bet · FV01JuU1 · 1972-12-31 00:00:00 — Maj:t uttala att polisdistrikten , och måbibehållas". I motionen 1971:1629 av m. fl. (m)hemställes att måtte 1. besluta att yttrandeskall inhämtas därest avvikelser sker från de riktlinjer för den framtidapolisdistriktsindelningen som uppdragits i propositionen 1971: 173 eller däresti någon landsända skulle uppstå svårigheter i samband med indelningsändring; 2. besluta att yttrandeskall inhämtas innan beslut fattas om ändringar i den regionalapolisorganisationen; 3. i skrivelse till Kungl. Maj:tge till känna vad i motionen anförts om ansvarsområden och kvarterspolis. Rörande de fullständiga skälen för motionsyrkandenahänvisar utskottet tUI motionerna och de redogörelser som nedan lämnas underrubriken . I samband med polisväsendets förstatligande den 1januari 1965 ändrades polisorganisationen på ett genomgripande sätt.Rikspolisstyrelsen inrättades som centralmyndighet med i huvudsakadministrativa och samordnande funktioner och polisledningen på länsplanetförstärktes genom att länen tillfördes tjänster som länspolischef. Antaletpolisdistrikt minskades från 554 till 119 och antalet stationeringsorter förpersonal I egentlig polisverksamhet från 989 till 529. Dessutom inrättades ivarje polisdistrikt lokala samrådsorgan, polisnämnder. åklagarväsendettillskapades en ny organisation. Indelningen i åklagardistrikt grundades påpolisdistriktsindelningen. Iförevarande proposition förelägges förslag till aUmänna riktlinjerför en fortsatt reform av den lokala polis- och åklagarorgani-sationen samt avden regionala polisorganisationen. Förslaget, som. grundas på ett betänkande av1967 års polisutredning, syftar främst till att skapa en effektivarepolisverksamhet, på distriktsplanet genom att de minst bärkraftigapolisdistrikten föres tUl större enheter samt på regionplanet genom att i ettbegränsat antal fall län lägges samman till regionala verksamhetsområden ochgenom att en i princip enhetlig organisation införes i samtliga län. Vidareframlägges förslag till riktlinjer för en reform om ökat medborgarinflytandeinom den lokala polisorganisationen genom inrättande av polisstyrelser som bl.a. skall överta de nuvarande polisnämndernas uppgifter. Redanföre genomförandet av nyssnämnda förändringar i samband med förstatligandetuttalades från olika håll att reformen inte gick tillräckligt långt, framförallt när det gällde att nedbringa antalet polisdistrikt. Svårigheterna attavgöra om och i vilken utsträckning en ytterligare begränsning av distriktensantal var påkallad ansågs emellertid motivera att man gick fram med en vissförsiktighet och att de praktiska erfarenheterna av reformen fick läggas tillgrund för eventuella, ytterUgare indelningsändringar. Erfarenheternaefter förstatligandet har visat att det aUtjämt finns påtagliga svagheter ipolisorganisationen, svagheter som blivit mer framträdande genom dentilltagande brottsligheten, trafikutvecklingen och den fortgåendeurbaniseringsprocessen. undersökningar och remissyttrandenaöver utredningens betänkande visar att bristema främst kan hänföras till denlokala polisorganisationen och där främst till de minsta distrikten, vilkasaknar erforderlig elasticitet och vilkas resurser inte kan utnyttjasrationellt. Även inom den regionala polisverksamheten föreligger brister iflera hänseenden. mening är det från samhällsekonomisk synpunkt och mot bakgrund avden oroande brottslighetsutvecklingen ytterst angeläget att åtgärder vidtasför att råda bot på de påtalade bristerna. Även om, som utskottet i annatsammanhang framhållit, varaktiga garantier mot en utbredd kriminalitet intekan skapas enbart genom förstärkning av polisens brottsförebyggande ochbrottsbekämpande verksamhet, utgör en rationellt utformad och effektivpolisverksamhet en förutsättning för en framgångsrik kamp mot kriminaliteten. Utskottetser därför med tillfredsställelse att frågan om polisverksamhetensorganisation i stort ånyo underställes bedömning. I det följandebehandlar utskottet i olika avsnitt de av Kungl. Maj:t förordade riktlinjerna. De av departementschefen i propositionen uppdragnariktlinjerna beträffande polisdistriktsindelningen innebär i utskottetssammanfattning följande: Målet bör vara att komma tUl rätta med bristerna ide mindre distrikten, och reformen bör inriktas på att eliminera de minstbärkraftiga polisdistrikten. Den torde inte komma att leda till att antaletpolisdistrikt bUr mmdre än vad polisutredningen har föreslagit, 90 distrikt.Riktlinjerna, som inte gäller distriktsindelningen i och iGöteborgsområdet, är riktlinjer i stort,. vUka inte torde kunna komma atttillämpas utan undantag. Praktiska synpunkter måste tillmätas stor betydelsevid den slutliga bedömningen och kan komma att föranleda avvikelser i desärskilda fallen. Önskemåletom kontinuerlig övervakning i distrikten bör skjutas i förgrunden, och man börsträva efter att effektivisera övervakningsverksamheten genom att med annatdistrikt lägga samman distrikt som inte har resurser att anordna kontinuerligövervakning. Det är av särskild vikt att tillse att en indelningsändring inteleder till försämrad bevakning i det område som upphör som självständigtdistrikt. Intresset av att kunna anordna kontinuerlig övervakning måste dockvika då befolkningen i vissa områden inte kan betjänas på etttillfredsställande sätt från kansliorten. Ifråga om kriminalpoUsverksamheten bör inte krävas att distrikt för att få beståskall ha tillgång till specialister för alla slags utredningar, men som enallmän riktlinje bör gälla att ett polisdistrikt som inte har tiUräckligaresurser att specialisera personalen för utredningar av de vanUgastförekommande brottstyperna bör upphöra genom sammanläggning med annatdistrikt. Beträffandeden allmänna serviceverksamhet, som till stor del avser handläggning av s. k.polismyndighetsärenden, bör möjligheten att delegera beslutanderätten utnyttjasså långt det går. Allmänheten får då samma service efter en sammanläggning.Fördelarna genom bättre arbetsspecialisering bör på detta område inte tillmätasavgörande betydelse vid bedömningen om en sammanläggningsåtgärd är lämplig. Stortavseende måste fästas vid att den polisiära servicen vid en samlad bedömninginte försämras i någon del av ett polisdistrikt vid en indelningsändring.Polistjänster bör föras över till den nya kansliorten i minsta möjligaomfattning. Tjänsternai polischefskarriären får utgå ur organisationen på ort som upphör somkansliort. Andra tjänster på polismästarnas kansli kan i vissa faU behövaöverföras. Påövervakningssidan bör det vara möjligt att i viss utsträckning flytta tjänsterfrån ort som upphör som kansliort till den nya kansliorten. Lämpligheten häravmåste dock noga övervägas. En lösning med oförändrad stationering måste väljasom sammanläggning sker trots att utryckningsavstånden från den nya kansliortentill distriktets ytterområden blir mycket långa. I glesbygdsområden bör därförpolismanstjänster för övervakningsverksamhet alltid behållas på ort som upphörsom kansliort. Som regel torde det inte vara lämpligt att föra över tjänsterfrån arbetsgmpper i varje fall inte från större sådana till den nyakansUorten. PåkriminalpoUssidan bör tjänster föras över till huvudstyrkan i en omfattning somsvarar mot ökningen av arbetsuppgifterna. Utredningspersonal bör dock aUtidfinnas på ort som upphör som kansliort om avståndet tUl den nya kansliorten ärlångt. Mycketstarka skäl måste föreligga för att polisdistriktsindelningen skall få avvikafrån länsindelningen. Indelningen i kommunblock bör ligga till grund förpolisdistriktsindelningen och det bör inte komma i fråga att dela upp ettkommunblock på två eller flera polisdistrikt i andra fall än då block harbildats över länsgräns. Man bör ägna stor uppmärksamhet åt önskemålet atträttsväsendets olika verksamhetsområden stämmer överens, men det kan inteuteslutas att man i särskilda fall får acceptera att indelningen i polisdistrikt,åklagardistrikt och domkretsar inte sammanfaller helt. Erinringar mot dessa riktlinjer har framställts iett stort antal motioner. Imotionen 1971: 1624 framhålles som mycket väsentUgt att beslutsfunktionernainom polisväsendet så långt möjligt är decentraliserade. Departementschefensopreciserade riktlinjer anses av motionärerna innefatta möjlighet till alltförlångtgående förändringar och risk för en koncentration av beslutsfunktionen somej kan accepteras. Motionärerna kan därför inte godta de i propositionenuppdragna riktlinjerna för polisdistriktsindelningen. De medger emellertid attdet i undantagsfall kan vara befogat att sammanföra mycket svaga distrikt medandra för att möjliggöra ett bättre utnyttjande av tillgängliga resurser. Vidsådana sammanslagningar måste dock stor hänsyn tas till de lokala förhållandenaoch garantier finnas att inte övervakning och polisiär service försämras. Enökad delegering av beslutanderätt bör också ske, inte bara till föreståndaren ikansliort som dras in utan också till arbetsgrupper på andra håll idistriktet. Motionärerna yrkar såvitt gäller polisdistriktsindelningen attpropositionen skall avslås i den del den rör allmänna riktlinjer för polisenslokala organisation samt att synpunkterna i övrigt i motionen skall ges Kungl.Maj:t till känna. Liknandesynpunkter anföres i motionen 1971: 1625. Motionärerna motsätter sig i principförslaget om en minskning av antalet polisdistrikt till cirka 90 men anser attdet bör vara Kungl. Maj:t obetaget att efter anmälan tUl göra sådanasammanläggningar som ej återverkar på den regionala organisationen.Motionärerna understryker också vikten av att hänsyn tas till de totalalokaliseringspolitiska strävandena och framhåller som ytterst angeläget att polismäni orter som upphör som kansliort inte förflyttas utan starka skäl. Yrkandet imotionen går i denna del ut på att skall avslå förslaget om enminskning av antalet polisdistrikt från 119 till cirka 90. Äveni motionen 1971: 1619 understryks angelägenheten av att reformen anpassas tUloch inordnas i den allmänna regionalpolitiska pla- néringen.Motionärerna befarar också att reformen skall leda till en försämring av denpolisiära servicen, framför allt på övervakningssidan. I nu ifrågavarande delyrkas i motionen att departementschefens uttalanden rörande önskemålet omkontinuerlig övervakning i polisdistrikten skall tolkas så att de distrikt,som har verksamheten uppdelad på avdelningar och polisstationen bemannaddygnet runt, skall förbli Självständiga polisdistrikt. 1motionen 1971: 1622 framhåUes bl. a. betydelsen av att polispersonalen är välförtrogen med bygden och dess problem och att människorna på orten också kännerbefattningshavarna vid polisen; genom ömsesidig personkännedom och god kontaktkan många konflikter lösas. Motionärerna yrkar att beslutar att iindelningsärendena stor vikt skall läggas vid den lokala förankringensbetydelse. Utskottet vill till en början understryka att denlokala polisorganisationen måste utgöra kärnan i ett rationellt och effektivtpolisväsende. Om den lokala organisationen inte är rationellt uppbyggd och intehar fullgoda resurser, kan inga andra åtgärder ge polisväsendet den erforderligaeffektiviteten. Även från demokratiska synpunkter är det av största vikt atttyngdpunkten i polisväsendet ligger på det lokala planet; i annat faU saknasförutsättningar för den nära kontakt med allmänheten, kommunala organ ochorganisationer, som är så väsentlig för polisens del. Redani det sagda ligger enligt utskottets mening att en distriktsindelningsreforminte får bli så långtgående att den leder till en icke önskad centralisering avuppgifterna i polisverksamheten eller mbbar förutsättningama för ett ökat,lokalt förankrat medborgarinflytande. Utskottet ansluter sig således tilluttalandena i bl. a. motionen 1971: 1622 om den lokala förankringens betydelse.TUl medborgarinflytandet på beslutsplanet återkommer utskottet i ett följandeavsnitt. Enannan viktig utgångspunkt som också understryks såväl i propositionen som iflertalet motioner är att en ändrad distriktsindelning inte får leda tillatt allmänheten i vissa områden får en sämre polisiär service än den förnärvarande har. Avståndet till kansliorten och till eventuellt förekommandearbetsgrupper och polisposteringar samt tillgången på kommunikationer är härfaktorer som måste påverka avgörandet. I anslutning till bl. a. motionerna1971:1619 och 1971: 1625 vill utskottet vidare starkt betona attdistriktsindelningen inte får stå i strid med den lokaliseringspolitik somstatsmakterna från sysselsättningssynpunkt eller av andra skäl söker främja. Detär således icke möjligt att bedöma frågan om en ändrad polisdistriktsindelninguteslutande med utgångspunkt från önskemålet att bedriva en rationellpolisverksamhet, utan rationaliseringsintresset måste vägas mot allmännaintressen av annan art. I viss utsträckning torde deneftersträvade högre effektiviteten kunna uppnås genom relativt blygsammapersonella förstärkningar. Att tillföra samtliga distrikt sådana resurser attde var för sig blir bärkraftiga är visserligen inte ekonomiskt möjligt ellerförsvarbart med tanke på den överkapacitet som i vissa hänseenden skulle bliföljden i åtskilliga mindre distrikt. Förstärkningsåtgärder bör emellertidenligt utskottets mening övervägas som ett alternativ i varje särskilt fall dåen distriktssanunanslagning ifrågasattes. Vidare måste stor hänsyn tas tillpraktiska lämplighetssynpunkter, bl. a. av näringsgeografisk ochkonununikationsmässig natur. Motbakgrund av vad sagts om vikten av att den polisiära servicen inteförsämras delar utskottet departementschefens uppfattning att önskemålet om enkontinuerlig övervakning i distrikten bör skjutas i förgrunden när det gälleratt ta ställning till en sammanläggningsåtgärd. En effektivövervakningsverksamhet är nödvändig för att ordningsstörande händelser avolika slag skall kunna bemästras och är dessutom en brottsförebyggande faktorav mycket stor betydelse. Enligt utskottets mening är det ett rimligt krav attallmänheten dygnet runt snabbt kan få kontakt med poUsen och att polis utandröjsmål kan komma till platsen, t. ex. när ett grövre brott har förövats ellernär en allvarligare trafikolycka har inträffat. Enligt vad utskottet inhämtathar f. n. endast 51 poUsdistrikt möjUghet att bedriva kontinuerlig övervakningi egentlig bemärkelse, dvs. övervakning dygnet runt genom två bilpatruUerandepolismän, ett vakthavande befäl och en man för betjäning av radio, telex,telefon och larmförbindelser. Kravet på övervakning måste emellertid kunnaanpassas till de lokala förhållandena. Distriktets storlek, befolkningstätheten,brottsUghetens omfattning och karaktär, brottens fördelning på olika delar avdistriktet och på dygnets timmar samt förekomsten av speciellabevakningsobjekt är här faktorer som motiverar en skiftande bedömning avövervakningsverksamheten i olika delar av landet. Vissa distrikt kan såledesanses kräva övervakning av större styrka än den angivna, medan i andra distriktbevakning endast genom telefonpassning kan vara till fyllest under vissa delarav dygnet. Någon norm innebärande att ett visst antal polismän måste kunnaavdelas för övervakningsverksamhet för att distrikt skall få bestå kan därförinte uppställas. Av samma skäl kan icke enbart det förhåUandet att ettpolisdistrikt nu har polisstationen på kansliorten bemannad dygnet runt ochverksamheten uppdelad på avdelningar få innebära någon garanti för att ettdistrikt skaU bestå som självständig enhet. Att skälen för att dra in ettdistrikt, där verksamheten på övervakningssidan fungerar tillfredsställande,måste vara starka är dock klart. Det kan tilläggas att samtUga distrikt utomfem har verksamheten uppdelad på avdelningar. Ifråga om övervakningsverksamheten efterlyses i åtskilliga motioner, bl. a.1971: 1619 och 1971: 1624, garantier för att en distriktssamman- slagninginte leder till försämrad bevakning och därmed hos allmänheten skapar en ökadkänsla av osäkerhet och otrygghet. Framför allt i fråga om glesbygdsområden medstora avstånd till kansliorten bedömes risken härför som överhängande. Motbakgrunden av vad ovan sagts om vikten av en effektiv övervakningsverksamhetanser utskottet att utgångspunkten måste vara att varje indelningsändring skallleda tUl en förbättrad övervakning. Om én indelningsändring kan befaras ledatiU försämrad bevakning i det område som upphör som självständigt distrikteller eljest bör den inte genomföras. Kravet på att bevakningen inteförsämras vid en indelningsändring synes säkrast kunna bli tillgodosett om denpersonal som fuUgör övervakningsverksamhet även efter en sammanläggning är stationeradi samma ort som tidigare med oförändrade arbetsuppgifter. Denna lösning bördärför väljas såvida det inte är uppenbart att en omplacering av tjänsterinnebär fördelar för bevakningsverksamheten i det berörda området. Problemethar en särskUd aktualitet i glesbygdsområden. I sådana områden bör praktiskttaget undantagslöst gälla att tjänster för övervakningsverksamhet inte fårflyttas från ort som upphör som kansliort. Samma restriktivitet bör i sådanaområden iakttas i fråga om överförandet av polismanstjänster från arbetsgmppertill den nya kansliorten. Ifråga om kriminalpolisverksamheten delar utskottet i allt väsentligtdepartementschefens synpunkter. För att ett polisdistrikt skall få bestå böralltså inte krävas att distriktet har tillgång till specialister för alla slagsbrottsutredningar, utan som en allmän riktlinje bör gälla att enindelningsändring bör aktualiseras för de polisdistrikt som inte har tillräckligaresurser för att specialisera personalen för utredningar av de vanligastförekommande brottstyperna. Möjligheterna till samarbete mellan de olikadistrikten genom s. k. stödjande verksamhet bör övervägas i varje särskiltfall. Utskottet vill tillägga att även om tjänster på utredningssidan i vissutsträckning överföres till huvudstyrkan en indragning inte får medföra sådanförsämring av den polisiära servicen i vidsträckt bemärkelse, att misstänktaeller andra som skall förhöras tvingas underkasta sig längre och mertidskrävande resor än . En sådan konsekvens kan undvikas om vissutredningspersonal bibehålies på ort som upphör som kansliort. Detta bör somdepartementschefen framhåller alltid ske om avståndet till den nya kansliortenär långt. Härigenom vinnes också att den i flera motioner angivna fördel, somligger i att polispersonal med lokal- och personkännedom finns inom området,inte går förlorad. I andra hand bör som ett alternativ till denna lösningväljas ett system som möjliggör en ökad rörlighet hos utredningspersonalen. Utskottets liksom departementschefens ställningstaganden i fråga om övervaknings- ochutredningsverksamheten iniiebär relativt småförändringar i personaluppsättningarna i de distrikt som bedömes böra läggassamman med annat polisdistrikt. I fråga om den allmänna serviceverksamheten,främst handläggningen av s. k. polismyndighetsärenden, samt beträffandeförvaltningsgöromålen måste självfallet lösningen bli en annan. Det är härfråga om ärenden som i stor utsträckning är ålagda polischefen eller somhandläggs inom hans kansli. Minskningen av antalet polisdistrikt leder till enmotsvarande minskning av antalet polischefstjänster. Eftersom kansligöromålenefter en sammanläggning i stor utsträckning kommer att fullgöras på den nyakansliorten, kan inte undvikas att i vissa fall tjänster på kanslisidan måsteföras över till den nya kansUorten. Någon försämrad service för allmänhetensynes dock främst med hänsyn till möjligheterna att delegera beslutanderättentill kvarvarande personal inte behöva följa härav. Utskottet vUl liksomdepartementschefen och motionärema i motionen 1971: 1624 understryka attdelegation bör förekomma i största möjliga utsträckning. Det bör även övervägasom inte delegationsrätten genom författningsändringar kan utvecklasytterligare. Utskottet vill härutöver framhåUa att allmänheten också i ärendensom slutligt måste handläggas av polischefen i det nya distriktet kan vända sigtill polisen i hemorten. Ifråga om den hänsyn som vid ifrågasatt indelningsändring bör tas till andraadministrativa indelningar kan utskottet väsentligen ansluta sig tilldepartementschefens ställningstaganden. Angelägenheten av att de olikaverksamhetsområdena stämmer helt överens får dock inte överbetonas. I propositionen framhålles att polisutredningensindelningsförslag tillsammans med remissvaren bUdar ett så omfattandegmndmaterial för det fortsatta reformarbetet att det i flera fall bör varamöjligt att snabbt ta ställning till om en indelningsändring bör genomföras.Ytterligare utredningar bör enligt departementschefen göras endast i vissafall och då i huvudsak inriktas på frågan om polisutredningens förslag kananses lämpligt med hänsyn till de lokala förhållandena inom det aktuella området.Behövliga utredningar bör utföras genom Kungl. Maj:tskall också i de fall då ny utredning gjorts efter hörande av berördamyndigheter och organisationer besluta om indelningsändringama.Organisationsplaner för de nya polisdistrikten bör upprättas avrikspolisstyrelsen. Indelningsreformen bör genomföras successivt med ett ellerflera polisdistrikt i varje etapp. Planeringen bör inriktas på att reformen ihuvudsak skall vara genomförd av två å . Imotionen 1971: 1619 yrkas att varje indelningsändring skall föregås av särskildutredning rörande de lokala förhållandena, varvid berörda myndigheteroch organisationer beredes tillfälle att yttra sig. Liknande önskemålframställes i motionen 1971: 1622. I motionema 1971: 1624, 1971: 1625 och 1971:1629 påfordras hörande vid indelningsändringar. Enligt motionen1971: 1624 bör sålunda preciserade förslag föreläggas vid varjeindelningsändring. I motionen 1971: 1625 uttalas att det bör vara Kungl. Maj:tobetaget att efter anmälan tUl undantagsvis göra sådanasammanläggningar som ej återverkar på den regionala organisationen. Enligtmotionen 1971: 1629 bör yttrande itihämtas om avvikelser göres frånde i propositionen uppdragna riktUnjema för polisdistriktsindelningen eller omi någon landsända svårigheter skulle uppstå i samband med indelningsändring. Imotionerna 1971: 1619 och 1971: 1622 yrkas vidare att tiden för reformensgenomförande skall förlängas. HärjämteframstäUes i ett stort antal motioner önskemål rörande distriktsindelningen ispeciella län, nämligen i motionen 1971: 1615 såvitt gäller län,i motionen 1971: 1616 såvitt gäller , i motionen 1971: 1620såvitt gäller , i motionen 1971: 1621 såvitt gäller ,i motionen 1971: 1623 såvitt gäller , i motionen 1971: 1626såvitt gäller och i motionen 1971: 1628 såvitt gäller Älvsborgslän. Utskottet vUl i denna del först framhålla attpolisutredningens indelningsförslag tUlsammans med remissvaren utgör ett omfattandeoch värdefullt grundmaterial för ställningstaganden i fråga om ändraddistriktsindelning. Sedan utredningens översyn gjordes, har emellertid ettantal kommunindelningsändringar och domsagoregleringar ägt mm. I polisdistriktenhar genomförts en ny organisation och även i övrigt har avsevärda förändringarföretagits på personalsidan. Med hänsyn härtill delar utskottet uppfattningen imotionema 1971: 1619 och 1971: 1622 att förnyad utredning bör göras angående delokala förhållandena i samUiga fall där en indragning av polisdistriktöverväges. I de fall då förhållandena icke ändrats i något för indelningsfråganbetydelsefullt hänseende efter det att polisutredningens förslag framlades böremellertid utredningsarbetet kunna begränsas. Viktigt är under allaförhållanden att företrädare för ortsintressena får tillfälle att ytterligareen gång framlägga sin uppfattning i indelningsfrågan. Sedanbeslut om indelningsändring fattats bör förslag tUl erforderligapersonaldispositioner alltid föreläggas berörda myndigheter och organisationerför yttrande. Dessa får därigenom möjUghet att uttala sig bl. a. i den förortsbefolkningen centrala frågan vilken personal som kommer att kvarstanna påden gamla kansUorten. Beträffandeden i motionerna 1971: 1624 och 1971: 1625 framförda tanken, att förslag tUlpolisdistriktsindelning alltid skaU underställas innan beslut fattas,måste beaktas att ett sådant förfarande stri-