bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Detär i medvetande om vår bristande kunskap i de frågor som jag nu har berört somde nordiska ländernas regeringar på initiativ harlåtit göra en samnordisk utredning rörande möjligheterna att genomföra enrättssociologisk undersökning om försäkrings inverkan på skadeståndsrätten.Detta utredningsarbete visar att brett upplagda rättssociologiskaundersökningar av detta slag skulle kunna bli av betydelse för det fortsattareformarbetet. Del är enligt min mening önskvärt-att sådana undersökningar inågon form kommer till stånd. Rättssociologiskaundersökningar av detta slag är emellertid dyrbara och tidskrävande projekt.Tillförlitliga undersökningsresultat som kan läggas till grund för mer bestämdaslutsatser om hur skadeersättningsproblemen slutgiltigt bör lösas kommer attföreligga först . Man kan dä fråga sig om det nu är rätta tidenatt gripa sig an med ett omfattande skadeständsrättsligt lagstiftningsarbeteoch om inte rättssociologiska undersökningar bör genomföras innan mergenomgripande reformer aktualiseras. Detär emellertid inte tänkbart att införa ett totalt reformstopp. De snabbatekniska, sociala och ekonomiska förändringar samhället undergår gör detnödvändigt att kontinuerligt anpassa de skadeståndsrättsliga reglerna till nyaförhållanden. Det skulle inte heller vara riktigt att nu avbryta ett mångårigtreformarbete som har avsatt betydelsefulla resultat i form av ett flertalkonstruktiva reformförslag. Många av dessa förslag svarar mot allmänt erkändareformbehov. Till största delen rör det sig inte heller om radikala nydaningarutan endast om reformer på det beståendes grund. Underde har emellertid också framförts krav på betydligt merlångtgående reformer på skadeersättningsområdet. Dessa reformönskemål syftartill väsentliga förbättringar av det ekonomiska skyddet vid skadefall förstora grupper av skadelidande. Jag inskränker mig här till att hänvisa tillden redogörelse som jag har lämnat (avsnitt 1.3.) för en mångfaldriksdagsmotioner och framställningar till Kungl. Maj:t om åtgärder i dennariktning, t. ex, i fråga om ersättning för skador genom brott, skador iyrkeslivet, skador orsakade av djur, skador genom felaktig medicinskbehandling osv. Ett tillgodoseende av dessa önskemål skulle förutsätta endelvis radikal omdaning av det skadeståndsrättsliga regelsystemet. Gemensamtför flertalet av de uppslag och krav som har förts fram är att de syftar vidsträckt tillämpning av s. k. objektivt skadeståndsansvar, dvs. ansvaroberoende av vållande. 1 den allmänna debatten skymtar emellertid också kravpå olika typer av obligatoriska försäkringsanordningar, mestadels iansvarsförsäkringens form. Åtskilligaav dessa önskemål är i och för sig socialt välmotiverade. Det skulle inteheller vara försvarligt att ställa sig avvisande till dessa önskemåluteslutande med hänvisning till att vi saknar ett rättssociologisktundersökningsmaterial som skidle sätta oss bättre i stånd att bedöma vilkeneller vilka metoder som bör väljas för att lösa ersättningsproblemen. Jag serdet som både naturligt och nödvändigt att dessa reformkrav tas app till ensamlad bedömning i samband med att statsmakterna tar ställning till deutredningsförslag på skadeståndsområdet som är föremål för Kungl. Detär emellertid enligt min mening långt ifrån självklart att alla de krav påförbättrat ekonomiskt skydd vid skadefall som sålunda har aktualiserats bör iförsta hand eller ens till någon del lösas genom skadeståndsrättsliga reformer,som innebär en utbyggnad och en konsolidering av skadeståndsrätten.Utvecklingen under ger en klar anvisning om att vidsidan av skadeståndsrätten finns andra metoder att lösa skadeersättningsproblemen,metoder som har mera direlit anknytning till det allmänna eller enskildaförsäkringsväsendet eller som förutsätter direkta ingripanden från detallmännas sida med stödåtgärder inom den sociala välfärdspolitikens ram. Ett ställningstagande till de aktuella reformkravenförutsätter därför en prövning och värdering av olika tänkbara metoder atttillgodose dessa krav. En sådan prövning måste ske med utgångspunkt i enpreciserad rättspoli-tisk målsättning för våra ansträngningar att förebyggaskador och att skapa trygghet mot de ekonomiska följderna av skadefall. Strävanbör vara att nå fram till vissa allmänna riktlinjer för reformarbetet på dettaområde, grundade på en analys av de existerande ersättningssystemens ekonomiskaoch sociala verkningar. Bristernai vår kunskap om hur den nuvarande ordningen faktiskt ftmge-rar sätter givetrisgränser för möjligheterna att nu dra bestämda slutsatser om hur metodproblemenhör lösas. I åtskilliga hänseenden måste vägen lämnas öppen för olikalösningar. Man får räkna med att åtminstone delvis nöja sig med provisorier somdet kan visa sig nödvändigt att avlösa med anordningar av annatslag. Det är därför inte lämpligt att nu slutgiltigt lägga fast riktlinjernaför ett långsiktigt reformprogram. Men det är enligt min mening önskvärt ochäven fullt möjligt att på grundval av det erfarenhetsmaterial som ärtillgängligt föra en diskussion om grundläggande principfrågor och attdärigenom få underlag för vissa slutsatser om vilken inriktning man bör gereformarbetet . Detråder knappast delade meningar om vad som bör vara den rättspolitiskamålsättningen för reformarbetet: att tillskapa ett sådant regelsystem förfördelningen bland medborgarna av de ekonomiska förlusterna i följd avskadefall som tillgodoser allmänt erkända krav på social rättvisa och trygghetoch som leder till det mest rationella utnyttjandet av samhällets ochenskildas ekonomiska resurser. En given utgångspimkt för detta arbete måsteemellertid också vara att ersättningssystem utformas så, att de främjarsträvandena att förebygga skador och att nedbringa antalet skadefall här återkommer frågan om skadeståndsrättenspreventiva funktion. Tydligtär att dessa mål inte kan nås i ett sammanhang på alla områden av samhällslivetoch för alla grupper av skadelidande. De samhällsekonomiska resurserna sätteren gräns för möjligheterna att tillgodose även angelägna ersättningsbehov. Detmåste ske en prioritering som leder till att vissa önskemåltillfälligt bhr eftersatta till förmän för behov som av sociala, ekonomiskaeller andra särskilda skäl bör ges företräde. Jag kommer i det följande intealt i första hand uppehålla mig vid dessa prioriteringsfrågor. Min avsikt är istället att föra en principiell diskussion kring frågan vWka metoder som iiförsta hand bör användas för tillgodoseende av olika reformbehov. Metodproblemenställer sig väsentligt olika när det gäller å ena sidan personskada och å andrasidan sakskada eller sådan förmögenhetsförlust som jag i det föregående hargett beteckningen »ren förmögenhetsskada». Vidpersonskador träder sociala och humanitära hänsyn i förgrunden, under det renodlat ekonomiska överväganden måste bli avgörande pä egendoms- ochförmögenhetsskadornas område. 1 den mån prevenlionssyn-punkter bör tillmätasbetydelse gäller detta framför allt i fråga om sak- och förmögenhetsskador. Depraktiska möjligheterna att administrera olika typer av ersättningssystem ärinte heller desamma på dessa båda huvudområden. Jag kommer därför i detföljande att behandla de olika skadetyperna var lör sig. Ersättning för personskada. Det finns iprincip fyra olika metoder att tillgodose behovet av ersättning förpersonskada: l:o genom generellt verkande, av det allmänna administreradeförsäkringsanordningar av typ socialförsäkring (hos oss allmän försäkring ochyrkesskadeförsäkring); 2:o genom regler om skadestånd, eventuellt i kombinationmed frivillig eller obligatorisk ansvarsförsäkring; 3:o genom privata,enskilda eller kollektiva liv-, olycksfalls- och sjukförsäkringar; 4:o genomdirekta stödåtgärder från det allmännas sida. Socialförsäkringssystemeti den utformning det har fått i vårt land är genom sin konstruktion väl ägnatatt tillgodose de krav som enligt vad jag har angett i det föregående börställas på ett modernt ersättningssystem. Socialförsäkringen verkar generelltoch tillgodoser därmed socialt motiverade ersättningsbehov utan diskrimineringav den ena eller andra gruppen av skadelidande och utan differentiering aversättningsrätten på grundval av sådana lör ersättningsbehovet ovidkommandefaktorer som orsakerna till skadans uppkomst. Finansieringsmetoderna bygger pågrundsatsen om fullständig solidaritet mellan medlemmarna av försäkringskollektivet.Metoderna leder till en fördelning av kostnaderna, som står i godöverensstämmelse med de grundsatser och värderingar som har varit vägledandeför socialpolitiken på andra områden och lör t. ex. skattepolitiken. De tarsamtidigt hänsyn till skillnaderna i ekonomisk bärkraft mellan ohkamedborgargrupper liksom också till variationerna i fråga om vars och enspotentiella nytta av systemet. Till skillnad från flertalet andra ersättningsanordningarhar socialförsäkringen inbyggda mekanismer för all skydda förmånstagarna motförluster till följd av penningvärdeförsämring. Tek-niskt-administrativtfungerar systemet enklare än t. ex. kombinationen skadestånd-ansvarsförsäkring.Till följd av att ersättningsbeloppen är schematiskt bestämda och att rättentill ersättning är oberoende av skadeorsaken är nämligen kriterierna förersättningsrätten och ersättningens storlek avsevärt enklare att fastställa.De improduktiva utgifterna för systemels administration torde därför vararelativt sett lägre än i ett skadeständsrättsligt system. Det är under dessaförlrållanden naturligt och följdriktigt att vårt social- försäkringssystemkontinuerligt har byggts ut och förstärkts väsentligt, så att det spelaren mycket viktig roll som trygghetsfaktor. Dess främsta uppgift är emellertidatt bereda medborgarna ett grundskydd mot ekonomiska förluster vid sjukdom ochskadefall. Det hindrar visserligen inte att det också sker en vidareutvecklingav systemet som medför höjningar av ersättningsnivån. Tvärtom finns anledningräkna med att successiva förbättringar kommer att genomföras i den takttillgängliga ekonomiska resurser medger det. I och för sig skulle det givetvisockså från administrativa synpunkter vara en fördel om ett ökat antal skadefallkunde i sin helhet regleras inom socialförsäkringens ram, eftersom den dubblaskadereglering som sker dels i socialförsäkringen, dels på skadeståndsrättsliggrund innebär en dyrbar ocli tidskrävande omgång. Jagräknar alltså med att socialförsäkringen kommer att spela enalltmer framträdande roll när det gäller att lösapersonskade-ersättningsproblemen. Hur långt man kan nå påsocialförsäkringsområdet är å andra sidan ovisst och beror av en mångfaldfaktorer. Hithörande frågor får prövas kontinuerligt i belysning avsamhällsutvecklingen ocii särskilt med beaktande av resultatet av sådanarättssociologiska undersökningar som jag har berört i det föregående. Det äremellertid inte heller nödvändigt att i detta sammanhang närmare preciseramålsättningen i detta hänseende. Ty även om den fortsatta utvecklingen kanväntas leda till att behovet av kompletterande skyddsanordningar efter handblir allt mindre, är det inte någon realistisk tanke, att socialtörsäliringeninom överskådlig tid skall utvecklas därhän att den täcker de behov som idagtillgodoses genom skadeståndsrätten. Man måsle således räkna med att det vidflertalet skadefall även kommer att finnas poster som inte tillfullo ersätts av socialförsäkringen. Detta gäller inte bara i fråga om direktakostnader eller utgifter i följd av skadefallet och de inkomstförluster dettaför med sig utan även och kanske framför allt de poster vilka brukar betecknassom ickeekonomisk eller ideell skada, dvs. sveda ocli värk .samt lyte ellerannat stadigvarande men. Detkan på goda grunder hävdas, att skadeståndsrätten utgör ett ofullkomligtinstrument när det gäller att med utgångspunkt i den rättspolitiskamålsätlning jag förut har angett åstadkomma ekonomiskt skydd vidpersonskadefall. Vad först angår den del av det skadeståndsrättsliga systemetsom omfallas av den allmänna culparegeln kan de mest framträdande bristerna ikorthet sammanfattas i följande punkter. l:oGenom culparegelns anknytning till annan persons vållanre som skadeorsakkommer skadestånd att utgå slumpartat och utan hänsyn till det konkretaersättningsbehovet. Regeln ger ingen lösning alls i de talrika fall dåskadeorsaken är en ren olyckshändelse eller när skadan är självförvållad. Dettamedför en från sociala rättvise- och trygghetssynpunkter otillfreds- Det finns ingenting som säger att änkan efter en brandman typisktsett har ett mindre ersättningsbehov om mannen omkommit lill följd av att hanunder släckningsarbete fallit ned från taket på elt övertänt hus, än om hanskadats till döds vid fall i en trappa som fastig-helsägaren försummat attunderhålla. 2:o Culparegeln bygger på grundsatsen att det skall ske en total överflyttningav förlusten från den skadelidande till den skadevållande. Regeln ger sålundaden skadelidande höginkomsttagaren rätt till full ersättning av denskadevållande, även n;ir denne är en nrindre välsituerad person, för vilkenskadeståndsutgiften kanske betyder ekonomisk ruin. Regeln är följaktligen inteanvändbar som instrument för att åstadkomma en socialt rättvis ochsamliällsekonomiskt rationell fördelning av förlusterna genom skadefall. 3:oÄven när konsekvenserna inte är så förödande för skadevållaren kan regeln slåorimligt hårt, eftersom den inte tar hänsyn till att det typiskt sett interåder något samband mellan graden av vållande och skadans storlek. En obetydligförsummelse av en flygtrafikledare kan leda till mångmiljon-förluster, underdet att en dödsmisshandel kanske inte medför skadeståndsskyldighet för mer änbegravningskostnaderna. 4:oDet på culparegeln byggda ersättningssystemels anliytning tillvållan-debegreppet innebär att de ekonomiska följderna av ett skadefall iprincip skall bäras av samtliga som genom vållande medverkat till skadan, denskadelidande inbegripen. Dennes ersättningsrätt kan med andra ord avsevärtinskränkas till följd av att han själv har visat oaktsamhet. En tillämpning avdenna s. k. medvållanderegel får ofta konsekvenser som är oförenliga medkravet att ersättningssystemen i första liand bör tillgodose socialt motiveradeersättningsbehov. 5:oCulparegeln ger inte i sig själv någon garanti för att ersällniiigsbeho-venblir tillgodosedda. Dess effektivitet beror av en från den skadelidandessynpunkt irrelevant faktor, nämligen skadevållarens betalningsförmåga. Detta ären särskilt påfallande brist i de fall då skada har orsakats uppsåtligen.Offren för våldsbrott blir regelmässigt ställda helt utan ersättning, eftersomvåldsverkare sällan eller aldrig kan betala skadestånd och ersättning från eneventuell ansvarsförsäkring inte utgår i sådana fall. Till det sagda kommer attansvarsförsäkring över huvud taget torde ha relativt sett mindre utbredningbland de medborgargrupper som har svag ekonomisk bärkraft. 6:oEtt ersättningssystem byggt på de vaga handlingsnormer som ligger till grundför culparegeln är ägnat att skapa rättsosäkerhet. 7:oEtt sådant system är dyrbart att administrera, eftersom fastställandet avhuruvida skadeståndsskyldighet föreligger ofta är en mycket tids- ochar-betskrävande procedur. Bristerna hos cuipaiegeln har tvingat fram denvidareutveckling av skadeståndsreglerna 1 syfte att göra dem effektivare somhax" skett under detta århundrade och som har inneburit att manlagstiftningsvägen eller genom domslolspraxis har genomfört olika former avobjektivt ansvar. De verksamhetsområden där speciallagstiftning om objektivtansvar gäller har det gemensamt att verksamheten betecknas som farlig, antingenså, att risken för- att skada skaJJ inlrälfa är särskilt stor (t. ex.biltrafiken), eller så, att risken för att skadeverkningarna skall bliexceptionellt omfattande, om en olycka inträffar, är framträdande (t. ex. atomenergi verksamheten). Detsamma gäller de områden där domstolarna har tillämpatrent objektivt ansvar. De mer generella reglei- om arbetsgivares ansvar föranställds vållande som liar utbildats i praxis har däremot grundats på tankenom ett slags identifikation mellan arbetsgivaren och den anställde. Dennautveckling av skadeståndsrätten har givetvis medfört förbättringar av skyddetför ålskilliga kategorier av skadelidande och en fortsatt utveckling i sammariktning skulle otvivelaktigt leda till att behov som är särskiltframträdande kunde bättre tillgodoses. Det kan likväl starkt ifrågasättas omdetta är den metod som på det mest effektiva sättet leder fram till detuppsatta målet. Ålsitilliga av de invändningar- som kan riktas mot den allmännaculparegeln drabbar också regler om objektivt ansvar. Med sin anknytning tillett risk- eller farlighetskriterium innebär även sådana regler att fråganhuruvida rätt till ersättning föreligger avgörs under hän-syn.slagande tillskadeorsaken. Inte heller genom regler om objektivt ansvar kan man åstadkommaen socialt rättvis och samhällsekonomiskt rationell fördelning av förlusterna.Även inom ramen för reglerna oni objektivt ansvar inverkar den skadelidandesraedvållande, i princip på samma sätt som vid tillämpning av culparegeln.Slutligen gäller också i fråga om regler om objektivt ansvar att de inte i sigsjälva innefattar någon garanti för att ersättning verkligen utgår. Ävenom man genom olika modifikationer i de nuvarande regelsystemen skulle kunnagöra det objektiva skadeståndsansvaret till ett effektivare ersättningssystem,kvarstår under alla förhållanden den hart när oöverstigliga uppgiften attfinna allmängiltiga och från sociala synpunkter godtagbara kriterier för enavgränsning av de områden där ett sådant skadeståndsansvar skall gälla. Dettraditionella farlighetskriteriet är på flera sätt otillfredsställande. »Farligheten»är inte möjlig att mäta med någon exakthet. Gränsdragningen mellan »farlig» och»icke-farlig» verksamhet måste bli godtycklig. Allvarligare är dock, attkriteriet är helt irrelevant, om man anlägger sociala trygghetssynpunkter påersättningsproblemen. Ser man till den enskilde skadelidandes ersättningsbehovär det likgiltigt, inte bara om en liden skada har »vållats» av annan personeller är resultatet av ett olycksfall, utan också om den har uppkommit i enverksamhet som är »farlig» Socialt sett är det skadans art och omfattning samt den skadehdandesekonomiska situation som bör vara ensamt bestämmande för ersättningsrätten. Aandra sidan är det inte tänkbart att generellt ersätta culparegeln med en regelom objektivt ansvar för alla och envar, dvs. ålägga varje person att ersättavaije personskada som han på något sätt orsakar. Ett sådant system skulle medall sannolikhet leda till att medborgarna i gemen tvingas att skydda sig genomansvarsförsäkring, även om man inte inför något obligatorium, eftersom detövervägande antalet av de skadefall som inträffar torde kunna sägas på någotsätt ha orsakats av någon person. Ett allmänt objektivt ansvar skulle därför iverkligheten innebära, att man på en krånglig och dyrbar omväg tagit sig framtill ett resultat, som på ett enklare sätt kan uppnås genomförsäkringsanordningar som verkar direkt till de skadelidandes förmån. Iförsäkringssystem av det senare slaget har man nämligen betydligt störremöjligheter att undgå de begränsningar i skyddet för de skadelidande som i ettsystem med objektivt skadeståndsansvar följer av kravet att skadeorsaker måsteidentifieras med stor exakthet. Man skulle också i ett system byggt påobjektivt ansvar hamna i nära nog oöverstigliga rättstekniska svårigheter, närdet gäller att i fråga om fysiska personer precisera det krav påorsakssammanhang som brukar gå under benämningen »adekvat kausalitet» (jfravsnitt 1.1.1.1,) och som är nödvändigt för att ansvaret över huvud taget skallfå någon begränsning, om man uppger kravet på vållande. Redanav denna kortfattade analys av de skadeståndsrättsliga systemens funktionssättocli verkningar framgår, att skadeståndsrätten som sådan aldrig kan bli etteffektivt och såväl från sociala rättvise- och trygghetssynpunkter som ursamhällsekonomisk synvinkel godtagbart instrument att lösapersonskadeersättningsproblemen i stort. Bildenav skadeståndsrätten som ersättningssystem skulle emellertid inte bli vare sigfullständig eller rättvisande, om man inte tog hänsyn till existensen avansvarsförsäkring och till dess betydelse för att förbättra det osäkra skyddsom skadeståndsreglerna i sig själva ger. Ansvarsförsäkringhar som nämnts vunnit stor utbredning under . Det äruppenbart att sådan försäkring är ägnad att göra skadeståndsreglernaeffektivare, eftersom försäkringen i de fall som den omfattar innebär engaranti för att ersättning utgår, oberoende av den skadeståndsskyldigessolvens. Från den synpunkten kunde det finnas skäl att genom mera generelltverkande lagregler om försäkringsphkt säkerställa, att skadeståndsansvaroftare än f. n. är täckt av försäkring. Ansvarsförsäkringen leder också i ocli för sig önskvärd spridning av kostnaderna för gottgörelse av skadoroch neutraliserar därigenom vissa negativa verkningar av skadeståndsreglerna. Vid sidan av de ofiillkomligheler som följer redanav ansvarsförsäkringens anknytning till skadeslåndsreglerna har emellertiddetta försäkringssystem andra brister. Från försäkringsskyddet måsle av fleraskäl göras ålskilliga undantag, bl. a. för de fall då skada har orsakatsuppsåtligen. Vidare sker inte fördelningen av kostnaderna för försäkringenenligt kriterier som är godtagbara från sociala synpunkter. I den mån det överhuvud taget är möjligt alt differentiera premiesättningen för de olika försäkringstagarna vilkel knappast är fallet när det gäller ansvarsförsäkring för privatpersoner måste differentieringen ske på grundval dels av en uppskattning avsannolikheten för alt försäkringen skall tas i anspråk, dels en beräkning avskadans sannolika omfatlning. Det innebär att premiesättningen sker utanhänsyn till vare sig den enskilde försäkringstagarens förmåga att bärakostnaderna eller storleken av de ersättningsbelopp som tillkommer honom, ifallhan själv råkar ut för en skada. Drastiskt uttryckt kan det sägas, att i vissomfattning den fattige får betala för den rike.. Så länge inte alltskadeslåndiäansvar är täckt av ansvarsförsäkring måste man f. ö. också räknamed att ersättning då och då utgår till personer, som själva inte har lämnat någotsom helst bidrag till ersättningssystemets finansiering. Manhar under dessa förhållanden anledning att ställa sig åtskilhgt tveksam utveckling som innebär en väsentligt vidgad användning av regler omobjektivt ansvar i kombination med ansvarsförsäkring. På vissa avgränsadeverksamhetsområden, där skaderiskerna är särskilt framträdande eller därverksamheten på grund av sin art erbjuder specifika skaderisker, kan det varalämpligt från både psykologiska och ekonomiska synpunkter att medborgartiaerbjuds den fullständiga trygghet som ett system med objektivt ansvar iförening med obligatorisk försäkringsplikl erljjuder. Men enligt min mening böråtgärder av det slaget komina i fråga endast i undantagsfall. Det är inte enväg som bör beträdas när det gäller att på bred front och med tanke på de meralldagliga skaderisker som de flesta av oss är utsålla för söka åstadkomma ökadekonomisk trygghet vid skadefall. Här bör reformarbetet koncentreras på enutveckling och förstärkning av andra ersättningsanordningar, som i likhet medsocialförsäkringen är bättre ägnade än skadeståndsrätten att tillgodose kravenpå social rättvisa och en rationell fördelning av tillgängliga resurser. Detkan sålunda ifrågasättas, om inte reformarbetet bör drivas i en riktning somsnarare minskar än ökar skadeståndsrättens betydelse. 1vilken mån ett reformprogram enligt dessa riktlinjer kan förverkligas beror iförsta hand på dels om de övriga ersättningsanordningar som kommer i fråga kanges en utformning som svarar mot de angivna kraven, dels i vad män det kansäkerställas att dessa anordningar får ett tillräckligt vidsträckt användningsområde. Uppmärksamhet måste också ägnas