bet · FV01LU23 · 1972-12-31 00:00:00 — I utredningens sammanfattning (s. 43) framhålls efter ett påpekande av det förut kända förhållandet att asociala,alkoholiserade och vanemässigt kriminella personer kunnat vanvårda ochmisshandla barn och att sinnessjuka såsom ett utslag av sjukdomen kunnatmisshandla och döda barn att det nya, till en början för envar otroliga ochför varJig föräldraroU ohyggligt anstötliga är att det uppdagats att en gruppskenbart friska föräldrar och vårdare visat sig vara svåra barnmisshandlare.Sammanhängande med vissa brister i personligheten har gärningsmännen uppträttsom grymma, höggradigt brutala och återfallande barnmisshandlare ("thebattering parent syndrome"). Utredningen har också närmare studerat den socialabakgrunden till barnmisshandel. Man har då bl. a. funnit att majoriteten avgärningsmännen har varit fäder eller mödrar tiU de misshandlade barnen.Antalet män som sammanbott med modern eller som varit tiUfälliga förbindelsertill henne är visserligen högt men inte så påfallande som kunnat förväntas medhänsyn till vad som framförts i olika diskussioner om barnmisshandelnsbakgrund. Av undersökningen framgår också att det ofta framförda antagandet attunga människor i särskilt hög grad skulle misshandla småbarn synes felaktigt.Förhållandevis många av de familjer i vUka barn misshandlats tillhörsocialgrupperna I och II. Mångafamiljegrupper har varit kända inom barnavårdsnämnderna ochförhåUandevis många har också erhållit socialbidrag. Antalet i de olikafamiljegrupperna ingående vuxna personer som har registrerats pänykterhetsnämnderna eller som förekommer i kriminalregister är mycket högt. För att motverka och förebygga barnmisshandel föreslås iutredningen en rad åtgärder av praktisk art såsom information tUl allmänhetenoch förebyggande åtgärder hos barnavårdscentralerna. I fråga om vårdnadshavares rätt att ag-a barn, en frågasom utredningen även haft direktiv att överväga, framhåller utredningen att detefter ändring i 6 kap. 3 § FB icke kan anses bestå någon äganderätt ivedertagen mening, om man med aga menar en handUng som normalt är att betraktasom misshandel eller olaga tvång men som är rättsenlig då den företages iuppfostringssyfte mot de egna barnen. Utredningen anser därför att man ickelagstiftningsvägen kan komma längre när det gäller att förbjuda aga. Utredningen konstaterar emeUertid att det är realistisktatt tänka sig att ordet "aga" kommer att finnas kvar i gängsespråkbruk åtskiUig tid framöver. Härmed avser utredningen då en kroppsligbestraffning utdelad i omedelbar anslutning tUl att vårdnadshavare får vetskapom en av barnet begången förseelse. Svårighet föreligger enligt utredningen attange vUka handlingar som är straffria och vilka som inte är det. Utredningenpåpekar att en förälder som utdelar kroppshg bestraffning mot sina barn alltidriskerar att göra sig skyldig till en straffbar gärning. Det kan enligt utredningenobserveras att kroppsliga bestraffningar av egna barn i småbarnsåldern synesingå i ett svenskt normalbeteende. Utredningen hänvisar därvid till att man ien vetenskaplig undersökning funnit att i de undersökta familjerna 85 procentav gossarna och av flickorna bestraffades kroppsligt av modern eneller vid en ålder av . Motsvarandesiffror för fäderna var . Utredningen påpekar dock atti de flesta fallen det sannolikt varit fråga om mycket lindrig bestraffning iform av "dask på stjärten" eUer "smäll på fingrarna". Dennabestraffning motsvarar enligt utredningen i gängse språkbruk närmast"kroppslig tUlrättavisning" och den torde framför aUt användas, närbarnet ännu inte är mottagligt för verbala tillrättavisningar. Även omtillrättavisningar av denna typ normalt inte är att betrakta som misshandel,vill utredningen ändå betona olämpligheten av att använda sig av sådana.Samhällets strävan bör enligt utredningen vara att söka förmå vårdnadshavarnaatt inte använda några som helst kroppsliga övergrepp i uppfostringsarbetet. Med utgångspunkt från den ovanredovisade utredningen och JO:s uttalanden har i juni 1970utgivit råd och anvisningar om "Åtgärder mot misshandel av barn". I fråga om kroppsliga tillrättavisningar av barn sägs häriatt obetydliga sådana inte kan anses som misshandel. hänvisar tillutredningens uttalande att - även om sådana tillrättavisningar inte ärstraffbara det ändå är olämpligt att använda sig av sådana. I anvisningarnaanges att befattningshavare inom den medicinska, psykiska och socialabarnavården därför bör i de enskUda fallen informera barnens vårdare omolämpligheten av kroppsliga tillrättavisningar. framhåUer attdet inte bara är kroppshg misshandel utan även de psykiska skadeverkningar somföräldrar eller andra vårdare kan vålla barn som måste uppmärksammas. Detförekommer nämligen fall där barnen på ett tidigt stadium genom olämpligauppfostringsmetoder så "ving-klippts" att deras psykiskalivsduglighet successivt undergrävts. Observeras bör också att barn, som leveri en miljö som präglas av psykisk sjukdom eller defekt hos endera eller bådaföräldrarna, är särskUt utsatta för riskerna att ta skada i denna miljö ochpåverkas. När sådana faU upptäcks bör de enligt anvisningarna remitteras tillden psykiska barna-och ungdomsvården. Anvisningarna innehåller i övrigt förebyggande åtgärder isamband med mödrahälsovård, verksamheten vid barnavårdscentraler och barnavårdsmännensverksamhet. Vidare lämnas råd hur barnavårdsnämnderna bör förfara vid anmälningar från myndigheter ochallmänheten. I sistnämnda hänseende påpekas att det förhåUandet, att nämndeninte kan utlova anonymitetsskydd för anmälare gentemot den anmälan avser, göratt anmälan stundom är anonym. Om en anonym anmälan inkommer till barnavårdsnämndenbör den enhgt anvisningarna vinna samma beaktande som om anmälaren framträttmed sitt namn. Vidare lämnas anvisningar för barnavårdsnämndernas åtgärder,dess uppföljning av ärendena, polisanmälan, utbildning av olikapersonalgrupper samt information till allmänheten. brev den 2 april 1971uppdrog Kungl. Maj:t åt att i samarbete med Allmänna Barnhusetundersöka dels i vilken omfattning anmälningar till barnavårdsnämnderna omkonstaterad eller misstänkt misshandel eller annan skadlig behandling av barnförekommer och vUka åtgärder dessa leder tUl, dels hur socialstyrelsensanvisningar om åtgärder mot skadlig behandling av barn i övrig tillämpas. Viduppdragets utförande skall särskild vikt fästas vid att söka utröna den socialabakgrunden tiU misshandeln, vilka resurser för förebyggande insatser somdisponeras och i vilken utsträckning dessa kommer tUl användning. Sedanundersökningen slutförts skall den redovisas till Kungl. Inom arbetar vidare en särskildarbetsgrupp (BAMU) med uppgift att skaffa sig en mera aUmän överblick överhithörande problem. a. undersöks lämpligheten av att lägga upp ett centraltregister till vilket barnavårdsnämnderna skall rapportera alla fall av skadligbehandling av barn. Enligt vad utskottet erfarit beräknas arbetsgruppen kommaatt lägga fram resultatet av sina undersökningar . Anonymitetsskydd vid anmälan om barnmisshandel En behandlad frågai har varit frågan om förstärkt anonymitetsskydd vid anmälan ombarnmisshandel. I anledning av en i sådant syfte väckt motion till 1971års riksdag anförde i sitt av godkändabetänkande KU 1971:61 följande. haruppmärksamheten alltmera riktats på det problem som barnmisshandeln utgör.Enighet råder om att åtgärder måste övervägas i skilda avseenden i syfte attbereda barnen ökat skydd mot övergrepp från föräldrar och andra värdare. Förevarandemotion tar upp ett av problemen i detta sammanhang, nämligen frågan omsekretesskydd för den som gör anmälan till om barnmisshandeleller eljest lämnar upplysningar i sådant ärende. Gällande bestämmelser i sekretesslagen ger barnavårdsnämndmöjlighet att vägra part att ta del av handling som visar vem som gjortanmälan eUer eljest lämnat upplysningar i ärende rörande barnavård eller ungdomsvård.Härför krävs dock att det föreligger grundad anledning att anta att den anmälde skall missbruka kännedom om anmälareneller den som lämnat upplysningar till skada för denne eller annan person. Detfinns således inte någon ovillkorlig rätt för anmälare eller upplysningsgivaretUl sekretesskydd. Som JO påpekat 1970 avgjort ärende harbarnavårdsnämnd inte heller rätt att utan föregående prövning av sekretessfråganlämna ut namnet på sådan person. JO framhöll därvid att denna prövning skallske oberoende av om vederbörande särskilt påkallat sekretesskydd eller inte. Den reglering av sekretessfrågan som föreligger genom denuvarande bestämmelserna i sekretesslagen grundar sig på en avvägning mellantvå intressen. Ett effektivt förverkligande av samhäUets barnavård förutsätteratt enskilda utan risk för skada skall kunna lämna upplysningar som behövs somunderlag för beslut om omhändertagande. Å andra sidan är principen om partsrätt till insyn i allt material som kan ha betydelse i hans ärendeutomordentligt väsentlig ur rättssäkerhetssynpunkt. Olika meningar kan givetvisråda om den avvägning som i detta fall gjorts mellan de båda berörda intressenaär den bästa. Hela den svenska sekretesslagstiftningen är för närvarandeföremål för översyn genom den tillkallade offentlighets- ochsekretesslagstiftningskommittén. Denna kommitté har också efter direktivensmeddelande fått särskilt uppdrag att överväga frågan om anmälares anonymitetsskydd.Den av motionärerna aktualiserade frågan är sålunda redan föremål för särskiltövervägande inom ramen för den pågående prövningen av de allmänna principernapå sekretessområdet. Utskottet är inte berett att tillstyrka att frågan utbrytsur detta sammanhang, som enligt utskottets mening ger garantier för att den fården allsidiga prövning dess vikt påkallar. Med hänsyn härtill bör denförevarande motionen inte föranleda någon åtgärd från sida. Även vid innevarande års riksdaghar haft att i anledning av en motion yttra sig ifrågan. uttalade därvid i sitt betänkande KU 1972:15 attutskottet i likhet med motionärerna ansåg det angeläget att frågan omanmälares sekretesskydd upptogs till övervägande så skyndsamt somomständigheterna medgav. 1 den mån så erfordrades och kunde ske borde enligtutskottets mening till undvikande av onödig tidsutdräkt vidtas särskildaåtgärder för frågans beredande. Utskottet ansåg sig kunna förutsätta att dettaskulle komma att iakttas utan att något initiativ från sida skullebehöva tagas. Betänkandet godkändes av . i ,kommuns centrala socialnämnd, sociala centralnämnden i ,. och tillstyrkermotionsyrkandena att i införs ett förbud mot aga.Socialstyrelsen avstyrker införandet av ett straffsanktionerat agaförbud iföräldrabalken. Däremot har styrelsen inget att erinra mot att i föräldrabalkeninförs en rekommendation att aga inte skall förekomma. Även hovrätten överSkåne och avvisar tanken på införandet av ett särskiltstraffsanktionerat agaförbud. Hovrätten utesluter däremot inte möjlighe- ten av införandet av ett inte straffsanktionerat förbud iopinionspåver-kande syfte. För den händelse en lagändring skulle anses behövliganser hovrätten dock att denna bör ta fasta på de positiva krav som bör ställaspå vårdnaden av barn. Hovrätten föreslår därför att i sådant fall till 6 kap. 3§ FB fogas som en andra punkt en bestämmelse av innehåll att föräldrarna städseskaU iakttaga barnets bästa, giva det trygghet och ett gott föredöme.Skolöverstyrelsen hänvisar till att skollagen redan förbjuder aga. Styrelsenifrågasätter dock om det föreligger praktiska möjligheter att generellttillämpa skolans regelsystem i familjen, i varje fall så rigoröst ochobegränsat som angivits i motionerna. Motionerna avstyrks av och och skola (RHS), vilkaanser att andra åtgärder än den föreslagna lagändringen behövs för attförebygga barnmisshandel. Hovrätten över och Blekingehänvisar inledningsvis till sitt ovan redovisade (s. 6) remissyttrande år 1966och förklarar sig vidhålla den i yttrandet uttryckta uppfattningen omnödvändigheten av att bestämt avvisa alla former av våld mot barn. Hovrättenanknyter även till utredning och konstaterar att detmåste, såvitt hovrätten kan förstå, antas att antalet barn som utsätts förmisshandel av föräldrar och värdare är större än de fall som blirkända genom sjukhus, polis och barnavårdsmyndigheter. Hovrätten delar utredningensmening att man inte lagstiftningsvägen kan komma längre när det gäller attförbjuda aga. Något utvidgande stadgande som till misshandel ellerrättsstridigt tvång hänför gärningar begångna av vårdnadshavare, trots att deicke är straffbara när de begås av annan, bör enligt hovrättens mening ickeinföras. Något behov därav finns alls inte. Vad som hindrarsamhällsingripandena mot barnmisshandel är enligt hovrättens mening icke attstraffbestämmelserna skulle vara för snävt avfattade utan i stället svårigheternaatt få kännedom om och föra bevisning om barnmisshandel. Hovrätten konstaterar att motionärernas syfte dock intetorde vara en utvidgning av straffbestämmelsen utan att det är denopinionspåverkande effekten av lagstadgandet som eftersträvas. Även om manenligt hovrätten brukar vara ytterst försiktig med att i form av lag geuttryck åt regler som icke har någon praktisk, handlingsbestämmande innebörd,utan enbart innehåller värderingar, avsedda att påverka den allmänna uppfattningen,kan det väl icke anses uteslutet att använda lagstiftningsformen på det sättet.När det gäller barnmisshandel får man räkna med att den kvardröjandeföreställningen att aga är ett accepterat och såsom riktigt uppfattat beteendefrån föräldrars sida har betydelse både som motivation till misshandel och somett underlag för efterföljande bortförkla-ringar av överilade handlingar.Effekten av ett lagstadgande i ämnet bör enligt hovrätten inte överskattas. Somett led i en välmotiverad och riktigt syftande opinionspåverkan kan det dockheller inte avvisas. Hovrätten påpekar vidare att vad som föreslås imotionerna är alltför begränsat. Det tar endast sikte på fysiskt våld menbeaktar inte de problem som sammanhänger med psykiska övergrepp mot barn. ett vägledande stadgande, som inte avser praktiska ellertekniska handlingsregler till efterföljd för domstolar eller myndigheter utanatt genom däri uttryckta värderingar påverka den allmänna uppfattningen, tordedet enligt hovrättens uppfattning vara självfallet att detta icke skall tasikte enbart på fysiskt våld mot barn utan även beakta de psykiska problemen.Vad det mera allmänt sett gäller att påverka är det uppfostringsklimat sområder i landet. Hovrätten anser att det gäller att motarbeta denbarnfientlighet som gör sig bred i olika sammanhang. Det gäller att avveckladen föråldrade inställning som ser förhållandet mellan föräldrar och barn somen konfhkt och som ser uppfostrans syfte vara att bringa barn till lydnad ochunderkastelse. Ett stadgande med den av motionärerna eftersträvade innebördenbör därför enligt hovrättens mening icke ha endast en negativ innebörd utan tafasta på de positiva krav som bör ställas på vårdnaden om barn och uppfostranav barn. För den händelse någon lagändring skulle anses behövas bör dennaenligt hovrättens mening ha den innebörd som hovrätten föreslog ,nämligen att "föräldrarna städse skall iaktta barnets bästa, ge det trygghetoch ett gott föredöme". Såvitt hovrätten kan finna motsvarar detta förslagbättre motionärernas syfte än enbart ett förbud mot aga. kan inte tillstyrka införandet av ettstraffsanktionerat agaförbud i . Att vid sidan avbrottsbeskrivning och straffbestämmelse i ha ett särskiltstraffsanktionerat förbud i , som innebär att varje övergrepp hurobetydligt detta än är skall kunna åtalas och straffbeläggas, synes styrelsenfrån flera synpunkter inte lämpligt. Det kan bl. a. inte anses vara någonmening med ett straffsanktionerat förbud som det helt saknas möjligheter attövervaka huruvida det överträds. Styrelsen anser att människor skulle i storutsträckning komma att överträda ett förbud att använda lindriga, fysiskaövergrepp mot barn. Att inte kunna låta bli att använda otillåtna uppfostringsmedelmåste hos många ge upphov till starka skuldkänslor. En sådan utveckling anserstyrelsen olycklig. Eftersom det emellertid är i hög grad angeläget att agamotarbetas från samhällets sida och att föräldrar får klart för sig detolämpliga i att använda sådana uppfostringsmetoder, skulle det dock enligtstyrelsen kunna diskuteras att införa en bestämmelse i i formav en rekommendation till föräldrar att ej använda aga i uppfostrande syfte.Ett sådant tillägg i skulle kunna bidraga till att spridauppfattningen att fysiskt våld är ett olämpligt uppfostringsmedel. I principhar styrelsen därför ingen erinran mot att i införs en sådanrekommendation. Styrelsen har emellertid den uppfattningen att andra former förspridande av information om aga som ett olämpligt uppfostringsmedel, t. ex. iundervisningen på olika utbUdningsnivåer, har en större genomslagskraft. hänvisar till att skollagen innehållerförbud mot kroppslig bestraffning eller kränkande behandling av elev. Enligtläroplanen för har skolans personal till uppgift att befordraelevernas fysiska och psykiska hälsa samt främja alla insatser, som syftartill elevernas optimala utveckling, fysiskt, intellektuellt, emotionelltoch Läroplanens anvisningar för behandlingen avelever berör inte ägan som korrektionsmedel utan söker i stället föreslå andra,positiva och personlighetsuppbyggande behandlingsmetoder. Enligt styrelsen kanskolans sätt att se på behandlingen av barn självfallet inte överföras direkttill familjen. Den grundsyn pä ägan som korrektionsmedel i skolan som styrelsenredovisat bör emellertid väsentligen gälla även vid ställningstagandet tillett stadgande om förbud mot aga av barn. Styrelsen vill dock ifrågasätta om detföreligger praktiska möjligheter att därvid generellt tillämpa ett regelsystemsom skolans, i varje fall så rigoröst och obegränsat som angivits iförevarande motioner. i anför bl. a. att det ärnaturligt att ett förhållande som gällt under århundranden, nämligen attföräldrar skulle ha såväl rätt som skyldighet att aga sina barn när det varpåkallat ur uppfostringssynpunkt, inte förändras därför att manlagstiftar om saken. Alltjämt torde det finnas många människor som anser detnaturligt att aga skall förekomma som uppfostringsmedel. Även om man inte haranledning utgå ifrån att ett i lagen infört uttalande mot aga kommer att hanågot avgörande inflytande på personer, som gör sig skyldiga tillbarnmisshandel, är det dock enligt nämndens mening från barnavårdande synpunktoch mot bakgrunden av den diskussion som förts angåendeproblemet med barnmisshandel angeläget att det i lagen förs in ett klartuttalande mot aga som uppfostringsmedel. Även om det knappast är möjligt attgenom lagstiftning närmare reglera barnuppfostringsarbetet anser nämnden inte, när det gäller att skydda barnen från kroppsliga övergrepp, börunderlåta att i lagen uttala ett klart avståndstagande beträffandeuppfostringsmetoder, som hör historien till. Detta borde enligt nämndenkunna ske genom ett förtydligande tillägg till 6 kap. 3 § FB, av vilketframgår att det vid barns uppfostran inte får tillgripas aga. Nämnden instämmervidare i motionärernas påstående att ett förbud mot aga skulle kunna utgöragrunden för en på bred basis bedriven informationsverksamhet. Därmed bordeenligt nämnden också kunna uppnås en allmänt ändrad inställning bland mångaföräldrar och vårdnadshavare när det gäller lämpliga former för barnuppfostran. kommuns sociala centralnämnd anför att nuvarandelagstiftning ger goda möjligheter att beivra våldshandlingar mot barn. Det ärdärför tveksamt om det är nödvändigt eller lämpligt att införa det tillägg i 6kap. 3 § FB som motionärerna föreslår. Även om det skett enomvärdering, när det gäller ägan, måste dock enligt nämnden fortfarande antagasatt ett betydande antal föräldrar har kvar de gamla värderingarna. Vidare måsteantas att föräldrar med nya värderingar i hastigt mod tar tilllindrigare former av kroppsaga, även om de vanligen har goda relationer tillsina barn. Om ett sådant agaförbud, som motionärerna åsyftar, kan bidraga tillatt minska förekomsten av våldshandlingar mot barn, anser nämnden att enlagändring är motiverad. Om ett agaförbud införs i bör dock enligtnämndens mening inte stadgas någon annan påföljd för brott mot förbudet än densom redan finns i Det viktigaste vid barnmisshandel är inteett utvidgat straffansvar utan att ett omhändertagande av barnet jämlikt 25 §a) BvL kan göras . i uttalar att nämndenreagerar mycket starkt mot varje form av övergrepp mot barn och har i flerafall ingripit så snart misstanke om barnmisshandel förelegat. Nämnden instämmeri princip med motionärerna om att kroppslig bestraffning ej bör förekomma ochanser därför att ett förtydligande tillägg bör kunna göras till 6 kap, 3 § FBom att aga ej må förekomma. Enligt nämnden bör vidare göras en definition omvad ordet aga betyder i lagens mening. Mycket lindriga former av kroppsligtillrättavisning kan sålunda ej vara att hänföra till aga. framhåller attförbundet under ett flertal år diskuterat hur samhället skall kunna ingripa ochvara till hjälp för att förhindra barnmisshandel. Detta har lett fram till ettfamiljepolitiskt program, där barnens villkor analyseras från olikasynpunkter. Förbundet konstaterar att ett lagstadgat förbud mot aga av barninte är en garanti för att ge barnen kärlek och tillgivenhet. Förbundet , att en av de åtgärder som samhället bör vidta är att i föräldrabalkeninföra ett klart och otvetydigt förbud mot aga av barn. Förbundet anser ocksåatt detta bör utgöra grunden för en brett upplagd informationsverksamhet ochökad föräldraupplysning. Men förbundet vill med skärpa hävda, attett införande av förbud endast har begränsad betydelse och måste kombineras medandra åtgärder. Barnmisshandel liksom många av de störningar som upptäcks hosbarn har sin grund i okunnighet frän föräldrarnas sida om hur barn fungerareller varför barnet plötsligt reagerar annorlunda i en viss ålder. Allamänniskor borde enligt förbundet genomgå en utbildning om barn. Föräldrautbildningenbör sålunda ingå i en samlevnadsundervisning, som böriar redan i grundskolanoch gymnasieskolan och lägger grunden för konsten att leva tillsammans meduppväxande människor utan att använda våld. Efter skolgången krävs enintensifierad föräldrautbildning, kompletterad med uppsökande verksamhet, bådei samband med att barnet väntas och under barnets vistelse i barnstuga ellerframtidens förskola. Förbundet anser att genom en sådan kontinuerlig utbildningökar insikten om barnens utveckling, behov och relationer med omvärlden. Förbudmot aga av barn, full behovstäckning av barntillsyn, kortare arbetstid per dagför föräldrarna samt vidgad upplysning och undervisning i konsten att uppfostrabarn är avgörande faktorer för att komma till rätta med olika former avbarnmisshandel. anför liknande synpunkterbeträffande behovet av föräldrautbUdning och tillägger att ett specielltproblem i detta sammanhang utgör invandrarföräldrarna. Här måste särskilt storainsatser göras för att informera om vad den svenska lagen säger och skälen tillatt förbjuda aga. Förbundet ansluter sig till motionärernas uppfattning attförbud mot aga bör införas i . En effektiv kontroll avefterlevnaden av ett totalförbud mot aga av barn skulle visser- ligen vara mycket svår att göra. Lagstadgandetshuvudsakliga betydelse skulle enligt förbundet därför ligga i den psykologiskaeffekt som förbudet skulle få på den dryga tredjedel av svenska folket somfortfarande tror att aga är en nödvändig del av barnuppfostran.Anonymitetsskydd för den som anmäler misstanke om brott skulle dock förbättramöjligheterna till kontroll av att lagen efterlevs. Förbundet är övertygat omatt en lag som förbjuder aga som barnuppfostringsmedel i förening med eneffektiv upplysnings- och utbildningsverksamhet kommer att ge till resultatett mänskligare samhälle även för barnen.