bet · FV01LU23 · 1972-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 23 är 1972 LU 1972:23 betänkande i anledning av motioner angåendeinförande i av stadgande om förbud mot aga. I motionen 1972:19 av () yrkas att för sin del antar följande tiUägg tiU 6 kap. 3 §föräldrabalken: "Varje form av aga vare förbjuden." I motionen 1972:434 av m. fl. (s) yrkas attriksdagen beslutar att i införa en bestämmelse om förbud mot agaav barn. Utskottet har inhämtat utlåtandenöver motionerna från hovrätten över och , ochskolöverstyrelsen. På begäran av utskottet har yttranden vidare avgivits avbarnavårdsnämnden i , kommuns centrala socialnämnd, socialacentralnämnden i , . , Moderata samlingspartiets kvinnoförbund,samt och skola (RHS). Enligt 6 kap. (FB)står barn i äktenskap under föräldrarnas vårdnad. Barn utom äktenskap stårenligt huvudregeln under moderns vårdnad. Vårdnaden, som består tiU dess barnetfyllt eUer ingått äktenskap, innebär bl. a. skyldighet att söria förbarnets person och att ge det sorgfällig uppfostran. Utöver tiUsyn att barneterhåller uppehälle och utbUdning skall föräldrarna ha uppsikt över barnet.Enligt 6 kap. 3 § FB skaU föräldrarna sålunda utöva den uppsikt över barnet somär erforderlig med hänsyn till barnets ålder och övriga omständigheter.Sistnämnda stadgande fick sin nuvarande lydelse genom lagändring . Om en av föräldrarna gör sig skyldig till grovt missbrukeller grov försummelse vid utövande av vårdnaden kan rätten enligt 6 kap. 6 §FB på initiativ bl. a. av förordna att vårdnaden skall tiUkommaden andre av föräldrarna. Inträffar sådant faU i fråga om bägge föräldrarna kanvårdnaden överflyttas på särskilt förordnad förmyndare. Försummelse av den i 6 kap. 3 § FB föreskrivnauppsiktsplikten kan också medföra skadeståndsskyldighet för vårdnadshavarengentemot tredje man. Under vissa omständigheter kan försummelsen medförastraffansvar. I detta hänseende kan nämnas bestämmelsen i 23 kap. 6 §brottsbalken (BrB) om ansvar för underlåtenhet att hindra brott. Vidare kan densom har vårdnaden om barn som inte fyUt straffas enligt 11 § förordningen(1960:134) om mopeder, när barnet har fört moped och vårdnadshavaren underlåtitatt göra vad som ankommit på honom 1 1972.8 sand. för att hindra förseelsen. Liknande ansvarsbestämmelserfinns bl. a. i 33 § jaktstadgan (1938:279) och 3 § förordningen (1959:312) omförbud mot innehav av vissa stUetter m. m. Enligt 3 kap. 5 § BrB döms den för misshandel somtillfogar annan person kroppsskada, sjukdom eUer smärta eller försätter honom ivanmakt eller annat sådant tUlstånd. I anslutning tiU motsvarande bestämmelserom misshandel i strafflagen (SL) fanns tidigare i 14 kap. 16 § SL ensärbestämmelse om aga. För den händelse någon under utövning av laga rättighetatt aga den som stod under hans lydnad tillfogade denne skada som var ringa,skuUe han enligt detta lagrum inte fällas tiU straff för åtgärden. Bestämmelsenupphävdes (prop. 170, ILU 32, rskr 314). Upphävandet motiverades medatt bestämmelsen inte stod i god samklang med den uppfattning om kroppsagan somuppfostringsmedel vUken hade kommit till uttryck bl. a. i FB. Vidare ansågsbestämmelsen hindra åklagarmyndigheterna från att ingripa även mot uppenbaraöverträdelser av äganderätten. Missbruk av äganderätten har därefter kunnatbeivras, även om endast lindrig misshandel förekommit. I sammanhanget kan ocksånämnas att misshandel som inte är grov och som inte förövats på allmän platsenligt 3 kap. 11 § får åtalas endast efter angivelse av målsägandeeller om åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt. Barnavårdstagen (BvL), som tillkom genom lagstiftning år1960, innehåller vissa bestämmelser som syftar tiU att skydda barn motmisshandel och annan olämplig behandling. Enligt 25 § första stycket a) att vidta åtgärder bl. a. om någon som inte fyllt 18 årmisshandlas i hemmet eller eljest där behandlas på sådant sätt att hanskroppsliga eller själsliga hälsa utsätts för fara. Anledning till ingripandekan enligt förarbetena föreligga förutom vid kroppslig vanvård exempelvis omett barn, som kanske vårdas med stor ömhet, ändå ständigt är utsatt förlivsfara på grund av sinnessjukdom hos modern eller om ett spädbarn vårdas aven moder som lider av tuberkulos i smittsamt skede. Som exempel nämns vidare iförarbetena att den underårige tvingas att utföra arbete som är oförsvarligthårt med hänsyn till hans ålder eller kroppskrafter eller att han inte fårtillräcklig föda och därför är uppenbart undernärd eller att miljön i hemmetpräglas av höggradigt bristande hygien. Ingripande anses också kunna ske, omföräldrarna kanske på grund av sin religiösa uppfattning underlåter att gebarnet erforderlig medicinsk vård och behandling. TUl faU, då barn utsätts förpsykisk skada eller fara, räknas sådant faU då föräldrar med påtagliga symptompå psykiska egendomligheter eller på ett sjukligt betingat reaktionssättfostrar sina barn på ett sätt som innebär ett slags andlig terror och som såsmåningom ofta resulterar i en personlighetsutveckling hos barnen som inte ärönskvärd. I 93 § första stycket BvL stadgas skyldighet för vissamyndigheter och befattningshavare samt för lärar- och sjukvårdspersonal sominte är i allmän tjänst att ofördröjligen tiU anmäla sådant somde i sin verksamhet fått kännedom om av beskaffenhet att föranleda Underlåtenhet är inte straffbelagd iBvL. I 93 § andra stycket, vUket stycke tUlades genomlagändringar 1966, utsågs att den som får kännedom om att någon, som ej , misshandlas i hemmet eller eljest där behandlas på sådant sätt atthans kroppsliga eller själsliga hälsa utsätts för fara bör anmäla detta tillbarnavårdsnämnd. Även skollagen innehåller bestämmelser till skydd förmisshandel och annan kränkande behandling av barn. Enligt 5 kap. 26 § har allasom verkar inom att där främja trivsel och arbetsglädje. Elev skaUvisa aktning och lydnad för lärare och annan skolans personal samt eftersträvaett gott förhållande tUl övriga elever. Kroppslig bestraffning eller kränkandebehandling av elev får ej förekomma. Utformningen av denna bestämmelse, framförallt sista meningen, innebär förbud för alla inom skolan, således även förelevema sinsemellan, mot varje form av övergrepp eller kränkande behandUng. 1 motionen framhålls inledningsvisatt opinionen mot barnmisshandel i alla dess former och även när den går underbenämningen aga lyckligtvis är stark och i god tUlväxt. Inom tordenumera företrädarna för "den kärleksfuUa ägan" aktiva i samband medden nuvarande lagtextens antagande vara glädjande få till antalet. Tidentorde enligt motionären därför vara mogen för en kraftigare accentuering avsamhällets fördömande av övergrepp i form av aga. Motionären framhåller vidare att den lagändring somvidtogs var lagtekniskt förtjänstfull och att den i sak innebär ettförbud mot aga. Motionären menar emellertid att det fordras ett betydande mättav lagklokhet och rättsliga insikter för att kunna utläsa detta förbud. Enligtmotionären har det också visat sig att åtskilliga människor saknar kännedom omatt lagen numera förbjuder utövandet av aga. Motionären anser därför attlagtexten bör innehålla ett klart uttalande att aga är förbjuden. I motionen anförs inledningsvis attallmänheten med jämna mellanrum upprörs av stora rubriker i massmedia omupptäckta fall av barnmisshandel. Men sannoUkt är det en obetydlig del av allafall som blir kända och en ännu mindre del som blir anmälda. EnSIFO-undersökning, gjord , visar att av detiUfrågade kände personligen till någon familj i omgivningen ellerbekantskapskretsen, där det förekommit barnmisshandel under desenaste tolv månaderna. Bakom dessa döljer sig enligt motionärernatusentals barns Udanden. Motionärerna framhåller därefterbl. a. att den bästa vägen att komma till rätta med barnmisshandelsproblemetmåste vara upplysning och undervisning i konsten att uppfostra barn utan attanvända våld. Lagen förbjuder emellertid inte alla former av kroppsligbestraffning. Motionärerna hänvisar tiU råd och anvisningardär det uttalas att "obetydliga kroppsliga tillrättavisningar inte kananses som misshandel". Motionärerna anser att det måste vara ytterst svårtatt bedöma var gränsen går mellan aga, som kan föranleda straff, ochhandgripliga tillrättavisningar, som är tiUåtna. Ett klart och otvetydigtförbud mot aga borde därför enligt motionärernas uppfattning vara inskrivet iföräldrabalken. Avslutningsvis framhåller motionärerna att en klar ochentydig bestämmelse om förbud mot aga av barn skulle kunna utgöra grunden fören brett upplagd informationsverksamhet och ökad föräldraupplysning. Av dentidigare åberopade framgår nämligen att kunskaperna om vadlagen säger om aga är bristfälliga. vet att lagstiftningen förbjuderaga. tror att det inte finns någon sådan lag och har intekunnat besvara frågan. tror att lagen tillåter aga av barn. Vid tillkomsten av lagen (1920:407)om barn i äktenskap utgick man från att rätten och plikten att uppfostra barnetofrånkomligt måste medföra befogenhet att vid behov tillgripa kroppslig aga. I4 § stadgades sålunda att om det för barnets uppfostran var nödigt ägdeföräldrarna tukta barnet på sätt med hänsyn tUl barnets ålder och övrigaomständigheter fick anses lämpligt. har den allmänna uppfattningen alltmer bestämttagit avstånd från denna metod att tUlrättavisa barn. 1949 antagnaföräldrabalken fick motsvarande stadgande i 6 kap. 3 § FB följande lydelse:Föräldrarna har uppsikt över barnet samt äger för barnets tUlrättavisandeanvända de uppfostringsmedel som med hänsyn tiU dess ålder och övrigaomständigheter får anses lämpliga. I förarbetena tUl FB (prop. 1949:93) förekommer uttalandensom anger lagstiftarens inställning till kroppsagan som uppfostringsmedel. Vidremissen tUl lagrådet gav föredragande departementschefen sålunda uttryck åtden principiella uppfattningen att kroppsaga borde undvikas. Departementschefenfann emellertid att man inte kunde bortse från att kroppsaga fortfarandeförekom i inte oväsentlig omfattning. Många ansåg också att aga knappast kundeundvaras vid en rätt fostran av barnet. F. ö. tillgreps kroppsaga vid någotenstaka tUlfälle och i lindrig form även av föräldrar som i princip hyste denuppfattningen att andra korrektionsmedel var att föredra. Departementschefenansåg det därför inte möjligt att helt och hållet rycka undan den rättsliga grundvalen för en av föräldrarna utövad kroppsaga samt likstäUa sådan aga medrättsstridig misshandel. Första lagutskottet, vars utlåtande (ILU 1949:34)godkändes av , ansåg syftet med utbytet av ordet tukta mottillrättavisa vara att utmärka att mera kraftiga former av kroppsaga om möjligtborde undvikas. började allmäntuppmärksammas att små barn inte så sällan utsätts för så pass svår kroppsligmisshandel att den kan leda till bestående skador eller i värsta fall tiUdöden. Detta förhållande ledde, såsom ovan redovisats, till att den dåalltjämt kvarstående straffrihetsgrunden i 14 kap. 16 § strafflagen vid aga,som medfört ringa skada, upphävdes. Uppdagade fall av barnmisshandel föranleddemotionsyrkanden vid riksdag. I utlåtande (1965:26) över motionernayttrade allmänna beredningsutskottet att en undersökning med anlitande av bl.a. medicinsk, psykologisk och sociologisk expertis borde granska de fall avbarnmisshandel, som är kända. De psykologiska faktorernas och miljöfaktorernasroll i detta sammanhang borde utredas för att ge fastare underlag för praktiskaåtgärder av olika slag. Utskottet berörde även möjligheten av ett utökatsekretesskydd för dem som anmäler misstanke om barnmisshandel, erinrade om attfrågan om en allmän anmälningsplikt i Ukhet med den som finns i hadestuderats inom och ansåg att även frågan om enomprövning av rätten att aga skulle kunna komma att aktualiseras av denförordade undersökningen. Utskottet hemställde att i anledning avmotionerna i skrivelse till Kungl. Maj:t skulle anhålla om en undersökningbeträffande barnmisshandel. biföll utskottets hemstäUan (rskr 206). I proposition tiU riksdag (1966:96) framladesförslag dels tUl ändring i 6 kap. 3 § FB av innebörd att för barnets tillrättavisandeej fick användas andra uppfostringsmedel än sådana som var lämpliga med hänsyntiU barnets ålder och övriga omständigheter, dels tiU komplettering av 93 §BvL med en rekommendation att den som får kännedom om barnmisshandel bör anmäladetta till barnavårdsnämnden. Syftet med att i 6 kap. 3 § FB införa ettuttryckligt förbud mot att använda olämpliga uppfostringsmedel var att ge etttydligare uttryck för lagstiftarens restriktiva inställning till kroppsagan somuppfostringsmedel. TUl grund för propositionen låg en departementspromemoria(stencil Ju 1966:1). I promemorian behandlades även frågan om att införaagaförbud. Under hänvisning till förarbetena tUl FB anfördes i promemorian attett sådant förbud skulle innebära att varje handgriplig tiUrättavis-ning, ävenav mycket lindrig art, likställdes med rättsstridig misshandel. Enligtpromemorian torde vidare gälla att det sannolikt förekom att kroppsaga i hndrigform tillgreps även av föräldrar som i princip ansåg att andrakorrektionsmedel var att föredra. En lagstiftning av antytt innehåll ficksåledes antas sakna tiUräckligt stöd i det aUmänna rättsmedvetandet och ejkomma att åtlydas. Man var därför enhgt promemorian hänvisad till andralösningar, när det gäUde att lagstiftningsvägen söka komma till rätta med deaktuella missförhållandena. 1 * 1972. Av remissinstanserna ansåg medicinalstyrelsen att det var naturhgtoch riktigt att helt förbjuda aga. Denna betecknades som förkastlig frånmedicinska och barnpsykologiska synpunkter. Enligt styrelsen torde detemellertid tyvärr förhålla sig så att ett dyhkt stadgande skuUe sakna stöd idet allmänna rättsmedvetandet och inte komma att åtlydas. I samma riktninguttalade sig . Även Stadsförbundetdelade bedömningen i promemorian av allmänhetens inställning tUl frågan om ettförbud mot kroppsaga. Förbundet konstaterade också att kännedom saknades om detkomplex av orsaker som bestämde allmänhetens attityd härvidlag. Därigenombegränsades möjligheterna att påverka den allmänna opinionen. trodde inte att man uppnådde syftet att förebygga barnmisshandelgenom att i lagen inskriva förbud mot aga. hävdadeatt det över huvud taget borde vara förbjudet att slå barn. Enhgt förbundetsmening borde lagstiftningen utformas så att den kunde påverka det allmännarättsmedvetandet och inte låta sig ledas av en förlegad opinion, för vilkenstryk var ett godtagbart uppfostringsmedel. Liknande tankegångar kom tUluttryck i yttrandet från hovrätten över och . Hovrätten anfördeatt man inte borde bortse från att de påvisade fallen av grov barnmisshandelinte kunde vara någon isolerad företeelse. Omständigheterna talade enhgthovrättens mening för att man här hade att göra med en utbredd ovana hosgrupper av befolkningen att gripa tiU våld mot barn. Att sådana övergrepp oftavar förenade med spritmissbruk, asocialt levnadssätt och torftigahemförhåUanden gjorde saken bara än mer allvarlig. EnUgt hovrätten kunde manutgå från att barnmisshandeln hade utbredda skadeverkningar och att man därihade att söka en källa till människors misslyckanden senare i livet. Hovrättenfann att den i promemorian föreslagna omformuleringen av 6 kap. 3 § FBvisserligen innebar någon förbättring genom att betona att olämphgauppfostringsmedel är otillåtna. Den grundsyn på uppfostringsproblemet som paragrafenförutsatte, nämligen att kroppsaga godtogs som uppfostringsmedel, betecknadehovrätten emellertid som otidsenlig. I stället borde enligt hovrättens mening ilagrummet utsägas att föräldrarna städse skuUe iaktta barnets bästa samt ge dettrygghet och ett gott föredöme. I propositionen uttalade departementschefen att de fall avbarnmisshandel som avslöjats med rätta hade upprört allmänheten och återriktat uppmärksamheten på samhällets möjligheter att ingripa tUl skydd förbarnen. Departementschefen hänvisade tiU att medicinalstyrelsen efterframställning av riksdag fått i uppdrag att undersöka kända fall avbarnmisshandel. Departementschefen förklarade vidare att han för egen delanslöt sig till den uppfattning som allmänt kommit till uttryck iremissyttrandena att våld i alla former mot barnets person är olämpligt.Beträffande frågan om förbud mot aga anförde departementschefen bl. Med hänsyn till de förpliktelsersom vilar på vårdnadshavaren kan inte bortses från att vissakonfliktsituationer kan uppkomma även i det mest harmoniska familjeförhållande. Föräldrarna kanbli tvungna att övervinna ett visst motstånd från barnets sida när det gälleratt se till att barnet inte skadar sig självt eUer andra eller till äventyrsbegår brott. Även i övrigt kan barnets beteende påverkas i önskvärdriktning utan någon form av kroppslig tillrättavisning. Med hänsyn till detstraff- och skadeståndsansvar som kan drabba inte bara barnen utan ävenvårdnadshavare, om uppsiktsphkten försummas, bör enligt min mening inte varjeform av kroppslig tillrättavisning vara förbjuden i lag. Fastän jag ansluter mig till uppfattningen att kroppsagaär ett olämpligt uppfostringsmedel, är jag aUtså inte beredd att förorda ensådan ändring av 6 kap. 3 § FB att kroppsaga förbjuds. Den restriktivainstäUning tUl kroppsagan som uppfostringsmedel som jag tidigare gett uttryckför torde emellertid böra komma tUl tydligare uttryck i lagtexten. Det bör skegenom att 6 kap. 3 § FB omformuleras i den riktning som föreslås i promemorian.Lagrummet bör sålunda till en börian liksom f. n. ange, att föräldrarna haruppsikt över barnet. Därefter bör i huvudsaklig överensstämmelse medpromemorieförslaget utsägas, att för barnets tillrättavisande inte får användasandra uppfostringsmedel än sådana som är lämpliga med hänsyn till barnets ålderoch övriga omständigheter. 1 anledning av proposition väcktesmotioner med yrkanden om dels förbud mot aga (11:889), dels en sådanomformulering av stadgandet som nära anslöt sig till det förslag hovrätten överSkåne och framlagt under remissbehandlingen av departementspromemorian(1:722 och 11:887). I samband med behandlingen av propositionen och motionernabehandlade första lagutskottet även en vid början väckt motion omagaförbud för föräldrar (11:78). I sitt av godkända, enhälliga utlåtande (ILU1966:32) anförde första lagutskottet bl. a. följande. Frågan om samhällets möjligheteratt ingripa till skydd för barnen har aktuahserats genom att flera fall avupprörande barnmisshandel avslöjats . De barn som utsatts förmisshandel har oftast varit i späd ålder och alltså saknat möjlighet attmeddela sig med andra än sina närmaste. Självfallet är det mycket svårt attförhindra denna art av brottslighet eftersom den vanligtvis försiggår i hemmenoch då är dold för insyn. Brotten torde på grund därav vanligen inte upptäckasförrän barnet avlidit eller åsamkats sådana skador att läkare anlitas. Detframstår enligt utskottet som angeläget att man frän samhällets sida snarastvidtager åtgärder för att söka komma till rätta med missförhåUandena. Utskottetförutsätter att det uppdrag som lämnats tUl medicinalstyrelsen, att genom enundersökning skapa ett fast underlag för praktiska åtgärder på området, utföresutan dröjsmål. Utskottet vUl vidare understryka att barnmisshandel i vissutsträckning torde kunna förebyggas genom upplysningsverksamhet och åtgärder avolika slag från barnavårdsnämnder och andra samhällsorgan. Det är därför medtillfredsställelse som utskottet konstaterar att har sinuppmärksamhet speciellt riktad på dessa frågor. Vad utskottet nu har att taställning tiU är emellertid hur lagstiftaren kan bidraga till problemetslösning. Utskottet delar den uppfattning som framförts i ärendet att frågan omtUlåtligheten av kroppsaga härvid bör särskilt uppmärksammas. Det ärvisserligen såsom departementschefen uttalat osäkert om ändrad lagstiftning fåromedelbar praktisk betydelse då det gäller att minska antalet fall avbarnmisshandel, men på måste dock värdet därav vara stort. Utskottet vill ge uttryck för en annan uppfattning omkroppsagans rättsenlighet än den hittillsvarande. Det framstår nämligen såsomotiUfredsställande att t. ex. sådan misshandel, som i och för sig skullebedömas som rättsstridig, på grund av äganderätten kan anses tillåtlig om denutövas av vårdnadshavare mot barn. Utskottet anser därför i överensstämmelsemed vad som anförts i motionerna 1:722 och 11:887 att inga andra stadganden änbrottsbalkens skaU äga tUlämpning vid bedömande av om kroppsaga skall ansesrättsenlig. Detta ställningstagande överensstämmer också med den inställningmot barnmisshandel som uppbär propositionen. Varken den i propositionen eller inyssnämnda motioner föreslagna lydelsen av 6 kap. 3 § haremeUertid det innehåll som bestämmelsen enligt utskottets mening bör ha.Stadgandet bör nämligen utformas så att den straffrihetsgrund som äganderättennu kan innebära helt utmönstras. Lagrummet bör sålunda endast behandlaföräldrarnas uppsiktsskyldighet och härom, i enlighet med vad som förnärvarande gäller, lämpligen utsäga att föräldrarna skaU utöva den uppsikt överbarnet som är erforderlig med hänsyn till barnets ålder och övrigaomständigheter. Vad nu sagts innebär självfallet inte att uppfostringsmedel fåranses lämpliga bara av den anledningen att de är rättsenliga enligtbrottsbalkens regler. Att, såsom i motionerna 11:78 och 11:889 föreslås, ävenobetydliga tiUrättavisningar genom lagstiftning skulle förklaras rättsstridiga,torde emeUertid ej böra ifrågakomma. 1 utskottets hemstäUan föreslogsden lydelse som stadgandet nu har. Den föreslagna ändringen av 93 § BvLtillstyrktes av utskottet. Som anfördes vid den därpå följande lagrådsgranskningen avden av antagna lydelsen av 6 kap. 3 § FB (NJA II 1966 s. 618) är det därefter någotoklart, vilka kroppsliga tUlrättavisningar som kan anses tiUåtna. Man tordedock få utgå från att vissa helt svaga fysiska ingrepp alltjämt är tUlåtna omde behövs för att vårdnadshavarna skall kunna utöva sin uppsikt över barnet. mån de går ut på att hindra barn från att utöva skadegörelse eller attsjälv råka Ula ut måste de vara att anse som tillåtna och kanske t. o. m.nödvändiga. Vårdnadshavaren är ju skyldig att ingripa. I den mån avsikten äratt genom fysiskt ingrepp utöva bestraffning torde däremot ingreppet, i vartfall om det är mer betydande, ej vara tillåtet. I anledning av den ovan redovisadeav gjorda hemställan om undersökning beträffandebarnmisshandel uppdrog Kungl. Maj:t åt dåvarande medicinalstyrelsenatt ombesörja undersökningen. Utredningen konstaterar inledningsvis bl. a. detsynnerligen häpnadsväckande att ett problem av den storleksordning som svårmisshandel av späda och små barn utgör inte uppmärksammades förrän i slutet på1950-talet. Det finns enligt utredningen ingen anledning att tro att sådanmisshandel inte skulle ha förekommit . Betecknande är också att avde 119 fall av barnmisshandel, som utredningen redovisar ,cirka två tredjedelar belöper sig på åren 1963-1966. Undersökningenvisar att misshandeln i 15 faU lett till döden och i 15 fall förorsakat barnet bestående men. Mer än hälften avbarnen hade ett flertal skador. av dem hade skallskada, somvanligen var svår. Av de i undersökningen ingående barnen har 35 varit yngre än1 år gamla, 40 har varit i åldern , 21 i åldern och 23 . Undersökningen bestyrker att synnerligen allvarliga och upprörande fallav barnmisshandel förekommer. Utredningen understryker att misshandel av spädaoch små barn är särskilt allvarlig därför att effekten av misshandeln i dessafall kan bh svår. Utredningen har även försökt klarlägga vilka grupper avföräldrar som misshandlar barn.