bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — fråganhuruvida en successiv minskning av skadeståndsrättens betydelse ger upphov tillbehov av andra regler med samma skadeförebyggande effekt som man åtminslonehittills i allmänhet har tillerkänt skadeståndsreglerna. Meddessa utgångspunkter vill jag först behandla privat liv-, olycksfalls- ochsjukförsäkring (i det följande brukas för enkelhetens skull endast termernaliv- eller olycksfallsförsäkring). Sådan försäkring i form av enskild ellerkollektiv försäkring, s. k. gruppförsäkring har stor spridningoch kan antas spela en viktig roll som ersättningssystem. I sin nuvarandeutformning utgör dock denna försäkringsform inte något fullgott instrument omman vill få till stånd ett generellt verkande ersättningssystem, som leder rättvis fördelning av kostnaderna och ett rationellt utnyttjande avresurserna. Försäkringarna är regelmässigt så utformade, att ersättningarnainte är direkt anpassade till det konkreta ersättningsbehovet. Utfallandeförsäkringsbelopp är till stor del schematiskt beräknade, och i princip väljerförsäkringstagarna själva omfattningen av det skydd de vill ha. Premiernabestäms på grundval av dels försäkringsbeloppens storlek, dels enriskbedömning med hänsyn till försäkringstagarens kön, ålder, hälsotillstånd,etc. Det sker ingen differentiering efter betalningsförmågan hos de enskildamedlemmarna i försäkringskollektivet. Däremot råder det en nära relationmellan storleken av å ena sidan vars och ens bidrag till försäkringensfinansiering och å andra sidan den förmån som bereds honom, om han råkar ut förett skadefall. Ytterligarebör påpekas, att gällande bestämmelser om förhållandet mellan skadestånd ochliv- eller olycksfallsförsäkring av sedvanlig typ, s. k. summaförsäkring,ibland leder till överkompensation. Summaförsäkring avräknas inte på etteventuellt skadestånd, och försäkringsgivaren kan följaktligen inte helleråterkräva försäkringsersättningen från den skadeståndsskyldige. Det betyder,att den som har en olycksfallsförsäkring och lider en skada för vilken han kanfå fullt skadestånd av annan person (t. ex. ur trafikförsäkringen) schematisktuttryckt får dubbel täckning för så stor del av skadan som motsvararolycksfallsförsäkringsbeloppet. Denna effekt är särskilt påfallande vidindividuella olycksfallsförsäkringar till höga belopp. Försäkringar av dentypen förekommer av naturliga skäl framför allt bland höginkomsttagare,överkompensation uppträder således företrädesvis i fall där det är socialt settminst motiverat. Det förhåller sig troligen t. o, m. så, att graden avöverkompensation står i omvänd proportion till ersättnings-behovet. Åtskilligaav de svagheter som vidlåder liv- och olycksfallsförsäkringssystemet somersättningsanordning är dock inte nödvändigt förknippade med systemet somsådant. Det är ingenting som hindrar att försäkringsförmånerna anpassas närmare till de enskilda försäkringstagarnas er- sättningsbehovoch att man sålunda helt eller delvis överger den schemati-sering som iallmänhet tillämpas. I det hänseendet kan man ansluta nära till deberäkningsgrunder som tillämpas inom skadeståndsrätten. Särskilt bör påpekasatt önskemål om ersättning för icke-ekonomisk skada väl kan tillgodoses även iförsäkringssystem av detta slag. Det torde visserligen av tekniska skälförutsätta en långtgående schematisering av ersättningsbeloppen. Detta utgördock inte någon nyhet. De ersättningar för ideell skada som f, n, utgår uransvarsförsäkring är starkt schablo-niserade, och schablonerna torde utansvårighet kunna överföras till olycksfallsförsäkringen. De berörda formerna avöverkompensation kan undanröjas eller i varje fall motverkas genom attreglerna om förhållandet mellan skadestånd och summaförsäkring ändras, så attutfallande försäkringsbelopp helt eller delvis avräknas på utgåendeskadestånd. Hithörande frågor är redan under övervägande inom 1966 årsskadeståndskommitté och del finns därför anledning räkna med att de inom ennära framtid får en tillfredsställande lösning. Demöjligheter som sålunda finns att differentiera det privata personförsäkringssystemeti fråga om både ersättningsnivån och kostnadsfördelningen efter skiftandebehov och önskemål gör systemet som sådant vida överlägset skadeståndsrätten.Det ligger emellertid i systemets natur att det förutsätter frivillig medverkaninte bara av försäkringsgivarna utan också från förmånstagarnas, dvs. depresumtivt skadelidandes, egen sida för att det över huvud taget skall träda ifunktion. Häri ligger uppenbarligen dess största svaghet. Självfallet kan detinte komma i fråga att lagslifl-ningsvägen ålägga enskilda personer att skyddasig mot skadefall genom privat försäkring. Man frågar sig då om det över huvudtaget är meningsfyllt att i detta sammanhang räkna med en utveckling av detprivata personförsäkringssystemet som ett realistiskt alternativ tillskadeståndsrältsliga reformer. Fråganlär få besvaras nekande, i den mån man har individuellt tecknade liv- ocholycksfallsförsäkringar i tankarna. Men det är inte dessa försäk-lingar som böruppmärksammas i första hand. Det är de olika slag av gruppförsäkringar somredan har vunnit vidsträckt utbredning som är av intresse. Sådana försäkringartillkommer normalt inte på initiativ av enskilda medborgare. Bakom gruppförsäkringarnastår regelmässigt sammanslutningar av skilda slag, främstlöntagarorganisationer, med uppgift att tillvarata sina medlemmars ekonomiskaintressen. Vi har ett väl utvecklat system av intresseorganisationer i vårtland, inte bara på arbetsmarknaden. Dessa organisationers verksamhet präglas aven stark medvetenhet och ansvarskänsla i sociala frågor som rör medlemmarnasintressesfär. I stor omfattning har befintliga gruppförsäkringar kommit tillstånd efter förhandlingar mellan organisationerna på arbetsmarknaden. ningräkna med att denna utveckling kommer att fortsätta. Därigenom kommer storagrupper av vårt folk att beredas ett avsevärt förbättrat skydd mot åtskilligaskaderisker i och utanför arbetslivet. Men det bör finnas goda förutsättningarför att aktiva insatser av existerande intresseorganisationer skall resulterai en förstärkning av ersättningsskyddet i denna form också när det gäller andraskaderisker än sådana som kan väntas bli täckta genom överenskommelser mellanarbetsmarknadsparterna. Med den syn på personskadeersättningsproblemen och påde berörda skadeståndsrättsliga resp, försäkringsmässigacrsättningsmetoderna som jag har gett uttryck åt i det föregående ser jag detsom något naturligt att berörda organisationer tar initiativ till sådanaförsäkringsanordningar som jag här har beskrivit. Självfalletfinns det åtskilliga ersättningsproblem som av praktisica skäl inte kan få enlösning på denna väg. Det finns skaderisker som inte manifesterar sig såspecifikt för en viss grupp av medborgare att det ter sig naturligt förintresseorganisationerna att ta upp ersättningsfrågorna i sin verlc-samhet. Bl.a. gäller detta åtskilliga av de skadefall som drabbar medborgarna iprivatlivet. Detta utesluter inte att ersättningsproblemen också på sådanaområden i många fall kan lösas genom försäkringsanordningar av liknande slag.Så kan ske genom att det allmänna träder in och spelar den roll som i andrafall bör tillkomma enskilda organisationer. I de fall jag nu har i tankarna ärdet emellertid inte praktiskt möjligt att lösa finansieringsfrågorna viadirekta eller indirekta bidrag från medlemmarna av ett avgränsat kollektiv. Manfår därför här falla tillbaka på metoder som har närmare släktskap med dem somkommer till användning inom skadeståndsrätten. I den mån det rör sig omskaderisker som är direkt framkallade genom en i organiserade former bedrivenverksamhet, ligger det nära till hands att kostnaderna för behövligaförsäkringsanordningar bestrids av den som utövar verksamheten. Så t. ex.faller det sig naturligt att den ekonomiska bördan av förluster genom skadortill följd av medicinsk felbehandling via för lämpligt utformade försäkringarbärs av huvudmännen för sjukvårdsinrättningarna resp. de privatpraktiserandeläkarna och tandläkarna. På liknande sätt förhåller det sig med vissa av deskador som orsakas av farliga industriprodukter, där ansvaret för att ettförsäkringsskydd upprätthålls lämpligen bör åvila produktionsföretagen. Skenbartkan det synas som om man under dessa förhållanden lika väl kunde gå framskadeståndsvägen. Den väsentliga skillnaden föreligger dock att ettförsäkringssystem, som verkar direkt till förmån för de skadelidande och alltsåfår karaktären av en kollektiv olycksfallsförsäkring, inte är behäftat med detskadeståndsrättsliga systemets svagheter utan kan så att säga skräddarsys förde behov och önskemål som vid varje tid föreligger på det aktuella området ochunder hänsynstagande till de ekonomiska verkningarnaav den ena eller andra typen av försäkringssystem, och detta utan att det valman träffar i olika detaljfrågor behöver bli prejudicerande på andra områden. Vilkaåtgärder som än kan vidtas från det allmännas sida i syfte att få till ståndförsäkringsmässiga lösningar av detta slag, är det dock ytterst fråga ommetoder som bygger på frivillig medverkan från både försäkringsbolagens och olikamedborgargruppers sida. Visserligen finns det anledning räkna med att dennamedverkan kommer att lämnas i de allra flesta fall och att åtskilligaersättningsproblem blir lösta på detta sätt. Det kan emellertid på vissaområden visa sig på grund av intressemotsättningar eller av andra orsaker intevara möjligt att nå tillfredsställande resultat. För egen del vill jag inteutesluta att det i ett sådant läge kan bli aktuellt att tillgripa lagstiftningför att genomdriva önskvärda lösningar. Som jag har antytt kan ivissa undantagsfall en skadeståndsrättslig lagstiftning vara den metod som börväljas. Men det kan väl tänkas att en lagreglering i stället bör gå ut pä etttvångsvis genomförande av direkta försäkringsanordningar till förmån för deskadelidande utan att man härvid behöver bygga upp systemet påskadeståndsrättslig grund. Att man på detta sätt inriktar sig på en frigörelsefrån skadeståndsreglerna har den fördelen att ersättningssystemen kandifferentieras i fråga om såväl förutsättningarna för rätten till ersättningoch ersätlningarnas storlek som finansieringsmetoderna efter vad som i varjesärskilt fall befinnes önskvärt från sociala och samhällsekonomiska synpunkter.Av stor betydelse är bl. a. att man undgår de komplikationer som deskadeståndsrältsliga reglerna om verkan av med-vållande för med sig. Demetoder att lösa ersättningsproblemen som jag här har diskuterat kan intetillämpas i alla tänkbara lägen. Det finns skaderisker som inte kan hänförastill avgränsade grupper av skadelidande på ett sätt som gör det möjligt attlita till initiativ från en eller flera intresseorganisationers sida och vilkainte heller härrör från verksamhet av sådant slag att man kan tänka sigförsäkringsmässiga anordningar tillkomna på initiativ av det allmänna menbekostade av den som utövar verksamheten. Som typexempel kan anföras skadorgenom våldsbrott. För sådana och liknande fall får man i stället tänka sig enlösning genom direkta stödåtgärder från det allmännas sida, dvs. den fjärde ochsista av de ersättningsanordningar som jag nämnde i inledningen till dettaavsnitt. Från tekniska synpunkter är det givetvis tänkbart att sådanastödåtgärder utformas på grundval av ett skadeständsrättsligt regelsystem,närmast då i den formen att det allmänna genom lagstiftning åläggs att påobjektiv grund och även i övrigt enligt skadeståndsrättsliga principer svaraför skador också i fall då dessa inte har något orsaksmässigt samband med den offentliga verksamheten. Som har framgått av min tidigare redo- görelseför aktuella reformönskemål (avsnitt 1.3.) har förslag i den riktningen förtsfram just när det gäller de s. k. brottsskadorna. Maj:t har emellertid på grundval av överväganden som nära anslutertill de kritiska synpunkter på de skadeståndsrättshga ersättningssystemen somjag här har utvecklat - tagit avstånd från dessa förslag i samband med att iårets statsverksproposition begärts visst anslag från vilket gottgörelse åt demsom lidit personskada genom brott skall kunna beredas i särskilt ömmande fall(prop. 1971: 1 bil. 4 s. 14). Liknadeingripanden till förmån för andra grupper av skadelidande som är särskilt illaställda i ersättningshänseende och vilkas skyddsbehov inte kan tillgodoses påandra vägar kan komma att aktualiseras . Behovet och lämpligheten avingripanden av detta slag från samhällets sida måste emellertid prövasförutsättningslöst från fall till fall och inte i något avseende bindas avnågra på förhand uppställda riktlinjer. Ensådan utveckling på personskadeområdet som jag här har skisserat innebär intebara att skadeståndsrättens betydelse som ersättningsanordning relativt ochabsolut sett successivt minskar. Den medför också att skadeståndsrätten blirmindre användbar som medel i samhällets strävanden att motverka skadegörandehandlingar. Man får då räkna med att möta den invändningen mot den härförordade reformpolitiken att denna i alltför hög grad reducerar skadeståndetspreventiva effekt. Trots att skadestånd är i vidsträckt omfattning täcktav ansvarsförsäkring hävdas nämligen ofta och från många håll, attskadeståndsreglernas preventiva funktion är ett av de viktigaste ocheffektivaste instrumenten i samhällets strävanden att förebygga skador. Jaghar för egen del redan tidigare uttalat att jag anser föreställningarna omskadeståndets preventiva verkan när det gäller personskador vara starktöverdrivna, och jag vill i första hand hänvisa till vad jag har anfört i detsammanhanget. Men inte heller för den som intar en motsatt ståndpunkt utgördetta något argument mot att sådana försäkringsanordningar som här hardiskuterats träder i stället för skadeståndet. Preventionssynpunkterna skullekunna tillgodoses genom att de berörda försäkringsinrättningarna tilläggsbefogenhet i någon omfattningkanske t. o. m. åläggs att i vissa fall helt eller delvis återkräva utgivnaersättningsbelopp av dem som har vållat skadorna Ett system med ekonomiskasanktioner som bygger på regressregler av detta slag torde i själva verketkunna utformas och administreras så att det blir betydligt smidigare ocheffektivare som preventivt instrument än det direkta skadeståndsansvaret. Bl.a. skulle sociala och psykologiska hänsyn kunna tillgodoses på ett helt annatsätt än som är möjligt genom dylikt ansvar. Under dessa förhållanden ochoavsett vilken grundinställning man har i fråga om skadeståndsrättens värde somskadeförebyggande instrument kan man enligt min mening inte utifrånpreventionssynpimkter rikta kritik mot en reformpolitik som går ut på attskadeståndsrättens betydelse som ersättningsanordning minskas till förmån fördirekt verkande försäkringsanordningar. Äveninom ramen för en utveckling i här antydd riktning blir det emellertid utrymmeför och behov av skadeståndsrättsliga reformer. Som jag har antytt redan i detföregående .måste regelsystemet på detta område kontinuerligt anpassas tilländrade samhällsförhållanden. Vid min behandling i det följande avföreliggande reformförslag eller -önskemål kommer jag att ta upp åtskilligafrågor om enskildheter i det nu aktuella och framtida reformarbetet. 1 övrigthänvisar jag till det utredningsarbete som f. n. bedrivs inom 1966 årsskadeståndskommitté, vars direktiv jag har berört i det föregående (avsnitt1.2.4.). Härutöver finns inte anledning att nu gå in på någon detaljdiskussionav det framtida reformprogrammet. Jaganser mig emellertid böra något beröra en fråga av principiell betydelse ochallmän räckvidd, som får särskild aktualitet i ljuset av de allmänna synpunkterpå personskadeersättningsproblemen som jag har utvecklat. Avhär berörda ersättningsanordningar är skadeståndsrätten den enda som vilar på grundsatsenom full ersättning. Den principiella utgångspunkten för skadeståndsreglerna ärsom nämnt att den skadelidande skall försättas i den ekonomiska situation somskulle ha förelegat om skadan inte hade inträffat. I detta avseende skiljer sigskadeståndsrätten från existerande försäkringsanordningar. Mankan inte räkna med att de olika försäkringsanordningar som här har diskuteratsunder överskådlig tid utvecklas därhän att de ens tillsammantagna kommer attbereda alla skadelidande full ersättning enligt nuvarande skadeståndsrättsliganormer. Så länge grundsatsen om full ersättning i angiven meningupprätthålls inom skadeståndsrätten, får man sålunda räkna med att ävenframdeles arbeta parallellt med minst två, ofta tre olika ersättningsanordningari de enskilda skadefall där rätt till skadestånd över huvud taget föreligger.En sådan ordning måste vara ägnad att komplicera och fördyra skaderegleringen. Dennaskadeståndsrättsliga grundsats är emellertid ingalunda oantastlig Som framgårav det föregående ser jag frågan om ersättning för personskada som ett iförsta hand socialt problem. Med ett sådant synsätt måste den vägledandesynpunkten vid de generellt verkande ersättningssystemens utformning vara, altendast socialt och samhällsekonomiskt motiverade ersättningsbehov skalltillgodoses. Med denna utgångspunkt är det ingen självklarhet att ersättningfrån sådana system alltid skall utgå för hela den ekonomiska förlust som hardrabbat en skadelidande. Man kan inte avvisa en ordning som innebär, att enskildaskadelidande själva får bära enviss del av sina förluster i stället för att via ersättningsregler av olikaslag vältra över dem på andra medborgare. Det är inte något orimligt krav attde skadelidande framför allt personer med höga inkomster själva sörjer fören del av det ekonomiska skyddet mot den risk att drabbas av kroppsskada somvarje medborgare är utsatt för. Den grundsats om full kompensation för lidnaförluster som våra nuvarande skadeståndsregler bygger på gäller inte hellerundantagslöst i alla utländska rättssystem. Vi behöver inte gå längre än tillvåra grannländer och för att finna exempel påskadeståndsrättsliga system som i realiteten om än inte formellt inrymmerlångtgående begränsningar av skadeståndsersättningarna vid personskada. Detkan inte göras gällande att rättstillståndet i dessa länder präglas avbristande social trygghet eller att den där rådande ordningen i övrigt haftsocialt eller samhällsekonomiskt menliga verkningar. Att införa sådana begränsningar också hos ossskulle visserligen innebära ett väsentligt avsteg från de principer somhittills tillämpats i vår skadeståndsrätt men skulle slå i fullöverensstämmelse med önskemålet att åstadkomma social rättvisa och ensamhällsekonomiskt mera rationell fördelning av förlusterna genom skadefall.Det erbjuder inte några rättstekniska svårigheter att genomföra reformer idenna riktning. I det nuvarande 6 kap. SL eller den del av en ny skadeståndslagstiftningsom kommer att motsvara reglerna om person skadeersättning i detta kapitel kaninfogas bestämmelser om att Aid beräkning av ersättning för förloradarbetsförtjänst eller ersättning tiH efterlevande hänsyn skall tas endast tillinkomster upp till en viss nivå förslagsvis uttryckt i multiplar avbasbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Lagändringar av denna innebördövervägs redan nu inom 1966 års skadeståndskommitté. Med utgångspunkt i dengrundsyn på personskadeersältningsfrågorna som jag här har gett uttryck åtanser jag det följdriktigt att man också överväger att kompletterasådana bestämmelser om inkomstgränser med föreskrifter om att skadestånd tillden som drabbats av bestående arbetsoförmåga och ersättning till efterlevandeåtminstone i vissa högre inkomstskikt inte skall beräknas på helainkomstunderlaget. Attsådana begränsningar av ersättningsnivån i skadeståndsrätten genomförs behöverinte medföra att de sliadelidande ställs utan möjlighet att få gottgörelse förden del av sin skada som inte täcks av vare sig socialförsäkringen eller andrakollektiva och generellt verkande ersättningsanordningar. Reformerna är endastett uttryck för att det i viss omfattning bör ankomma på den enskildemedborgaren att själv sörja lör det ekonomiska skyddet. Här Icommer framförallt olycksfalls- och livförsäkringar av traditionell typ alt spela en vildigroll. Det får förutsättas all det enskilda försäkringsväsendet också iframtiden kommer att erbjuda sådana försäkringar för demsom med hänsyn till begränsningarna av kompensationsnivån i övrigaersättningssystem anser en komplettering behövlig. Ersättning för sakskada. Redan i detföregående har jag framhållit ett flertal omständigheter, som gör attersättningsproblemen ter sig annorlunda när det gäller sakskador än i fråga ompersonskador. Den kritik som jag har riktat mot det skadeståndsrältsligaregelsystemet äger visserligen i allt väsentligt sin giltighet också föregendomsskadornas vidkommande. Sociala och humanitära hänsyn gör sigemellertid inte gällande på samma sätt som på personskadeområdet. Variationernai fråga om skadornas art och ekonomiska omfatlning är betydligt större, ochframför allt har man inget underlag för att bygga upp ersättningssystemenefter några på förhand bestämda normer för ersättningarnas storlek.Pre-ventionssynpunkter måste sannolikt också tillmätas större vikt på egendomsskadornasområde. Redanav dessa skäl är det inte någon realistisk tanke, att skadeståndsrätten pådetta område skulle kunna ens till någon del ersättas av ett statligtadministrerat, hela folket omfattande skadeförsäkringssystem, som skullemotsvara socialförsäkringen på personskadeområdet, eller av sådana påfrivillig väg tillkomna kollektiva försäkringsanordningar som jag har talat omför personskadornas del. Men det betyder inte, att man i fråga om sakskadornabehöver ställa sig avvisande till de principiella synpunkter som jag har gettuttryck åt vid min behandling av personskadeproblemen. Också här gäller altdirekt försäkring på de skadelidandes sida är ett ersättningssystem som från deflesta synpunkter är överlägset det skadeståndsrättsliga systemet. Man bördärför även på sakskadeområdet vara återhållsam när det gäller attvidareutveckla skadeståndsrätten genom att införa nya regler om objektivtansvar. Enligt min mening bör man i stället eftersträva att sakförsäkringvinner ökad utbredning och att de försäkringsrättsliga reglerna utformas så,att sociala rättvise- och trygg-helssynpunkter tillgodoses utan alt intressetatt förebygga skador eftersatts. måste beaktas att tillgängligaresurser utnyttjas på ett rationellt sätt. Det är angeläget atlsakförsäkringens administration blii smidig och så billig som möjligt. Vihar redan kommit långt när det gäller utbredningen av objektsförsäkring. Ävenom man skulle kunna teckna en rikt varierad provkarta över de olika sätt på\Uka egendomsskador kan uppkomma, kan de ekonomiskt mest betydelsefullasakskadorna ringas in och hänföras till ett begränsat antal kategorier avskadefall. Nämner man brand- och vattenskador, andra skador som inäringsverksamhet uppkommer på maskiner, inventarier och varulager, skador inomsamfärdseln och skador som vållas genom brott, torde man ha täckt större delenav de sakskador som verkligen ärav ekonomisk betydelse. Som framgår av min redogörelse för rådandeförsäkringsförhållanden (avsnitt 1.1.2.5.) finns det möjligheter att genomskadeförsäkringar av olika slag skydda sig mot flertalet av dessa skaderisker.Dessa möjligheter utnyttjas också i en stadigt ökande omfattning. Frånsamhällets sida bör man verka för en fortsatt utveckling i denna riktning.Målet bör vara en så hög procentuell täckning genom objektsförsäkring avpraktiskt betydelsefulla skaderisker, att man från sociala ochnationalekonomiska synpunkter inte behöver nämnvärt bekymra sig för desakskador som inte ersätts genom objektsförsäkring. Jag är inte beredd att nupresentera något handlingsprogram för att nå detta mål. Tydligt är, att man iförsta hand får gå fram på frivillighetens väg. Det gäller med andra ord attstimulera till tecknandet av objektsförsäkring. Med lämpliga medel, bl. a. enintensivare upplysningsverksamhet inte minst inom undervisningsväsendet kanman sannolikt komma ganska långt.