bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Genomatl i lagtexten i 3 kap. 1 och 2 §§ ange att skada skall ha vållats genom"fel eller försummelse" avser departementschefen som närmareframgår av den föregående redogörelsen (s. 82 och 83) att markera att skadeståndsansvarför respektive arbetsgivare och det allmänna förutsätter att culparegelnshandlingsnormer objektivt sett åsidosatts. Skadestånd skall emellertid också,sägs det vidare, kunna utgå på grund av anonyma eller kumulerade fel liksom ifall då skadevållaren kan åberopa sådana subjektiva ursäkter för sittobjektivt culpösa handlingssätt som fritar honom från personligtskadeståndsansvar. I fråga om det allmännas skadeståndsansvar lär det, påpekardepartementschefen, vara omöjligt att konstatera subjektiv culpahos en bestämd befattningshavare även om man kan konstatera att det brustit ien myndighets handläggning av ett visst ärende. Det allmänna bör det oaktatkunna åläggas att utge ersättning, framhåller departementschefen och tilläggeratt det med denna utgångspunkt är tydligt att det inte bör komma i fråga attbegränsa ansvarigheten till fall då någon befattningshavare kan ådömas ansvarföi ämbetsbrott en reglering som han f. ö. anser olämplig också med tanke påen eventuell avkriminalisering av tjänstefelen. Avdepartementschefens sålunda gjorda uttalanden, mot vilka utskottet inte finneranledning till erinran, framgår att skadestånd med de begränsningar somframgår av övriga paragrafer i 3 kap. skall utgå när det konstaterats attskada uppkommit genom fel eller försummelse i en myndighets handläggning ochoberoende av om någon bestämd skadevållare kan utpekas. Med hänsyn härtilltorde inte behöva befaras att vid den frivilliga skadereglering som enligt de i propositionen (s. 382 f.) närmare anvisade riktiinjernabör äga rum skaderegleraren som underlag för sin bedömning skall anse sig behövaen dom som fastställer att tjänstefel i lagteknisk mening begåtts av någonbefattningshavare. Av sådan anledning synes därför ingen onödig tidsutdräktbehöva uppkomma. De nya ansvaisreglerna medför emellertid att det kan bh frågaom ersättningskrav inom verksamhels-områden där sådana företeelser hittillsvarit okända och där man alltså saknar erfarenhet av skaderegleringsfrågor. Pådessa områden kan dröjsmål uppkomma innan erforderliga rutiner utarbetats. Medhänsyn till den skadelidandes intresse av att få sina anspråk reglerade på ettsnabbt och enkelt sätt bör därför skaderegleringsverksamheten följas meduppmärksamhet. Utskottet förutsätter att så kommer att ske utan särskiltinitiativ från . På grund av vad sålunda anförts bör förevarandeyrkande (2 b) i motionen 1972: 1489 inte vin na bifall. 3 kap. 6 § I 3 kap. 6 § föreskrivs attskadestånd enligt 1 eller 2 § kan jämkas, om skadeståndet finnes oskäligtbetungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållandenoch övriga omständigheter. Vid sakskada kan jämkning också ske om det ärskäligt med hänsyn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. I motionen 1972: 1489 av fruKristensson m. fl. (m) yrkas i första hand (yrkande 2 c) att 3 kap. 6 § skallutgå ur skadeslåndslagen. Om yrkandet inte bifalles yrkar motionärerna (imotionstexten) i andra hand att hänvisningen till 2 § skall utgå. Till grund för förstahandsyrkandetåberopar motionärerna att frågan om jämkning av skadestånd utretts avskadeståndskommittén i en senare etapp och att remissbehandlingen av utredningsförslaget"Skadestånd III" (se ovan s. 124) nu torde vara avslutad.Motionärema anför att det strider mot vedertagen praxis i lagstiftningsarbetetatt utan tillgång till allt utredningsmaterial besluta i ett ärende. På grundhärav och då departementschefen enligt deras meniiig inte förebragt någonomständighet av sådan vikt att det är motiverat alt inta en annan ståndpunktanser de att 6 § bör utgå såsom varande ofullständigt beredd. Till grund för andrahandsyrkandetanför motionärerna att det förefaller mindre väl grundat att föreskriva attskadestånd skall kunna jämkas beroende på den skadeståndsskyldiges ekonomiskaförhåltanden även i sådana arbetsgivarfall som avses med 3 kap. 2 §. Eftersomsådana jämkningsfall är tämligen osannolika anser motionärerna attlagstiftningen inte bör betungas med regler därom lika litet som lag- tolkarenskall förledas att fundera på om det kan antagas föreligga några motiveringarför att nedsätta det skadestånd som kan komma att åläggas staten eller enkommunal samfällighet. Somframgår av vad utskottet tidigare anfört (s. 127) kan ett förslag till enallmän jämkningsregel komma att föreläggas , kanske redanunder höstsessionen av innevarande riksdag: Enbart av den omständigheten atten allmän jämkningsregel sålunda är att vänta bör man emellertid inte känna sighindrad att nu införa jämkningsregler för enskilda skadevållare eller förspeciella skadefall. Men, såsom departementschefen framhåller, måste varjeförslag om en speciell jämkningsregel bedömas efter en noggratm prövning avdet föreliggande behovet samt de olägenheter det kan föra med sig att på dettasätt föregripa en kommande allmän reglering av frågan. Mångaskäl talar obestridligen för en regel som möjliggör jämkning när skadeståndetskulle bli oskäligt betungande för den skadeståndsskyldige arbetsgivaren medhänsyn till dennes ekonomiska förhållanden. Band de skäl somdepartementschefen åberopar (se ovan s. 84 f.) vill utskottet särskilt peka påatt det oinskränkta principalansvaret kommer att omfatta alla arbetsgivare,alltså också arbetsgivare i rent privata förhållanden och i icke-ekonomiskverksamhet. Fullt skadeståndsansvar utan jämkningsmöjligheter för skador, somen arbetstagare kan vålla i vissa sådana situationer skulle kunna medföra enoskälig ekonomisk belastning. Som departementschefen anfört bör sålunda enpensionär eller en ung familjeförsörjare i små omständigheter, som bliransvarig för vållande av en vårdarinna eller barnvakt, kunna få skadeståndetjämkat. Denomständigheten att det är första gången som det i svensk lagstiftning införsgenerella regler om ett skärpt skadeståndsansvar oberoende av eget vållande som för åtskilliga fall inte kan motiveras utifrån sådana risksynpunkter somtraditionellt bär upp speciella regler om objektivt ansvar ger vidare anledningatt gå fram med viss försiktighet genom att skapa möjlighet till jämkning. Härjämteär det som departementschefen framhåller skäligt att ersättning försakskada skall kunna sättas ned med hänsyn till föreliggande försäkringareller försäkringsmöjligheter. Vad som här främst åsyftas är att enarbetsgivares principalansvar skall kunna begränsas om en sakskada är ellernormalt hade bort vara täckt av objektförsäkring. A andra sidan börnedsättning av skadeståndet inte ske i den mån skadan täcks eller hade bortvara täckt av en sedvanlig ansvarsförsäkring på arbetsgivarens sida. Pågrund av vad sålunda anförs bör yrkandet (2 c) i motionen 1972: 1489 att 3 kap.6 § skall utgå ur skadeståndslagen inte vinna bifall. Vad beträffarandrahandsyrkandet har - som motionärerna fram- håller tillämpningen av den del av jämkningsregeln som tar sikte på fall dåskadeståndet blir oskäligt betungande inte något större intresse inom denoffentliga sektorn, eftersom inte ens mycket stora skadestånd annat än i renaundantagsfall kan sägas bU oskäligt betungande för de offentiigrättsliga subjekten.Av större betydelse är emellertid bestämmelsen i paragrafens andra punkt omjämkning av skadeståndsansvar på grund av föreliggande försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter. Såsom departementschefen anför finns det t. ex. vidskador på transportmedel som inträffar till följd av fel eller försummelse vidmyndighetsutövning exempelvis trafikledningsverksamheten vid flygplatser vägande skäl att låta förlusten till stor del stanna på den skadelidande, dvs.bäras av den som har meddelat försäkring beträffande transportmedlet(kaskoförsäkring). Av det anförda framgår att den i paragrafens andrapunkt upptagna regeln bör tillämpas på sakskador som vållas genom offentligmyndighetsutövning. Lagtekniska skäl bör emellertid föranleda att också förstapunkten som tar sikte på fall då skadeståndet blir oskäligt betungande görstillämplig på myndighetsutövningens område. Även om ifrågavarande del avparagrafen endast i undantagsfall kommer att tillämpas på nämnda område någotsom ju för övrigt blir fallet också då det allmänna ansvarar enligtbestämmelsen i i3 kap. 1 § om arbetsgivaransvar kan svårigheter ilagtolkningshänseende inte antas uppkomma. På grund av vad sålunda anförtsavstyrker utskottet också det i motionstexten upptagna andrahandsyrkandet omatt hänrisningen till 3 kap. 2 § skall utgå. Principalansvaret omfattar också skador som drabbarnågon av arbetsgivarens egna arbetstagare (prop. s. 218). Vidremissbehandlingen av skadeståndskommitténs förslag i detta hänseendehemställde, som närmare framgår av den föregående redogörelsen (s. 98), någraremissinstanser, bl. a. (), Tjänstemärmens centralorganisation(TCO) och (), att frågan om obligatoriskansvarsförsäkring för arbetsgivare skulle tas upp till samtidig prövning. Departementschefen tar med anledning härav uppfrågan till behandling i propositionen. Innan man har närmare utrettmöjligheterna att lösa ersättningsproblemen genom direktaförsäkringsanordningar på de skadelidandes sida, anser han emellertid att ettsystem med obligatorisk försäkring bör övervägas endast om tvingande skäl kanåberopas. Att sådana skäl skulle kunna anföras för ett generellt verkandeobligatorium för samtiiga arbetsgivare kan departementschefen inte Han pekar på att frivillig ansvarsförsäkring redannu har mycket stor spridning. En utvidgning av principalansvaret att omfattavål-. lande av samtliga arbetstagare innefatar i och för sig ett starkt tryckpå de arbetsgivare som saknar försäkring att skaffa sig ett försäkringsskydd,framhåller han och tillägger att det f. ö. enligt hans mening saknas praktiskaförutsättningar atl f. n. genomföra ett obligatorium, som skulle kräva enutomordentligt omfattande administrativ kontrollapparat. I motionen 1972: 1491 av i m. II. (s) anförs att vad sålunda anförtsi propositionen inte innefattar tillräckligt starka skäl för att avvisa detkrav på utredning i förevarande hänseende som ställts från en i det närmastetotal majoritet av landets löntagare. Motionärerna anför bl. a. att även omden arbetande sjukpenningutredningen ochyrkesskadeförsäkringskommittén kommer att förbättra de skadelidandes direktaförsäkringsanordningar, man dock kan räkna med att stora ekonomiskaförluster drabbar de i arbetet skadade arbetstagare som inte kan utfå sinaberättigade skadeståndsersättningar på grund av att deras arbetsgivare ej haftansvarsförsäkring. Motionärerna pekar också på att man inte vet hur storspridning frivillig ansvarsförsäkring har, eftersom detta förhållande aldrigutretts. Motionärerna ifrågasätter vidare om den utvidgning av principalansvaretsom föreslås kommer att medföra att arbetsgivarna i ökad grad skaffar sig ettförsäkringsskydd. Snarare finns det enligt motionärerna anledning att misstänkaatt den premieökning som kommer till stånd genom de förbättringar somgenomförs får motsatt effekt. Denna negativa effekt kan för övrigt effektivastmotverkas genom ett obligatorium, då delta ger en bättre riskutjämning medlägre premienivå som följd, framhåller motionärerna. Med hänsyn bl. a. tillvad sålunda anförts hemställer motionärerna att hos Kungl. Maj:tbegär alt skadesåndskommittén får i uppdrag alt utreda och komma med förslagtill en straffsanktionerad obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivaren. I den vid föregående riksdags början väckta motionen1971:720 av i m fl. (vpk) anförs att det är en svaghet inuvarande lagstiftning att företagen inte är skyldiga att ha ansvarighetsförsäkring.Detta innebär, anför motionärerna, att tryggheten är mindre för anställda ismå företag eftersom dessa kan sakna tillgångar att täcka stora skadestånd med.Motionärerna yrkar (del av yrkandet under punkt 1) därför att skalluttala sig för att ansvarighetsförsäkring blir obligatorisk för arbetsgivare. Utskottet vill i förevarande hänseende liksom i fråga omdet ovan behandlade förslaget att införa objektivt skadeståndsansvar för arbetsgivare(ovan s. 136) erinra om att två utredningar har till uppgift attutarbeta förslag som syftar till att förbättra arbetstagarnas ställning när detgäller skador som drabbar dem i yrkeslivet. Sålunda har arbetsmiljöutredningenenligt direktiven att överse arbetarskyddslagstiftningen i syfte att starktbredda målsättningen för arbetarskyddet. På yrkesskadeförsäkringens område återgenomfördes vissa förbättringar , och f. n. arbetar den år 1971tillsatta utredningen om en översyn av yrkesskadeförsäkringen m. m. på enytterligare utbyggnad av dennas förmåner. 1 princip skall en fullständiggenomgång göras av hela yrkesskadeförsäkringen, varvid samråd skall ske med1966 års skadeståndskommitté. Vidare har såsom också redovisats tidigare på några områden inrättats kollektiva försäkringar, s. k. trygghetsförsäkringar,genom överenskommelser mellan arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. Påandra områden pågår arbete med att tillskapa sådana "direktaförsäkringsanordningar på de skadelidandes sida". Utskottetanser det tillfredsställande att arbete i enlighet med det anförda pågår föratt åstadkomma ett förbättrat skydd i fråga om skador som uppkommer iarbetslivet. Det torde emellertid dröja innan arbetstagarnas krav påtrygghet blivit tillfredsställande tillgodosedda genom olikaförsäkringsanordningar. Intill dess är det av största betydelse för deanställdas trygghet att arbetsgivarna har försäkringsskydd i form avansvarsförsäkringar. Som framhålls i motionen 1972: 1491 vet man inte medbestämdhet hur stor spridning frivillig ansvarsförsäkring nu har. Vidare ärdet enligt utskottets mening vanskligt att förutsäga om utvidgningen avprincipalansvaret kommer att medföra att de arbetsgivare som saknarförsäkring skaffar sig ett försäkringsskydd eller om den premiehöjning somblir följden av det ökade ansvaret får motsatt effekt. Utskottet anser medhänsyn till det anförda att det skulle vara av mycket stort värde att fåspridningen av den frivilliga ansvarsförsäkringen kartlagd. En sådanundersökning, vars utförande synes böra anförtros åt skadeståndskommittén, börenligt utskottets mening lämpligen företas efter det att lagenträtt i kraft. Visar undersökningen att ansvarsförsäkringens spridning inte ärgodtagbar bör kommittén utarbeta förslag som syftar till att nå ökad utbredningav försäkringsskyddet. Härvid kan naturligtvis införande av obligatoriskansvarsförsäkring komma under prövning. Såsom departementschefen anfört tordedock ett obligatorium kräva en omfattande administrativ kontrollapparat.Utskottet vill peka på att det oinskränkta principalansvaret inte bara gällerför företagare utan också i icke-ekonomisk verksamhet och i rent privataförhållanden, varför man t. ex. bara i begränsad omfattning synes kunna, såsomföreslagits i motionen 1972: 1491, använda påavgiftsdebiteringar till den allmänna försäkringen baserade uppgifter ikontrollerande syfte. Skulle emellertid kommittén anse det nödvändigtförorda en lagstadgad plikt att teckna ansvarsförsäkring synes möjligheten attavgränsa skyldigheten till vissa kategorier arbetsgivare, exempelvis ned tillett bestämt minsta antal arbetstagare, böra undersökas. Betydelsefullafaktorer vid en bedömning av frågan blir f. ö. graden av de förbättringar somkan åstadkommas inom yrkesskadeförsäkringen samt utvecklingen och spridningenav de kollektiva trygghetsförsäkringarna inom arbetslivet. sålunda anfört bör ges Kungl. Maj:t till känna. Skadorvid användning av ADB-teknik i offentlig verksamhet I motionen 1972:1488 av fm () framhålls attdet av skadeståndslagen måste uttryckligen framgå att skadestånd skall kunnautgå också i de fall då en medborgare drabbats av en myndigbets åtgärd utan attden direkt kan hänföras till fel eller försummelse bos en enskild tjänsteman,t. ex. då felet uppkommit i samband med användning av en dator. Motionärenanger som exempel nedan uppräknade skador samt anför att det allmännas ansvarbör kunna innefatta dessa och liknande skador. Skador som åstadkommits av attfelaktiga uppgifter lämnats av en myndighet till en annan eller tillutomstående. Exempelvis finns mycket dåliga garantier för att deuppgifter som firms i riksdatasystemet för exekutionsväsendet är riktiga indata är behäftade med en hel del fel på grund av myndigheters ellerarbetsgivares försummelser. Skador som åstadkoms av attfelräkningar, feltryck o. d., som beror på den mänskliga faktorn, får starktförstorade följder på grund av ADB-tekniken. Skador som beror på att det fysiskadataskyddet är dåligt eller obefintligt, så att obehöriga personer har kunnatkopiera band eller på annat sätt manipulera uppgifterna i datorerna. Skador som beror på attdatorerna varit fel eller illa programmerade, så att t. ex. felmarkering avnågon art inte kurmat rättas eller över huvud taget inte kan rättas annatän med orimliga kostnader och besvär. Skador som beror på attsekretessbestämmelserna myndigheterna emellan eller mellan myndigheterna ochutomstående inte varit tillräckligt exakt definierade for att kunna tillämpasav datorerna. Med hänvisning till bl. a. det anförda yrkarmotionären att beslutar att skadestånd skall kunna utgå för skador avangivet slag i, samband med användning av ADB-teknik i offentlig verksamhetsamt hos Kungl. Maj:t begär förslag till motivskrivning i enlighet härmed. Utskottetvill inledningsvis framhålla att statens eller kommuns ansvar enligt 3 kap. 2 §i lagförslaget för skador som vållas genom fel eller försummelsevid myndighetsutövning i likhet med vad som gäller för principalansvaretenligt 3 kap. 1 § inte förutsätter att personligt ansvar för vissbefattningshavare föreligger. Som anförts i tidigare sammanhang (se t.ex. s.137) kan skadestånd nämligen grundas på anonyma fel eller på kumulerade fel. Avvad sålunda anförts framgår enligt utskottets mening att i vart fall sådanaskador som motionären anger i exemplen 14 i stor utsträckning kan antas kommaatt omfattas av det allmärmas skadeständsskyldighet enligt 3 kap. 2 § ilagförslaget. Någon åtgärd i förevarande hänseenden kan därför inteanses påkallad. Det under 5 angivna exemplet synes främst gällaföljder av eventuella brister inom sekretesslagstiftningen. Om erfarenheternavisar att sådana brister förekommer måste de undanröjas genom ändradlagstiftning. I detta sammanhang vill utskottet erinra om att deti direktiven 1970 tillsatta offentlighets- ochsekretesslagstiftningskommittén (se riksdagsberättelse Ju 49 och 1972års riksdagsberättelse Ju 38) behandlas flera problem med anknytning tillautomatisk databehandling. Sålunda uppmärksammas bl. a. de risker för ingreppi den personliga integriteten som ADB-teknikens användning kan medföra. Idetta hänseende pekas på möjligheten av en utbyggnad av sekretessskyddet. Eftersom frågor om sekretesskyddet vid användningav ADB-teknik sålunda torde komma att behandlas av nämnda kommitté kan någotinitiativ från sida inte anses påkallat med anledning av detspörsmål som upptas under punkten 5 i de av motionären angivna exemplen. Pågrund av vad sålunda anförts bör motionen 1972: 1488 avslås. 4 kap. 1 § I 4 kap. 1 § föreskrivs att arbetstagare äransvarig för skada, som han vållar genom fel eller försummelse i tjänsten,endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyn till handlingensbeskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och övrigaomständigheter. Förevarandebestämmelse om möjligheter att lindra arbetstagares skadeståndsansvar är en avde viktigaste nyheterna i lagförslaget. Huvudregeln vid tillämpningen avparagrafen bör enligt propositionen vara att skada som arbetstagare vållar Itjänsten skall stanna på arbetsgivaren, som kan bära utgiften som en kostnad irörelsen, närmast i form av försäkringspremier. Enligt paragrafen förutsättsatt synnerliga skäl skall föreligga för att arbetstagaren helt eller till någondel skall göras ansvarig för skada som han vållar. Det måste, framhållerdepartementschefen, i det särskilda fallet ha förekommit omständigheter som medbetydande styrka talar för att arbetstagaren rimligen bör utge ersättning förskadan. 1 specialmotiveringen till paragrafen (se ovan s. 108 f.) redovisar hanolika fall för att belysa när synnerliga skäl för att göra arbetstagareansvarig kan anses föreligga. Fråganom betydelsen av uttrycket "synnerliga skäl" i förevarande sammanhanguppmärksammades vid lagrådsbehandlingen. Lagrådet anslöt sig till förslaget ifråga om vad som skall beaktas vid tillämpning av paragrafen, dvs. denskadegörande handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, denskadelidandes intresse och omständigheterna i övrigt. Lagrådet ansåg sigdäremot inte kunna tillstyrka att skadeståndsansvar skall föreligga endast iden mån synnerliga skäl föreligger. Lagrådets överväganden redovisas i denföregående redogörelsen på s. 114116. Utskottet vill här blott peka på attlagrådet bl. a. anförde att den tveksamhet, som med fog kan hysas omlämpligheten av att arbetsgivare skall ansvara för sakskada som enarbetstagare i tjänsten vållar en annan arbetstagare, synes innefatta skäl atticke i så hög grad som förslaget innebär inskränka den vallandes ansvar. Idylika fall inverkar också preventionssynpunkten, men i lika grad bör dermabeaktas i andra fall, framhöll lagrådet. I likhet med departementschefenanförde lagrådet härjämte att en strängare bedömning av en arbetstagaresansvar kan vara påkallad i fråga om hans direkta skadeståndsansvar mot arbetsgivaren,särskilt vid bristande redovisning av anförtrodda medel och vårdslöshet ifråga om verktyg o. d. Lagrådet erinrade också om att det i motiven tillkravet på synnerliga skäl uttalats, att vid en avvägning mellan å ena sidanarbetstagarens behov av skydd mot bördan av ett skadeståndsansvar och å andrasidan den skadelidandes intresse att få ersättning för skadan arbetstagarensskyddsbehov ofta bör lämnas företräde samt att undantag dock kan tänkas, närförhållandena på den skadelidandes sida är särskilt ömmande eller närarbetstagaren har särskilt god ekonomisk bärkraft. Sistnämnda uttalande,anförde lagrådet, synes icke innebära tillbörlig hänsyn till att skadevållarenoch den skadelidande ej sällan befinner sig i ungefär samma ställning och isamma ekonomiska omständigheter och att i dylikt fall bedömningen snarastborde bli motsatt den som antytts i motiven. De exempel som departementschefenanför och vad han i övrigt uttalat i anslutning till förevarande paragraf samtvad lagrådet erinrat om kan, framhöll lagrådet, knappast anses innebära, attdet för skadeståndsansvars åläggande alltid bör fordras synnerliga skäl omdetta uttryck tillägges den mening som eljest åsyftas i lagstiftningen, eller ihög grad särpräglade fall. Bl.a. på grund av det anförda hemställde lagrådet, att paragrafen i nuifrågavarande hänseende avfattas i huvudsaklig överensstämmelse med vad somföreslogs av skadeståndskommittén och får innehålla, att arbetstagare äransvarig endast om och i den mån det med hänsyn till i paragrafenangivna omständigheter är skäligt. I varje fall bör paragrafen ändras på detsätt att "synnerliga skäl" ersattes med "särskilda skäl",framhöll lagrådet. Medanledning av lagrådets hemställan anför departementschefen i slutprotokollet(se ovan s. 116117) bl. a. att, när lagrådet säger sig inte kunna tillstyrkaatt skadeståndsansvar för arbetstagare skall föreligga endast i den månsynnerliga skäl föreligger och i stället förordar att ansvarigheten skallbestämmas på grundval av en allmän skälighetsprövning eller att i varje fall"synnerliga skäl" ersätts med "särskilda skäl",meningsbrytningen huvudsakligen förefaller avse endast en lagteknisk frågaeller närmare bestämt frågan vilken innebörd som här skall tilläggas uttrycket"synnerliga skäl". Departementschefen erinrar om att han iremisspi-otokollet anfört att utgångspunkten bör vara, att en arbetstagarenormalt inte skall drabbas av personligt skadeståndsansvar med anledning avvållande i tjänsten.