bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — I den mån man anserdet önskvärt och lämpligt att särskilt genomföra förbättringar av detekonomiska skyddet vid yrkesskadefall bör det därför, såsom departementschefenframhåller, i möjligaste mån ske genom generella åtgärder, som verkarlikformigt för alla yrkesgrupper. Härvidlag är det en fortsatt utbyggnad avyrkesskadeförsäkringen och kompletterande ersättningsanordningar i form avkollektiva försäkringar som kommer i fråga. Utskottet hänvisar till denredogörelse som utskottet i det föregående lämnat i dessa hänseenden. Utskottetvill i detta sammanhang upplysa om att en kollektiv försäkring gäller från ochmed för samtliga medlemmar i Svenska polisförbundet.Försäkringen omfattar förutom ansvarsförsäkring och rättsskyddsförsäkringockså skadeståndsförsäkring. Detta skydd innebär att försäkringsbolaget lämnarersättning för sveda och värk med anledning av kroppsskada som tillfogaspoUsman under tjänsteutövning genom våld, misshandel eller annan brottsliggärning. Självrisken utgör vid varje skada. Pågrund av vad sålunda anförts finner utskottet att motionerna 1972: 13 och 1972:435 samt det i motionen 1972: 1490 framställda yrkandet under 3 c bör avslås. Genom den tekniska utveckling, som diagnostiken och terapin framför allt på sjukhusen undergått under desenaste decennierna, har riskernaökat för oförutsedda, allvarliga skador i samband med medicinsk behandling. Dåsådana skador inträffat vilket också skett i fall som inte sammanhänger meddet vidgade användandet av tekniska hjälpmedel har det i flera fall visat sigatt det skedda inte kunnat läggas vederbörande läkare eller sjukvårdspersonaltill last såsom fel eller försummelse. Skadelidande patienter har därmed intekunnat tillerkännas skadestånd. (Se t. ex. NJA: 1960: 589. Ersättning utgickinte för amputation av underben som föranletts av att artären i stället förvenen på grund av blodkärlsanomali avskurits vid åderbråcksopera-tion.) Imotioner vid 1966, 1967 och riksdagar har understrukits att det ärotillfredsställande att patientens möjlighet att utfå skadestånd är beroende avdet från hans synpunkt slumpmässiga förhållandet om sjukvårdspersonalen gjortsig skyldig till något som kan läggas läkare eller annan sjukvårdspersonal tilllast. Förslag har därför väckts om objektivt ansvar för skador genom medicinskbehandling. Även beträffande misslyckade tandbehandlingar har framförtsförslag om objektivt ansvar. Vid1967 års riksdag remissbehandlades en motion (1967: II: 31)med förslag om objektivt ansvar på förevarande område. Motionen tillstyrktesav och . Medicinalstyrelsenuttalade sig för ett objektivt skadeståndsansvar av viss begränsad omfattningpå sjukvårdsområdet. Även justitiekanslern och varpositiva till tanken på ökat objektivt ansvar men antog alt de genom motionenväckta frågorna kom att beaktas utan särskild framställning från riksdagen.Första lagutskottet uttalade i sitt av godkända utiåtande i ärendet(ILU 1967: 49) att många skäl talade för att man inom sjukvårdens område ivissa hänseenden tillämpar skadeståndsansvar oberoende av vållande. Detsammatorde enligt utskottet även gälla tandvården. Spörsmålet var emellertid avsådan art att det krävde ingående och omsorgsfulla överväganden. Utskottetutgick från att frågan prövades vid pågående lagstiftningsarbete påskadeståndsrättens område och fann därför någon framställning från riksdagenssida inte vara påkallad. Motioner i samma ämne väcktes vid riksdag (I:107 samt I: 396 och II: 442). I motionerna I: 840 och II: 583 vid samma riksdag föreslogs, att det allmänna tar på sigskadeståndsansvaret för oförutsedda, allvarliga skador vid medicinskbehandling. Första lagutskottet förutsatte att dess uttalanden vid skulle beaktas och att den väntade lagrådsremissen angåendeskadeståndsrättslig lagstiftning skulle redovisa erforderligt grundmaterialför de komplicerade överväganden som motionsspörsmålen kräver (ILU 1970: 66).Riksdagen avslog motionerna på utskottets hemställan. Vid början av riksdag väcktes sju motionermed förslag som syftar till att förbättra situationen för dem som skadas isamband med sjukvård. Behandlingen av motionerna har uppskjutits till innevaranderiksdagssession. De upptas nu till prövning tillsammans med två motionsförslagi samma ämne, vilka väckts med anledning av förevarande proposition. Iföreliggande motioner förekommer dels yrkanden som avser införande avobjektivt ansvar eller begäran om utredning härav, dels yrkanden om utredningi syfte att tillskapa olycksfallsförsäkring för patienter som felbehandlats m.m. Yrkandeom att skall besluta införa objektivt skadeståndsansvar avseendepersonskador "för det allmännas verksamhet liksom för den verksamhet sombedrivs av fria yrkesutövare inom vårdområdet" framställs i motionen1972: 1492 av (). I motionen 1971: 657 av m. (m, c, fp) hemställs att skall hos Kungl. Maj:t begära utredning ochförslag rörande införande av sådant skadeståndsansvar. I motionen 1971:660 avfru m. fl. (vpk) yrkas att i skrivelse till regeringenbegär sådan ändring av nuvarande lagstiftning att patient vid skada åsamkadunder sjukvård erhåller rättmätig ekonomisk ersättning, oavsett om skadan berorpå försummelse eller ej, och att arbetsgivaren åtar sig skadeståndsskyldighet.I motionen 1972: 1490 av i Luttra m. fl. (c) yrkas (yrkande 3 a)att hos Kungl. Maj:t hemställer att skadeståndskommittén får iuppdrag att utarbeta förslag till lagregler om ersättning för skada genommedicinsk behandling och i följd av misslyckad tandbehandling. Av innehållet imotionen framgår att strikt ansvar åsyftas. I motionen 1971:656 av herrJohansson i Skärstad m. fl. (c) förslås att samhället ikläder sig ansvar förskador vid medicinsk behandling. Imotionen 1971: 57 av m. fl. (m, s, c, fp) yrkas att hosKungl. Maj:t begär utredning och förslag till åtgärder syftande till attpatient som i samband med sjukvård drabbas av olycksfall genom det allmännaerhåller ekonomisk gottgörelse även om någon ej kan anses vara vållande tillolycksfallet. Gottgörelse skall enligt motionen kunna ske genomförsäkringsskydd eller på annat sätt. Av innehållet i motionen framgår vidareatt motionärerna inte enbart åsyftar felaktig behandling utan också sådanaskador som uppkommer genom att en patient t. ex. halkar omkull eller faller nedfrån en säng. I motionen 1971:333 av m.fl. (fp) hemställs attriksdagen hos Kungl. Maj:t begär att förslag framläggs om inrättandet av enpatientförsäkring med syfte att göra patienten skadelös vid felaktigbehandling, och i motionen 1971: 663 av m. fl. (s) yrkas attriksdagen hos Kungl. Maj:t begär en utredning om att införa obligatoriskolycksfallsförsäkring för sjukvårdshuvudmän respektive privatpraktiserandeläkare och tandläkare. Slutiigen hemställs i motionen 1971: 1185 av fruEriksson i (s) och () att hos Kungl.Maj:t föreslår, att en utredning tillsätts om patientens ställning inomsjukvården med särskilt sikte på tillskapandet av en olycksfallsförsäkring förpatienter som felbehandlats m. m. Tillgrund för motionsyrkandena anförs utöver det tidigare anförda skälet, attdet är otillfredsställande att patientens möjlighet att erhålla skadeståndskall vara beroende av det från hans synpunkt slumpmässiga förhållandet omläkare eller sjukvårdspersonal gjort sig skyldig till vållande bl. a. atttillämpning av culparegeln på förevarande område får olyckliga följder förbåde vårdpersonal och skadelidande patient. Genom att patienten måste vändasig mot t. ex, sin läkare för att få honom övertygad om fel eller försummelseuppkommer en konfliktsituation som kan bryta förtroendet mellan dem. Ettförtroendefullt förhållande mellan patient och yrkesutövare på sjukvårdsområdetär, framhålls det i flera motioner, en förutsättning för att vården skall bliframgångsrik, (En redogörelse för innehållet i motionerna finns intagen på s,5967,) Utskottetvill iidedningsvis peka på att företrädare för samtiiga partier i riksdagenfinns representerade bland motionärerna. Utskottet ansluter sig till det kravsom genomgående reses I motionerna och som innebär att patient skall kunnatillerkännas gottgörelse för skada som han lidit i samband med sjukvård inomden allmänna sektorn eller hos privata yrkesutövare utan att det skall behövasledas i bevis att någon varit vållande till skadan. Skaderegleringen bör medhänsyn till de skadelidandes intresse kunna ske snabbt och genom ett enkeltförfarande. Utskottet är i likhet med första lagutskottet medvetet om attförevarande spörsmål är av sådan art att det kräver ingående och omsorgsfullaöverväganden. Trots detta vill utskottet starkt understryka angelägenheten avatt förekommande problem löses. Imotionerna bar, som ovan nämnts, framförts olika förslag om vilken metod sombör användas för att komma till rätta med de problem som uppkommer då patientåsamkas skada vid medicinsk behandling. I propositionen tar departementschefenupp frågan till diskussion med anledning av de förslag om objektivt ansvar somframlagts i de tidigare väckta motionerna. Såsom närmare framgår av den i detföregående intagna redogörelsen (s. 55) ifrågasätter departementschefen omskadorna i samband med medicinsk behandling typiskt sett är av så speciellkaraktär att en skadeståndsrättslig särreglering är motiverad. Han betonaratt, om det förslag till oinskränkt principalansvar för arbetsgivare som läggsfram i propositionen genomförs, full ersättning enligt skadeståndsrättsligaregler kommer att utgå i alla de fall då skadan beror på fel eller försummelseav någon bland vårdpersonalen på en sjukvårdsinrättning. Han anför vidare atträtt till full ersättning kommer att föreligga också när en privatpraktiserandeläkare eller tandläkare ellernågon av hans anställda har förfarit oaktsamt, och, framhåller han, i flertaletfall är detta ansvar täckt av frivillig ansvarsförsäkring. Departementschefenförklarar dock att han med bl. a. det anförda inte vill ge uttryck föruppfattningen att önskemålen om förbättrat skydd på förevarande område inteskulle förtjäna uppmärksamhet från det allmännas sida. Men dessa behovtillgodoses enligt hans mening bäst genom försäkringsanordningar som verkardirekt till förmån för de potentiellt skadelidande, dvs. patienterna inom denallmänna sjukvården och folktandvården och hos privatpraktiserande läkare ochtandläkare. Departementschefen framhåller att såväl sjukvårdens ochfolktandvårdens huvudmän som de privatpraktiserande läkarna och tandläkarnagenom sina organisationer har förklarat sig beredda att ta initiativ till pålämpligt sätt utformade försäkringssystem eller andra likvärdigaersättningsanordningar på detta område. Med hänsyn härtill anser han det intefinnas skäl att ta upp frågan om ingripande genom lagstiftning tillsäkerställande av att dessa ersättningsproblem blir lösta. Utskottetvill i anslutning till vad departementschefen sålunda anfört till en börjanpeka på att, som också tidigare anförts (s. 137), det oinskränktaprincipalansvar varom förslag läggs fram i propositionen inte förutsätter attpersonligt skadeståndsansvar föreligger för viss befattningshavare. Talan omskadestånd kan nämligen grundas på anonyma fel skadevållaren kan inte utpekas eller kumulerade fel flera mindre fel som inte vart för sig uppfyllerkravet på culpa. Redan med hänsyn härtill uppkommer ett i förhållande tillgällande rätt förbättrat läge för skadelidande patienter. Enligtvad utskottet inhämtat pågår arbete med att utforma ett sådantförsäkringssystem som departementschefen åsyftar. en arbetsgrupp från olika försäkringsbolagsedan något år tillbaka möjligheterna att utforma en försäkringsanordning somtillgodoser behovet av ett förbättrat skydd för patienter som skadas i sambandmed sjukvård. Förslag till lösnmg har utarbetats. Det må dock framhållas att Landstingsförbundetsställningstagande i fråga om föreslagen försäkringsanordning bara kan fåformen av en rekommendation till landstingen, som sedan, vart för sig, har attbesluta om det vill ansluta sig till anordningen. Utskottet har också upplystsom att de privatpraktiserande läkarna och tandläkarna genom sina organisationerär angelägna att ansluta sig till det system som isamarbete med försäkringsbolagen kan komma fram till. Det har också framkommitatt är intresserat av en anslutning med avseende på den vårdsom kommunerna har att svara för. Därmed skulle också bl. a. åldringsvård varauppmärksammad. I detta sammanhang villutskottet erinra om ätt det också förekom- Utskottet förutsätter att staten med avseende på denna vårdgör åtaganden som svarar mot det ersättningssystem som kan komma att gällabeträffande vården inom den kommunala sektorn. Isamband med utskottets behandling av förevarande motioner har företrädare förLandstingsförbundet och ifrågavarande arbetsgrupp varit närvarande och lämnatupplysningar rörande förslaget till ersält-ningsanordning. Förslaget förväntasinnehålla att landstingen bl. a. skall åta sig att utge ersättning förkroppsskada som uppkommer genom en misslyckad operation, även om ingreppetgjorts på vedertaget sätt. Ersättning skall vidare utgå för skador genomfelaktig medicinering eller felaktiga injektioner. Även rena olycksfall, t. ex.om en patient skadas vid fall ur sängen, skall ersättas. Ersättningen skall ihuvudsak följa gällande skadeståndsrättsliga regler och således bl. a.innefatta gottgörelse för sveda och värk samt för lyte eller annat framtidamen. ÅtagandenaenUgt den sålunda tänkta anordningen föreslås landstingen täcka genomansvarighetsförsäkring. Eftersom ersättning till den som lidit skada skallbetalas ut efter objektiva normer kan skaderegleringen förväntas ske snabbtoch enkelt. Manräknar med att det skall dröja innan ifrågavarande ersättningssystemkan börja tillämpas. Utskottetanser det tillfredsställande att arbete med att tillskapaett ersättningssystem på förevarande område nått så långt att man nu kan skönjariktiinjerna för hur systemet bör utformas. Självfallet återstår åtskilligasvårigheter att övervinna, bl. a. vissa kvarstående gränsdragningsproblem. Som exempel må nämnas ansvaret för att bristfällig diagnos leder till skador. Viss tidsutdräkt torde därför vara ofrånkomlig. Med hänsyn till kravet påtrygghet för patienterna vill utskottet emellertid uttrycka förhoppningen omatt det fortsatta utrednings- och förhandlingsarbetet bedrivs med skyndsambet. Utskottetvill också peka på att hela sjukvårdsområdet inte täcks genom åtaganden frånlandstingen eller staten. Kvar står den vård som bedrivs av privata läkare t.ex. i läkarhus och som åtminstone i storstäderna är av stor omfattning.Härjämte förekommer i inte ringa utsträckning vård på sjukhus och i sjukhem,som drivs av organisationer eller enskilda personer. Som ovan nämnts har detupplysts att också de privata yrkesutövarnas organisationer är angelägna om attfå till stånd ett ersättningssystem av samma slag som Landstingsförbundethäller på att utarbeta. Utskottet vill betona vikten av att dessa intentionerförverkligas. Såsomframgår av vad utskottet har anfört föreligger vissa oklarheterbeträffande det tänkta ersättningssystemet. Utskottet anser sig dock kunna hysaförhoppningar om att kvarstående problem skall kunna lösas allteftersomutredningsarbetet fortskrider. skottetsmening finns det därför skäl att avvakta resultatet av utredningen. Skulletidsutdräkten bli större än avsett eller visar det sig att räckvidden avföreslagen ersättningsanordning blir otillräcklig eller denna anordning intefyller de krav på säkerhet och snabbhet, som man med hänsyn till patienternastrygghet måste ställa, bör man dock enligt utskottets mening allvarligtöverväga att tillgripa lagstiftning eller andra åtgärder för att åstadkommaönskvärda lösningar. sålunda anfört bör ges Kungl. Maj:t till känna. 1 det följande behandlar utskottet de lagrum iförslaget till skade ståndslag som berörs i motionerna. Övriga lagrum föranleder ingen er inran från utskottet. 2 och 3 §§ 2 kap., som har rubriken , innehåller paragrafer som motsvaras av 6 kap. 1 och 6 §§ SL. I 2 kap. 1 § lagfästs culparegeln såvitt avser person- eller sakskada och förmögenhetsskada som är följdskada. Sålunda föreskrivs i para grafen att var och en som uppsåtiigen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada skall ersätta den om annat inte följer av lagens bestäm melser. Med den sistnämnda föreskriften åsyftas de inskränkningar som följer av bl. a. de särskilda regler om barns och psykiskt abnorma per soners skadeståndsansvar som tas upp i 2 kap. och 2 och 3 §§. I 2 kap. 2 § föreskrivs att om någon som ej fyllt vållar person- eller sakskada, han skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga om ständigheter. Enligt 2 kap. 3 § skall den som vållar person- eller sak skada under inflytande av sinnessjukdom eller sinnesslöhet ersätta ska dan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans sinnestillstånd, hand lingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekono miska förhållanden samt övriga omständigheter. Detsamma gäller om någon vållar sådan skada under inflytande av annan rubbning av själs- verksambeten och rubbningen inte är självförvållad och tillfällig. Imotionen 1972: 1490 av i Luttra m. fl. (c) yrkas (yrkande 1 a och1 b) att skall anta 2 kap. 2 och 3 §§ med den ändringen atthänvisningarna till "föreliggande ansvarsförsäkring" utgår.Motionärerna hänvisar till det resonemang som i motionen anförts omskadestånd och försäkring (se ovan s. 47 f.). Det synes tillräckhgt attlagtexten hänför sig till föreliggande omständigheter, anför motionärerna. 2 § innehåller motsvarigheter till de bestämmelser om barnsskadeståndsansvar som finns i 6 kap. 6 § SL. I förhållande till gällande rättinnebär förslaget vissa ändringar. Sålunda har bl. a. den övre åldersgränsenför de regler och grundsatser som bör gälla för bestämmande av barnsskadeståndsansvar höjts från 15 till . En annan viktig nyhet är att man ihögre grad än tidigare skall ta hänsyn till om barnet skyddas avansvarsförsäkring. Betydelsenav ansvarsförsäkring på det skadevållande barnets sida har i hittillsvaranderättspraxis kommit till klart uttryck. Vid bedömande av skadeståndetsekonomiska verlmingar för barnet har det sålunda ansetts, att man skall beaktaom barnets ansvar är täckt av sådan försäkring. Försälaingen har emellertidinte medfört att man underlåtit den allmänna skälighetsbedömning som enligtgällande rätt skall göras med hänsyn till handlingens beskaffenhet, barnetsålder och utveckling samt övriga omständigheter vid skadans uppkomst. Men ensådan ytterligare nedsättning av skadeståndet som kan vara motiverad för atthindra att detta blir alltför betungande för barnet har ansetts inte böra skeinom ramen för ansvarsförsäkringssumman. Detnu framlagda förslaget innebär som närmare framgår av den på s. 6881 intagnaredogörelsen att om handlingen över huvud taget kan grunda skadeståndsansvarfullt skadestånd i regel skall dömas ut om och i den mån skadan täcks avansvarsförsäkring. Som motiv för deima ståndpunkt anför departementschefen attdet inte kan göras gällande att det ens i fråga om små barn skulle varaoskäligt från barnets synpunkt att låta en föreliggande ansvarsförsäkringträda till så långt försäkringssumman förslår. För en sådan ordning talarockså, framhåller han vidare, att den skadelidandes intresse av att hållasskadeslös bör tillgodoses så långt som möjligt. Avdet sagda följer att skälighetsprövning i de hänseenden som i övrigt föreskrivsi paragrafen blir onödig om det finns ansvarsförsäkring på det skadevållandebarnets sida. Full ersättningsskyldighet inom försäkringens ram kan såledeskomma att åläggas en 5-åring. I fråga om de minsta barnen anfördepartementschefen att han utgår från att dessa Imappast någonsin skall kunnaåläggas skadeståndsansvar ens om de skyddas av ansvarsförsäkring. Departementschefenframhåller att själva existensen av en ansvarsförsäkring uppenbarligen inte fårpåverka den grundläggande bedömningen av barnets handlande, så att ettförsäkrat barn anses ersättningsskyldigt med anledning av ett beteende som överhuvud taget inte skulle ha medfört skadeståndsansvar för ett oförsäkrat barn. Också i fråga om psykiskt abnorma personer äravsikten att fullt skadestånd skall dömas ut inom ramen för en föreliggande ansvarsförsäkring,under förutsättning att skadevållaren anses över huvud taget vara ansvarig förskadan. I det förslag till skadeståndslag som remitteradestill lagrådet kom tankegången om betydelsen av föreliggande ansvarsförsäkringinte till uttryck i lagtexten vare sig i 2 kap. 2 § eller 2 kap. 3 §. Att enföreliggande ansvarsförsäkring på barnets sida skall tillmätas särskild viktvid skälighetsbedömningen borde enligt lagrådets mening dock komma fram isjälva lagtexten på ett tydligare sätt än genom hänvisning blott till deföreliggande ekonomiska förhållandena. Lagrådet, som i likhet meddepartementschefen framhöll att existensen av en ansvarsförsäkring inte fårinverka på den grundläggande bedömningen av om skadeståndsskyldighet allsföreligger, förordade därför ett tillägg i lagtexten i 2 kap. 2 §. I slutprotokollet instämde departementschefen ilagrådets förslag. Departementschefen ansåg vidare att ett tillägg rörandeansvarsförsäkringen också borde göras i den likartat uppbyggda 2 kap. 3 § föratt undgå oberättigade motsatsslut. Lagrummen fick härefter den lydelse de hari lagförslaget. Ett bifall till förevarande motionsyrkanden (1 aoch 1 b) i motionen 1972: 1490 skulle innebära en återgång till den lagtext somlades fram i lagrådsremissen. EnUgt utskottets mening är det emellertid av viktatt den i förhållande till gällande rätt ökade betydelse, som enligt vad ovananförts skall tilläggas förekomsten av ansvarsförsäkring, kommer till uttryck ilagtexten 12 kap. 2 § och 3 §. Utskottet anser därför att motionsyrkandena böravslås. 5 kap. 1 och 2 §§ 3 kap. innehåller de nya reglerna omskadeståndsansvar för arbetsgivare och för det allmänna. Huvudbestämmelsernafinns i de båda inledande paragraferna, övriga paragrafer reglerartillämpningen av bestämmelserna. I 3 kap. 1 § första stycket föreskrivs att densom bar arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada somarbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarandegäller i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genombrott. Enligt 2 § skall staten eller kommun ersätta personskada, sakskada ellerren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunensvarar. Vad som sålunda sägs om kommun gäller också landstingskommun,kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet. 1 motionen 1972: 1489 (yrkande 2 b) av fruKristensson m. fl. (m) anförs att formuleringen fel och försummelse i nämndaparagrafer är nära besläktad med sådana tjänstefelsbeskrivningar i arbetsrättensom föranleder disciplinära åtgärder eller straffansvar. Det torde inte havarit departementschefens mening, framhåller motionärerna, att rättsligprövning av frågan om någon viss arbetstagare i offentlig tjänst gjort sigskyldig till tjänstefel skall föregå en skadereglering från myndighets sida vidskadeståndsanspråk framställda med stöd av 3 kap. 2 §. Enligt motionärerna kandock användningen av uttrycket fel eller försummelse i tjänsten i en"ny" bemärkelse till en början befaras leda till vissa missförstånd iskaderegleringsproceduren på så sätt att skaderegleraren som underlag för sinbedömning anser sig behöva en dom som fastställer att tjänstemannen begåtttjänstefel i lagteknisk mening. Med hänsyn härtill yrkar motionärerna attriksdagen hos Kungl. Maj:t skall hemställa att statiig och kommunalskaderegleringsverksamhet noga följes och att åtgärder vidtages mot onödig tidsutdräkti skaderegleringssammanhang.