bet · FV01LU3 · 1972-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1972 LU 1972:3 Lagutskottetsbetänkande i anledning av motioner om vidgning av den statliga lönegarantin vidkonkurs. I motionen 1972:180 av i Ulfsbyn m.fl. (c, fp, m) hemställs att hos Kungl. Maj:t anhåller om utredningoch förslag om utvidgning av systemet med lönegaranti vid konkurs att ävengälla företagare och hans anställda i enlighet med vad som anförts i motionen. Imotionen 1972:317 av herrar () och Annerås (fp) hemställs att riksdagenbeslutar anhålla hos Kungl. Maj:t att förutsättningarna för den utvidgning avlönegarantisystemet, som angivits i motionen, utreds. En gäldenär som är på obestånd kan enligtbestämmelser i konkurslagen försättas i konkurs på egen begäran eller efteryrkande av borgenär. Har gUldenären vid konkursutbrottet endast obetydlig egendomeller ingen egendom alls, avskrivs konkursen efter en handläggning i enklaformer. En sådan konkurs vanligen kallad fattigkonkurs utmärks av attkonkursboet inte förslår till bestridande av konkurskostnaderna och attsäkerhet inte heller ställs för dessa. Om gäldenären däremot har viss egendomvid konkursutbrottet, skall egendomen tas om hand av en särskiltutsedd förvaltare. Egendomen skall därefter säljas så snabbt och såfördelaktigt som möjligt. Influtna medel fördelas mellan borgenärerna enligten i lag föreskriven ordning. En konkurs som handläggs på det sist angivnasättet betecknas ofta förvaltarkonkurs. Iförvaltarkonkurs imderrättas alla kända borgenärer om konkursen. För att fåutdelning måste borgenär bevaka sin fordran. Om han gör anspråk på förmånsrätttill betalning, skall han ange detta i sin be-vaknlngsmlaga. Tiden inorn vilkenbevakning skall ske skaU konkursdomaren bestämma till minst fyra och högst tioveckor från konkurs-beslutet. Borgenärkan även efter bevakningstidens utgång bevaka sin fordran, s. k.efterbevakning. Det sker då på borgenärens egen bekostnad. För efterbevakninggäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet om bevakning. 8 saml Nr 3 Det åligger förvaltaren att sälja konkursboetsegendom, i princip så snart det kan ske efter första borgenärssammanträdet.Försäljningen skall ske enligt i lag bestämda former. Utdelningtill borgenärerna sker i viss ordning enligt bestämmelsema i förmånsrättslagen(1970:979). Lagen utgår från att alla borgenärer I princip skall behandlaslika. Fordringar får därför förmånsrätt till betalning endast om verkligtstarka skäl finns härför. I lagen skils mellan särskilda och allmännaförmånsrätter. Särskilda förmänsrätter belastar endast bestämd egendom medanallmän förmänsrätt i princip avser all gäldenärens egendom. Av de särskildaförmånsrätterna utgörs flertalet av sådana som följer med panträtt ellerretentionsrätt. Bland de allmätma förmänsrätterna är den som tillkommer fordranpå lön eller pension den viktigaste. I förmånsrättslagen har Införts dennyheten, jämfört med tidigare gällande rätt, att inteckningar i fast egendomhar företräde framför löne- och pensionsfordrmgar. Genom den nya lagen harvidare gruppen av oprioriterade fordringar blivit något större . Defrån ekonomisk synpunkt tyngst vägande fordringarna utan förmånsrätt tordedock även i fortsättningen komma att bli leverantörsfordringar och liknande. Denförmånsrätt för lönefordran som arbetstagarna har vid arbetsgivarens konkurshar länge ansetts utgöra ett otillräckligt löneskydd. Det händer nämligen inteså sällan att arbetstagarnas fordringar på inne-stående lön är värdelösa därföratt konkursboet praktiskt taget saknar tillgångar. Även om i konkurserlöneanspråken blivit helt eller delvis tillgodosedda har arbetstagarna oftafått vänta upp tUl eller längre på betalnmg. För att komma tillrätta med dessa missförhållanden och för att säkerställa arbetstagarnaslönefordringar infördes genom lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vidkonkurs en garanti för att arbetstagarna skall erhålla avtalade löner. Dennalag har i sin tur varit en fömtsättnuig för den ovan redovisade omkastningen avföreträdesordningen mellan fastighetsinteckningar och lönefordringar. Enligtlönegarantilagen svarar staten för betalning av arbetstagares fordran hosarbetsgivare som efter försätts i konkurs. De fordringarsom skall omfattas av detma garanti är sådana löne-och pensionsfordringar somhar förmånsrätt i konkursen. Betalning utgår för varje arbetstagare medsammanlagt högst ett belopp som motsvarar efter lagändring 1971 (prop.1971:178, LU 1971:26) fem basbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Basbeloppetutgör f. n. Fordringar på framtida pension utgår dock utan någonbeloppsbegränsning. Garantibelopp betalas i förvaltarkonkurs när bevakad fordransom omfattas av garantin lämnats utan anmärkning eller senare bUvltutdelningsgill. Vid s. k. fattigkonkurs betalas garantibelopp när fordran efterprövning av kronofogdemyndighet furmits vara betalningsgrundande. StatenInträder I fråga om utbetalat garantibelopp i arbetstagarens Utdelning i konkursen för arbetstagarens lönefordringartillfaller således staten. Lönegarantinfinansieras genom arbetsgivaravgifter. Tills vidare skall en särskildlönegarantiavgift tas ut av det avgiftsimderlag som gäller förberäkning av arbetsgivaravgiften till sjukförsäkringen. I motionen 1972:180 framhålls att det är angeläget,att frågan om en utvidgning av lönegarantin vid konkurs till att gälla även företagarei vissa fall nu tas upp till utredning. Det måste enhgt motionärema nämligenanses i hög grad otillfredsställande att lönegarantin inte kan tillämpas, t.ex. i fall där en underleverantör drabbas av förluster i en konkurs efter detatt han och hans anställda tillskapat betydande värden för konkursboet genommanuellt arbete. Motionärerna anser det rimligt att lönegarantin snarastutsträcks till att omfatta företagsledaren och hans anställda vid sådanakonkurser där företagsledaren inte varit vållande. Det förhållandet att lagenännu Inte varit i kraft bör enligt motionärema inte utgörahinder för en utredning med syfte att åstadkomma en rättvisare lösning avifrågavarande problem. Imotionen 1972:317 framförs liknande synpunkter som I motionen 1972:180.Motionärema framhåller dämtöver att det nu torde vara lämpligt att föranstaltaom den utredning som justitiemmistem i propositionen med förslag tilllönegarantilagen ansåg nödvändig för en bedömning av frågan om en utvidgningav den statliga lönegarantin. Om en sådan utredning kommer till stånd,förefaller det motionärema mycket lämphgt att kravet på bestämmelser ägnade attskydda även företagarenleverantören görs till föremål för ett objektivtstudium. Därvid bör särskilt observeras önskvärdheten av att kretsen avprivilegierade borgenärer ej utvidgas därhän att den normale varuleverantörensrättsställning ytterligare radikalt försämras. Sistnämnda kategorifordringsägare har nämligen genom den av riksdag beslutade lagen omförmåns-berättigade skattefordringar m. m. redan kommit i en svag position. Enfortsatt försämring av dessa borgenärers ställning i konkurs kan, framhållermotionärema, komma att resultera i en så restriktiv kreditgivning frän de storaföretagens sida, att den mindre företagsamheten, som redan har allvarligakapitalförsörjnings- och kreditproblem, försätts i ett ännu svårare läge. Till grund för lagen om statiig lönegaranti vidkonkurs ligger en Inom upprättad, dagtecknadpromemoria (Stencil In 1970:3) med förslag till lagstiftning I ämnet. ,som remissbehandlades, berörs inte den av motionärema begärda lönegarantin förvissa företagare. Iavgivet remissvar framhöll hantverks- och industriorganisation (SHIO)att det föreslagna löneskyddet borde omfatta även företagare på samma villkorsom skulle gälla för arbetstagare. Organisationen erinrade i sammanhanget om detnytänkande som det hade förekommit beträffande socialt skyddför olika gmp-per inom samhället. Det är en självklarhet att företagarenskall kunna åtnjuta samma sociala skydd som en anställd. Organisationen erinradevidare om att arbetslöshetskassor i princip tidigare var tillgängliga endastför anställda. fitms arbetslöshetskassor för företagare, och SHIO hadeför sm del varit pionjär på detta område. SHIO framhöll att frågan om införandeav lönegaranti vid konkurs berördes i samband med organisationenstreårskongress tidigare . Enligt SHIO förelåg det en betydande likhetmellan de fordringar som löntagare hade vid konkurs och de fordringar som enunderentreprenör hade. Bägge, såväl löntagaren som underentreprenören, hadegenom arbete tillfört konkursboet ekonomiska värden som utgjorde tillgångar viduppgörande av boet. fann det otillfredsställande att underentreprenöremastrygghetsproblem hade lämnats obeaktade vid utarbetandet av den nu behandladepromemorian. Enligt organisationens uppfattning måste minimikravet vara attåtminstone den del av entreprenörens fordringar skyddades som avsäg deanställdas och egen arbetsinsats. Detta borde kunna ske genom en vidgning avtillämpningsområdet för den offentliga lönegarantin. till riksdag avgivna propositionen (1970:201) med förslag tilllag om statlig lönegaranti vid konkurs berörde departementschefen den av SHIOväckta frågan och anförde följande. I en konkiu-s, särskilt inom byggnadsbranschen,bevakas ofta fordringar av underentreprenörer. Fordringarna avser tlU en delersättning för entreprenörens egen och hans anställdes arbetsinsatser. SHIO haransett att den statliga lönegarantin skall omfatta även sådana fordringar.Frågan humvida en sådan utvidgning av garantins omfattning är motiverad kanemellertid inte besvaras utan närmare utredning. En sådan kan inte genomförasi detta sammanhang. I rättstekniskt hänseende gäller att den ram för garantinsomfattning som dras upp genom anknytningen till löneprivilegiet inte tillåterden tänkta utvidgningen till underentreprenöremas fordringar. Dessa är f. n.inte utmstade med förmånsrätt {jfr prop. 1970: 142 s. 84). Jag anser på grundav det anförda att önskemålet om en vidgning av garantins omfattning tillunderentreprenörsfordringar inte kan tillgodoses I förevarande sammanhang. Med anledning av propositionen väcktes motioner (I:1376 och II: 1601) med samma yrkande som i förevarande ärende.Första lagutskottet framhöll i sitt udätande (ILU 1970:79) att utskottetdelade motionärernasuppfattning att det kunde föreligga likheter mellan fordringar som i konkursrestes av löntagare, och underentreprenörer; inte sällan var situationen denatt bägge genom arbete underentreprenören ofta också genom egna anställda tillfört konkursboet ekonomiska värden som utgjorde tillgångar i boet.Utskottet anförde vidare. Visst fog kan därför finnas för ett särskilt skyddför åtminstone den del av underentreprenörens fordringar som avser anställdasoch egen arbetsinsats. Å andra sidan kan man inte bortse från att en utvidgningav lönegarantin drar med sig ökade kostnader. Dessutom gäller somdepartementschefen framhåller att lönegarantins anknytning till löneprivilegietpå rättstekniska grunder gör det svårt att åstadkomma någon mot motionskravensvarande utvidgning av lönegarantin. Frågan kan därför som motionärerna självaframhåller mte lösas utan närmare utredning. Tillräckligt underlag för enbegäran härom från sida synes emellertid knappast föreligga. Med hänsyn till det. anförda avstyrkte utskottetmotionerna. Utskottets utlåtande, som var enhälligt, godkändes av . Vid riksdag väcktes en motion (1971:654) isamma ämne som det nu ifrågavarande. fann för sin del inteanledning att inta aiman ståndpunkt tiUförevarande spörsmål än den förstalagutskottet tidigare hävdat. underströk i sitt betänkande (LU1971:4) även att Ifrågavarande lagstiftning endast varit i kraft en kortaretid, varför praktiska erfarenheter av densamma saknades, och utskottethemställde att motionen inte skulle föranleda någon åtgärd.Betänkandet godkändes av . Enligt lagen om statlig lönegaranti vid konkurssvarar staten för betalning av arbetstagares fordran hos arbetsgivare somförsatts i konkurs efter . De fördringar som omfattas avdenna garanti är sådana löne- och pensionsfordringar som har förmånsrätt ikonkursen. Betalning utgår för varje arbetstagare med'sammanlagt högst ettbelopp som motsvarar fem basbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Imotionerna hemställs om en utredning i syfte att få till stånd en utvidgning avlönegarantin till att omfatta även vissa företagare. Motionärerna åsyftarframför allt vissa underleverantörer. Såsomframgår av den föregående redogörelsen framfördes under förarbetena tilllönegarantilagen önskemål om att löneskyddet även skulle omfatta underentreprenörer,vilka genom arbete tillfört konkursboet ekonomiska värden som utgjordetillgångar vid avvecklingen av boet. Departementschefen avvisade emellertid iden till gmnd för lagen liggande propositionen tanken på en sådan utvidgningav lönegarantins omfattning.I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen väcktes motioner med sammayrkande som i förevarande motion. Första lagutskottet anförde i sitt avriksdagen godkända utlåtande att visst fog kunde finnas för ett särskilt skyddåtminstone för den del av underentreprenörens fordringar som avsåg anställdasoch egen arbetsinsats. Å andra sidan kunde man enligt utskottet inte bortsefrån att en utvidgning av lönegarantin drog med sig ökade kostnader. Dessutomgällde såsom departementschefen framhålUt att lönegarantins anknytrung tilllöneprivilegiet på rättstekniska grunder gjorde det svårt att åstadkomma någonmot motionskraven svarande utvidgning av lönegarantin. Frågan kunde därför enligtutskottets mening inte lösas utan närmare utredning. Utskottet ansåg emellertidtillräckligt underlag för en begäran härom från sida knappastföreUgga och avstyrkte därför motionerna. Fråganblev ånyo föremål för behandling vid riksdag i anledning av en motionmed liknande yrkande som de nu ifrågavarande. fann för sin delinte anledning att inta annan ståndpunkt till förevarande spörsmål än denförsta lagutskottet tidigare hävdat. Utskottets betänkande godkändes av . Någonomständighet, som kan ge anledning att nu frångå den av tidigareintagna ståndpunkten, har enligt utskottets mening inte inträffat sedan frågansenast prövades. att avslårmotionerna 1972:180 och 1972:317. Närvarande:herrar i (fp), (). (), fröken (s), herrar (), i (c), (),()*, ()*, (), herrar iSödertälje (s), (vpk), i (s) och (). *Ej närvarande vid betänkandets justering.