägenhet kan emellertid lagens tillsynsbestämmelser när som helst görastillämpliga eftersom ett formellt tillstånd inte lämnats. Frågan om vidgade möjligheterför den enskilde att tillvarata sina intressen i samband med miljöskyddslagens tillämpning synes mot ovanstående bakgrund kunna begränsas tih de principer som gäller fördispensärenden. Det kan här möjligen ifrågasättas om avsaknaden av besvärsrätttill fullo uppvägs av tillsynsbestämmelserna i de fall villkoren i ettdispensbeslut inte tillfredsställer den enskilde. Vidare synes reglerna föravslag närmare kunna preciseras med hjälp av praxis (MK 22 §). Lagen ger härringa vägledning för vilka ärenden som är att anse av sådan principiell viktatt tillstånd i stället bör sökas hos koncessionsnämnden. För den enskilde hardenna fråga betydelse med tanke på besvärsrätten. framhåller att rikamöjligheter finns att inom ramen för gällande författningar och rådandebeslutsordning i ökad utsträckning beakta de i motionen framförda synpunkterna.Då dessutom bygglagutredningen enligt givna direktiv har att beakta denaktualiserade frågan finner ej skäl förorda särskild utredningoch förslag enligt motionen. Allmänhetens intresse för denfysiska miljön har ökat påtagligt både vad gäller naturen somrekreationskälla och den miljön som yttre ram för boende, arbete ochsocialt liv. De mest påtagliga uttrycken härför är som nämnts i motionen detökande antalet aktionsgrupper, byalag, miljögrupper o. dyl. och derasverksamhet. Hur många människor dessa totalt representerar torde för närvarandevara svårt att fastställa. Vissa erfarenheter tyder på att en stor andel avbefolkningen saknar något mer aktivt intresse för den fysiska planeringen äveni de fall denna har påtagliga konsekvenser för miljön. Förklaringen härtill kanvara dels att många saknar de kunskaper och erfarenheter, som krävs för attanalysera innebörden av olika planer och åtgärder, som påverkar miljön, delsatt den fysiska miljön ej upplevs som speciellt väsentlig i jämförelse medandra förhållanden av betydelse för trivsel och välbefinnande, t. ex. socialaförhållanden och ekonomiska villkor. Ä andra sidan har på flera håll medpositiva erfarenheter bedrivits försöksverksamhet, där allmänhet ochintressegrupper i väsentligt större utsträckning än normalt beretts tiUfälledeltaga aktivt i planeringsarbetet. Oavsett hur utbrett intresset är, kommerdet högst sannolikt att successivt växa som en följd av aktionsgruppernasverksamhet och en fortsatt vidgad allmän information isamhällsplaneringsfrågor. Ett sådant ökat allmänt intresse för samhällsplaneringenbör i princip hälsas med tillfredsställelse. Planeringens huvudmål kan ju sägasvara att förändra samhället på ett sätt, som av de flesta upplevs som enförbättring. 1 ett demokratiskt samhälle uttrycker normalt den enskilde sinmening härom genom politiskt valda förtroendemän. Dessa har emellertid iblandganska oklara föreställningar om sina väljares önskemål i fråga om den fysiskamiljöns utformning. Myndighetsbeslut i plan- och miljöärenden är bl. a. av denanledningen ej aUtid representativa för medborgarnas uppfattning. Under sådanaomständigheter torde åtgärder i avsikt att förbättra samspelet mellanallmänhet, politiska organ och samhällsplanerande instanser fylla ett klartbehov. Det bör emellertid betonas, att sådana åtgärder ej bör avse att ersättaden reguljära beslutsordningen med någon slags direktdemokrati. Ur dennasynpunkt finns anledning att skilja på begreppen medborgarinsyn och medinflytande. Mot en vidgning av medborgarnas faktiska insyn iplaneringsarbetet synes i huvudsak intet vara att erinra. Den livligareoffentliga debatt, som naturligt följer av ökad insyn, skulle stärka intresset förplaneringsfrågorna och även ge fackmännen värdefulla impulser ochupplysningar, som det oftast är förenat med väsentliga svårigheter ochkostnader att erhålla på annat sätt. Det kan dessutom anses vara ett legitimtkrav från den enskilde att ha reella möjligheter till information om pågåendeplaneringsverksamhet. Inget i nuvarande byggnads- och miljölagstiftninghindrar heller sådan insyn. Den offentliga administrationens storlek ochorganisation inrymmer emellertid stora svårigheter för gemene man att erhållade upplysningar han är betjänt av. I detta sammanhang bör framhållas, att denkungörelse av miljöskyddsärenden, som skall införas i ortens tidningar, ofta ejobserveras av sakägare. I ett flertal fall har sakägare framfört klagomål överutförda anläggningar. Det har härvid visat sig, att sakägarna varit heltovetande om att ansökningarna varit kungjorda och anläggningarna behandladeenligt miljöskyddslagen. För att den formellt rådande offentligheten av envar skallupplevas som en praktisk verkhghet krävs utan tvekan aktiva insatser från deplanerande myndigheternas sida av helt annan omfattning än varitbrukligt. har intresserat sig för dettaproblem.