bet · FV01LU5 · 1972-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1972 LU 1972:5 betänkande i anledning av motioner angående vissa ändringar i lagen om hemförsäljning. I motionen 1972:163 av . (fp) hemställs att beslutar att lagstadgad ångervecka införsäven vid hemförsäljning med kontantbetalning, om priset uppgår till minst 200kronor. I motionen 1972:318 av herrarMöller i (fp) och () hemställs att hos Kungl.Maj:t begär att möjligheterna att Införa ångervecka även vid telefonförsäljningsnabbutreds. Lagen (1971:238) om hemförsäljning,som trädde i kraft , ger konsument möjlighet att frånträda vissaköp- eller s. k. abonnemangsavtal som har ingåtts i hans bostad eller underandra likartade förhållanden genom att inom "ångerveckan" skriftligen meddela säljaren att han frånträder avtalet. Motivet förlagstiftningen är att köparen vid s. k. hemförsäljning befinner sig I ettpsykologiskt underläge gentemot talföra och påträngande försäljare, varjämtehan saknar möjlighet att jämföra pris, kvalitet m. m. i fråga om konkurrerandeprodukter pä det sätt som han kan göra vid besök i varuhus eller i flera medvarandra konkurrerande butiker. Till grund för lagstiftningen låg ett avsärskilda sakkunniga avgivet betänkande (SOU 1970:35) med förslag till lag omhemförsäljning. Enligt 1 § gäller lagen vid yrkesmässig försäljning av lösegendom för enskilt bruk, under förutsättning att köparen avger eller antaranbud vid sammanträffande med säljaren eller dennes ombud i köparens bostadeller i övrigt pä annan plats än säljarens eller ombudets fasta försäljningsställe.Lagen gäller under motsvarande fömtsättningar också i fråga om vissa avtalvarigenom en näringsidkare åtar sig att fortlöpande tillhandagå en konsumentmed tjänster. 1 fråga om avtal, som slutes och pä ömse sidor fullgöresvid sammanträffandet, gäller lagen enligt 1 § tredje stycket endast om köparenbetalar köpeskillingen eller del därav med användande av kreditbevis eller medbelopp som han erhåller som lån av säljaren eller genom dennes förmedling.Lagen gäller således inte försäljning mot kontant betalning om godset samtidigtöverlämnas. För att köparen skall få kännedom om sin rätt attfrånträda avtalet, skall säljaren enhgt 2 § vid sammanträffandet lämna honomunderrättelse om hans rättigheter enligt den nya lagen. Underrättelsen skalllämnas och kvitteras på fastställt formulär. Iakttas inte dessa bestämmelser blir 1 1972.8 saml. konsumenten över huvud taget inte bunden av sin beställning. Enligt 4 § kan köparen frånträda sitt anbud eller svargenom att överlämna eller med post eller telegraf avsända skriftligt meddelandehärom till säljaren inom räknat från sammanträffandet. Genom att denrättstekniska metod, som lagstiftaren sålunda valt, bygger på att köparensammanträffar med säljaren eller dennes ombud omfattas telefonförsäljning inteav lagen. I 5 § föreskrivs att om köparen frånträtt avtalet iprincip vardera parten skall lämna tillbaka vad han har mottagit. Har säljareninte hämtat godset , tillfaller det enligt samma paragrafköparen utan kostnad. Da sakkunniga (prop. 1971:86 s. 21) anförde för sin delatt de speciella psykologiska förhållanden som utgör det grundgällande motivetför en särskild skyddslagstiftning inte föreligger vid telefonförsäljning. Gentemotdetta påstående uttalade och samhälle i sitt remissvaratt förbundet ansåg att konsumenten vid telefonförsäljning är i ett med övrig hemförsäljningjämförbart psykologiskt underläge. Mänga konsumenter har enligt förbundet svårtatt motstå en försäljares locktoner i telefon och säger hellre ja till anbudetän avbryter samtalet. Då bokköp ofta förmedlas pä detta sätt och enligt pris-och kartellnämndens utredning böcker utgör en stor del av hemförsäljningensomsättning ansåg förbundet det väsentligt att även telefonförsäljning omfattasav den nya lagen. , som underströk vikten av att man,sedan den föreslagna lagstiftningen genomförts, noga följer utvecklingen påområdet och undersöker i vilken mån de nya reglerna kringgås, anfördetelefonförsäljningen som ett exempel på företeelser, som vid enefterhandsgranskning kan behöva särskilt uppmärksammas. Nämnden förklarade sigmedveten om de problem bl. a. av praktisk natur, som det skulle medföra attföra en sådan försäljning under den föreslagna lagstiftningen, och föreslogdärför ingen ändring av utredningens förslag utan begränsade sig till att päanförda sätt understryka frågans vikt. anförde följande (prop. s. 69 f.): En särskild fråga är huruvidalagstiftningen, pä sätt som har ifrågasatts under remissbehandlingen, böromfatta också försäljning som sker per telefon. Jag är medveten om att ettbehov av skydd för konsumenterna kan föreligga även här. Av naturliga skältorde emellertid denna försäljningsform inte ha någon större utbredning.Skyddsbehovet lär också vara mindre än vid de försäljningsformer som jagtidigare har behandlat, eftersom den konsument som inte är intresserad för köplätt kan avbryta samtalet. Bortsett härifrån skulle det stöta på storapraktiska svårigheter att föra in telefonförsäljning under den nu aktuellalagstiftningen. Jag återkommer tiU frågan om hur skyddet rättstekniskt skallutformas men vill förutskicka att jag har funnit den ordning som de sakkunnigahar föreslagit vara den från olika synpunkter mest lämpliga. De sakkunnigasförslag innebär som jag förut har nämnt, att köparen skall ha rätt attfrånträda sin rättshandhng frän försäljnings- tillfället och att en förutsättning för att han över huvudtaget skall bli bunden av sin rättshandling är att han i samband därmedskriftligen underrättas om sina rättigheter enhgt lagstiftningen. Denna metodbygger pä att köparen sammanträffar med säljaren eller dennes ombud vidförsäljningen. Metoden är sålunda inte praktiskt användbar vid telefonförsäljning.Sakkunnigförslaget innebär vidare, att konsumenten under en"ångerfrist" av skall kunna frånträda avtalet.Utgångspunkten för fristens beräkning skall vara sammanträffandet med säljareneller dennes ombud. Vid telefonförsäljning skulle det bli utomordentligt svårtatt bestämma utgångspunkten för fristen på ett sätt som undanröjerbevissvärigheterna. Jag är mot bakgrund av det sagda inte beredd att förordaatt lagstiftningen utvidgas att omfatta också sådan försäljning. Det äremellertid angeläget att utvecklingen på detta område noga följs. Deerfarenheter som man härigenom vinner kan tillvaratas vid det fortsatta arbetetpå konsumentköprättens område. Sammanfattningsvis föreslär jag alltså att den nu aktuellalagstiftningen skaU gälla när köparen har företagit den rättshandling somenligt vanliga regler är bindande för honom vid sammanträffande med säljareneller ombud för denne på annan plats än säljarens eller ombudets fastaförsäljningststäUe. Vid riksdagsbehandlingen avförslaget till lag om hemförsäljning uppmärksammades i motionen 1971:1436 avherr i m. fl. (fp) att telefonförsäljning inte avsågs komma attomfattas av lagen. Motionärerna förklarade sig instämma i de synpunkter somHusmodersförbundet anfört i sitt remissvar. Motionärerna ifrågasatte vidare ominte en skriftlig bekräftelse alltid skulle krävas vid försäljningsavtal somträffats i telefon. Åtminstone dä varans pris uppgår till ett visst belopp,förslagsvis , borde enligt motionärerna så vara fallet.Motionärerna anförde att när "ångervecka" införts för försäljning vidbesök i hemmet det säkerhgen skulle uppkomma en betydande osäkerhet hosallmänheten om inte telefonförsäljning också omfattas av lagen. Motionärernabefarade vidare att mindre nogräknade försäljare kunde komma att övergå fränhemförsäljning tiU telefonförsäljning om denna försäljningsform ger konsumentenmindre skydd. Motionärerna anslöt sig tUl statens pris- och kartellnämndsförslag att reglerna för telefonförsäljning bör bli föremål för särskildgranskning i fortsättningen. Enligt motionärernas uppfattning borde detta skegenom att en speciell utredning tillsätts och dä gärna en enmansutredning förenbart denna fråga så att en översyn erhålles snabbt. De hemställde därför attriksdagen i skrivelse tUl Kungl. Maj:t skulle begära att en sådan utredning komtiH stånd. förklarade sig i sitt av godkändabetänkande (LU 1971:10 s. )ha stor förståelse för de betänkligheter somkommit till uttryck i nämnda remissvar och i motionen 1971:1436 med anledningav att telefonförsäljning inte skulle omfattas av den föreslagna lagen. På deav föredragande statsrådet anförda skälen ansåg emellertid utskottet det intevara lämpligt att införa regler om sådan försäljning i lagen. Utskottet hänvisade emellertid tUl att pris- ochkartellnämnden i sitt remissvar anfört att det alltid är vanskligt att förutsehur effektiv en ny 1* 1972.8 saml Nr 5 lagstiftning kan bli och vilka verkningar den på det helataget kommer att få, särskilt när man ger sig in pä ett område som inte förutvarit föremål för någon speciell reglering. Utskottet ansåg i anslutning härtUlatt det var viktigt att man noga följde utveckhngen efter det att lagen trätt ikraft och att man undersökte i vilken män de nya reglerna kom att kringgås ochom allvarliga missförhållanden alltjämt kvarstod. Vid en sådanefterhandsgranskning syntes telefonförsäljning särskilt behöva uppmärksammas.Utskottet erinrade om att också departementschefen framhållit att det ärangeläget att utvecklingen i fråga om telefonförsäljning noga följs. Maj.ts uppmärksamhet sålunda var riktad på att ifrågavarandeförsäljningsform kunde komma att brukas för att kringgå den föreslagna lagenansåg utskottet att någon åtgärd i enlighet med motionsyrkandet inte varerforderlig. I motionen 1972:318 framhålles att det är en brist atttelefonförsäljning inte faller inom lagens område. Pä i huvudsak samma skälsom anfördes i den ovan refererade motionen 1971:1436 och efter att ha åberopatremissvaren från och samhälle och statens pris- ochkartellnämnd föreslår motionärerna att en snabbutredning, gärna i form av enenmansutredning, nu tillsätts i denna för många konsumenter viktiga fråga. Motionärema erinrar i sammanhanget om den form avtelefonterror, som i påtalade genom en enkel fråga är1970. En dataanläggning ringer upp och en bandspelare kopplas tUl, man svarar,och reklamen flödar i luren och finns utrymme förbeställning av företagets varor. Abonnenten har, fortsätter motionärerna, inteen chans att freda sig. Även om han eller hon lägger på luren är telefonenspärrad sä länge samtalet pågår. Oavsett om förfarandet strider mot televerketsbestämmelser har dessa missförhållanden förekommit. De utgör en skrämmandeutveckling av den moderna datatekniken som man här mötet i reklamens form,anför motionärerna avslutningsvis. De sakkunniga framhöll (prop. s. 24 f) att de konsumentersom ingått hemförsäljningsavtal självfallet inte alltid ångrar sig. Man tordetvärtom kunna utgå frän att köparen i flertalet fall vill fullfölja avtalet.Framför aUt, fortsatte de sakkunniga, kan detta antas i de fall då köparenredan i samband med att han avger sitt anbud eller sin accept gör en kännbarekonomisk uppoffring. I sammanhanget borde också beaktas att köparen kan haintresse av att få omedelbar leverans men att man å andra sidan får räkna meden viss obenägenhet hos säljarföretagen att medge leverans medan ångerfristenlöper. Det finns således, anförde de sakkunniga, ett konsumentintresse somtalar för att lagstiftningen inte ges ett aUtför vidsträckt tillämpningsområdeoch som bör vägas mot konsumentens intresse av att under vissa omständigheter kunna frånträdahemförsäljningsavtal. Ju större den uppoffring är som köparen gör genom attredan i samband med att han avger anbud eller accept betala hela eller en delav köpeskillingen, desto bättre grund har man för antagandet att han är fulltmedveten om avtalets innebörd och fast besluten att fullfölja det. Härtill kommer enhgt de sakkunniga att i de faU dåsäljarens representant uppsöker konsumenten pä dennes egen begäran förhållandenanormalt inte är så ogynnsamma för köparen att han behöver en betänketid.Sakligt sett kan det därför finnas skäl att begränsa lagstiftningen till defall då försäljaren kommer oombedd. Frågan om försäljaren verkligen kommitoombedd eller pä köparens begäran kan dock ge upphov till tvistigheter ochbevissvärigheter, varför en sådan avgränsning som den nämnda enligt desakkunnigas mening måste avvisas. Önskemålet att praktiskt sett utesluta falldå sammanträffandet mellan parterna skett pä köparens begäran kan dock i vissmån tillgodoses om man lämnar utanför lagens tillämpningsområde sädana köp därköparen betalar hela köpeskillingen eller en inte alltför obetydlighandpenning. Man kan enligt de sakkunniga förutsätta, att en person som självkallar en försäljare till sig och bestämmer sig för ett köp i allmänhet ocksåär angelägen att slutligt avtal skall komma till stånd och sålundaregelmässigt är beredd att betala minst den handpenning som ärföreskriven för att lagen inte skall bh tillämplig. De sakkunniga föreslog därför bl. a. att rena kontantköpskulle undantas från lagens tiUämpning. Frågan om lagstiftningen också borde omfatta kontantköpuppmärksammades vid remissbehandlingen av flera remissinstanser. Sålundaställde sig bl. a. , konsumentutredningen, , och samhälle kritiska tUl de sakkunnigas förslag attkontantköp skulle undantas frän lagens tillämpningsområde. Konsumentutredningenansåg att lagen bör gälla alla köp . Statens konsumentrådförordade att endast försäljning av böcker till ett belopp understigande 50kronor och försäljning av dagligvaror skulle undantas. Som skäl för attlagstiftningen också bör omfatta kontantköp åberopades bl. a. att konsumenten,när han företar sin rättshandhng, i de flesta fall torde uppfatta denna som välgenomtänkt och vara nöjd med köpet. Det är först när han fått överlägga medandra medlemmar av hushållet och jämföra det pris som han åtagit sig att betalamed priser pä motsvarande varor i butikshandeln som han kanske upptäcker atthan gjort en dålig affär. Vidare hävdades att äldre personer, som i särskildgrad är i behov av lagens skydd, inte gärna köper på avbetalning och dessutom istörre utsträckning än andra har förhållandevis stora penningsummor förvarade ibostaden. Det ansågs därför ligga nära tUl hands att förmoda att dessakonsumenter önskar betala hela köpeskil-hngen genast, utan att detta kan tassom tecken på att affären frän deras sida är väl genomtänkt. Föredragande statsrådet anförde för sin del (prop. s. 75)att det inte syntes honom lämpligt att föra in alla avtal som ingås vidhemförsäljning och försäljning i Ukartade former under lagenstillämpningsområde. Någon avgränsning är, framhöll han, nödvändig så attlagstiftningen inte kommer att omfatta exempelvis kontantförsäljning av livsmedelfrån varuhussar och hknande. Om köparen får varan levererad genast och såledesredan från början vet exakt vad han får samt dessutom är beredd att omedelbarterlägga hela vederlaget för det köpta, synes behovet av särskilt skydd varaavsevärt mindre än i de typiska hemförsäljningsfallen, där varan levereras iefterhand och köparen i en eller annan form får kredit, framhöll föredraganden.Han tillade att det f. ö. frän principiell synpunkt är mindre tilltalande attge köparen rätt att riva upp en affär som för båda parter enhgt vanliga reglerframstår som avslutad. Sädana situationer som de beskrivna borde därför enligtföredragandens mening undantas. Vidare underströk föredraganden att ett ganskalitet område undantas från lagstiftningen om denna inte omfattar kontantköp,eftersom det vid hem försälj ning och likartade försäljningsformer är regelbåde att varan levereras i efterhand och att köparen får kredit. Enligtföredraganden torde man vid köp av dyrbarare kapitalvaror bara i undantagsfallha anledning att räkna med att köparen helt fullgör sin del av avtalet vidförsäljnlngstUlfället, varför de mest skyddsvärda fallen i praktiken tordekomma att omfattas av lagstiftningen. Vid riksdagsbehandlingen uppmärksammades spörsmålet medanledning av två motioner. I motionen 1971:1437 av fm m. fl. (vpk)yrkades att lagstiftningen inte skall göra undantag för kontantköp och att 1 §tredje stycket i lagförslaget därför skulle utgå. I motionen 1971:1436 av herrMöller i m. fl. (fp) yrkades att ångervecka skulle införas också vidhemförsäljning med kontantbetalning om priset för det köpta uppgår till minst200 kronor. I motionen 1971:1437 anslöt sig motionärerna till de synpunkter somframförts i nämnda remissvar. I motionen 1971:1436 anförde motionärerna attkontanköp torde komma att öka i omfattning efter den nya lagens ikraftträdande.Motionärerna framhöll bl. a. att samma principiella skäl kan anföras förångervecka vid kontanköp som vid kreditköp, t. ex. köparens psykologiskaunderläge. Enligt motionärerna kunde det vidare inte anses "frånprincipiell synpunkt mindre tilltalande" att ge köparen, som betalarkontant, samma möjlighet som den som ingått kreditavtal att i lung och rofundera över det kloka i sitt beslut och att kunna ändra sig. Vidkontantförsäljning av livsmedel från varuhussar och liknande skulle enligtmotionärerna undantag lätt kunna göras genom att en nedre gräns för varans prissätts exempelvis vid . uttalade (LU 1971:10 s. 49) att det enligtutskottets mening förelåg skäl för att också kontantköp skulle omfattas avlagstiftningen. Sålunda gäller, anförde utskottet, också vid kontantförsäljningatt köparen befinner sig i ett psykologiskt underläge och att han saknarmöjlighet att jämföra pris, kvalitet m. m. i fråga om konkurrerande produkterpå det sätt som han kan göra vid besök i varuhus eller i flera med varandrakonkurrerande butiker, dvs. just omständigheter som föranlett den aktuellalagstiftningen. A andra sidan fann utskottet de av föredragande statsrådet framförda skälen för attkontantköp inte skall omfattas av lagstiftningen vara tungt vägande, ochutskottet ansåg sig efter övervägande böra inta samma ståndpunkt i frågan somdenne. Vid sitt ställningstagande hade utskottet beaktat att just i fråga omkontantköp den allmänna meningen torde vara att affären är avslutad när varanbetalats, varför det skulle te sig mindre tilltalande att ge köparen rätt attriva upp en sådan affär. Utskottet erinrade om att det i annat sammanhang uttalatsig för en efterhandsgranskning av den nya lagstiftningens verkningar. Vidsådan granskning är det, framhöll utskottet, angeläget att ocksåkontantförsälj-ningen uppmärksammas. I den män erfarenheterna ger vid handenatt förhållandena utvecklat sig dithän att även kontantförsäljning bör omfattasav lagstiftningen för att denna skall kunna ge åsyftat skydd måste givetvisfrågan tas upp till förnyad prövning, anförde utskottet. Under hänvisning till det anförda hemställde utskottet attmotionsyrkandena skulle avslås. biföll utskottets hemställan. Motionärerna anför bl. (se motion 1972:153 s. 10-11)att hemförsäljningslagen har varit i kraft alltför för att det skallvara möjligt att redan nu uttala sig om dess verkningar. Men, fortsättermotionärerna, redan i samband med att lagen antogs framfördes frånfolkpartihåll krav pä kompletteringar. Sådana krav kom också till uttryck vidKooperativa förbundets konsumentkongress. Motionärema anser att de skäl, som framförts för attregeln om ångervecka inte gäller vid kontant betalning och samtidig leverans,inte är bärande. Det är visserligen sant, anför motionärerna, att vid de flestaköp, som det här är fråga om, levereras varan senare och på kredit. Menobestridligen förekommer också kontantköp, och med den nya lagen finns detanledning anta, att en del försäljare i större utsträckning kommer att försökasälja kontant. Inte minst för äldre människor, som ibland förvarar storapenningsummor hemma och kan önska få ett köp avklarat sä fort som möjligt,föreligger enligt motionärerna ett stort behov av ett lagskydd mot övermmplandeförsäljning i bostaden. De praktiska gränsdragningsproblem, som uppkommer t.ex. i vad gäller livsmedelsförsäljning från varuhussar, dagstidningsförsäljninggenom bud etc, kan enligt motionärerna genom att de undantas från lagenstillämpningsområde genom en nedre gräns för varans pris, förslagsvis 200kronor. I likhet med vad som framfördes i motionen 1971:1436framhåller motionärerna vidare att samma principiella skäl kan anföras förånger-vecka vid kontantköp som vid kreditköp, nämligen det psykologiskaunderläge som den presumtive köparen lätt hamnar i vid hemförsäljning, överraskningseffekten,det faktum att andra varutyper än försäljarens inte kan överblickas; allt dettagäller också kontantförsäljningen. Motionärerna säger sig avslutningsvis intefinna det från principiell synpunkt mindre tilltalande att ge köparen som betalar en kontant summa möjlighet att i lugn och ro fundera över det kloka i sittbeslut och att ha möjlighet att ändra sig. Lagen om hemförsäljning, som träddei kraft , ger konsument möjlighet att frånträda vissa köp- . k. abonnemangsavtal som har ingåtts i hans bostad eller under andralikartade förhållanden genom att inom - "ångerveckan" -efter sammanträffandet med säljaren eller dennes ombud skriftligen meddelasäljaren att han frånträder avtalet. Lagen omfattar inte försäljning som skerper telefon. Ej heller gäller lagen vid försäljning mot kontant betalning omgodset överlämnas. I motionen 1972:318 av herrar i (fp) ochRomanus (fp) hemställs att hos Kungl. Maj:t skall begära attmöjligheterna att införa ängervecka vid telefonförsäljning snabbutreds. Imotionen 1972:163 av m. fl. (fp) hemställs att beslutaratt lagstadgad ångervecka införs också vid hemförsäljning med kontantbetalning,om priset uppgår till . Frågan huruvida lagen om hemförsäljning borde omfattaockså försäljning som sker per telefon prövades i samband med att föregåendeårs riksdag behandlade förslaget till lagstiftning i ämnet (prop. 1971:86).Till stöd för att telefonförsäljning borde omfattas av lagstiftningenframfördes i motioner i anledning av propositionen bl. a. att konsumenten vidtelefonförsäljning är i ett med övrig hemförsäljning jämförbart psykologisktunderläge. Många konsumenter har, framhölls det, svårt att motstå enförsäljares locktoner i telefon och säger hellre ja till anbudet än avbrytersamtalet. Eftersom bokköp ofta förmedlas på detta sätt ansågs det väsentligtatt också telefonförsäljning skulle omfattas av den nya lagen. Vidare anfördesatt när ångervecka införts för försäljning vid besök i hemmet det säkerligenskulle uppkomma en betydande osäkerhet hos allmänheten om intetelefonförsäljning också omfattas av lagen. Slutligen uttrycktes farhågor föratt mindre nogräknade försäljare kunde komma att övergå från hemförsäljningtill telefonförsäljning om denna försäljningsform ger konsumenten mindre skydd. erinrade i sitt av godkändabetänkande (1971:10) om att den rättstekniska metod, som valts för att beredakonsumenten avsett skydd vid hemförsäljning, innebär att köparen skall ha rättatt frånträda sin rättshandling frän försäljningstillfället (§4) och att en förutsättning för att han över huvud taget skall bli bunden avsin rättshandling är att han i samband därmed skriftligen underrättas om sinarättigheter enligt lagstiftningen (§ 2). Metoden bygger följaktligen på attköparen sammanträffar med säljaren eller dennes ombud vid försäljningen, och denär därför inte praktiskt användbar vid telefonförsäljning. Vidare skallutgångspunkten för ångerfristens beräkning vara sammanträffandet med säljareneller dennes ombud. Vid telefonförsäljning skulle det bli utomordentligt svårtatt bestämma utgångspunkten för fristen på ett sätt somundanröjer bevissvårigheterna. Med hänsyn till det anförda ansåg utskottet detinte lämpligt att då införa regler om telefonförsäljning i den föreslagnalagstiftningen. Utskottet hänvisade i sammanhanget till att pris- ochkartellnämnden i sitt remissvar anfört att det alltid är vanskligt att förutsehur effektiv en ny lagstiftning kan bli och vilka verkningar den på det helataget kommer att få, särskilt när man ger sig in pä ett område som inte förutvarit föremål för någon speciell reglering.