bet · FV01FiU25 · 1972-12-31 00:00:00 — Fortfarandeutgör det en avgörande förutsättning för att bryta den nuvarande ekonomiskautvecklingen att den offentliga sektorns expansion dämpas. Den direkta skattenmåste sänkas. Skattesystemet måste reformeras. Utrymme härför måste skapasgenom besparingar och rationaliseringar inom den offentliga sektorn. måste tillsättas med uppgift att granska möjligheternatill besparingar och rationaliseringar. Enligtdirektiven petitaanvisningar skall de statliga myndigheterna enligtvissa särskilt angivna grunder för /74 redovisa konsekvensernaav en femprocentig nedskärning av anslagen för /73, omräknad medhänsyn till löne- och prisutvecklingen. På flera områden skulle sannoliktstörre nedskärningar av anslagen kunna vara möjliga. Enligt motionärernasmening bör petita-anvisningarna kompletteras med en uppmaning tillmyndigheterna att redovisa även konsekvenserna av en ytterligare femprocentigreducering av anslagen i överensstämmelse med de av finansministern lämnadedi-i-ektiven. I motionen 1972: 1700 (fp, c) framhålls beträffandekonjunkturbedömningen att efterfrågeutvecklingen inom landet alltjämt är svag,även om vissa tecken nu pekar mot en viss ökning. Den svaga interna efter- FiU 1972: 25 11 a. med att den kommunala verksamheten inte expanderar likasnabbt som tidigare liksom inte heller bostadsbyggandet. I förening med attdet fortfarande råder osäkerhet om såväl styrka som tidpunkter för ett merapåtagligt internationellt konjunkturuppsving talar detta enligt motionärernasuppfattning för att den konjunkturbedömning som görs i den revideradefinansplanen är för optimistisk beträffande den närmaste framtiden. Densenaste OECD-rap-porten visar också att man inom bedömer att den svenskakonjunkturuppgången kommer senare än vad finansplanen anger. Denökade arbetskraftsefterfrågan som man tidigare antagit skulle uppkomma genomarbetstidsförkortningen synes inte ha inträffat. Företagen, kommunerna ochlandstingen har tydligen utnyttjat befintlig överkapacitet och ökatrationaliseringstakten. Ökade arbetsgivaravgifter skulle i ett sådant läge ledatill nya kostnadsökningar ovanpå de kostnadsstegringar som uppstår av andraskäl. Detta kan försena konjunkturuppgången vilket motionärerna bedömer sommycket allvarligt. Närett konjunkturuppsving väl kommer till stånd, kommer de problem som hängersamman med en fortsatt inflation i samhällsekonomin på nytt att öka.Regeringen har ett stort ansvar för att kampen mot inflationen förs på allafronter. Varjemöjlighet att undvika kostnadsökningar inom den tillverkande industrin måstesålunda tillvaratas. Den svenska exportindustrin måste redan nu konkurrera medett högt kostnadsläge som barlast. Nya kostnader skulle leda ökadesvårigheter på den internationella marknaden, även om efterfrågan skulle öka. Densvaga ekonomiska aktiviteten och den gångna delen av 1972har särskilt gjort sig gällande på arbetsmarknaden. Trots desysselsättningspolitiska insatser som vidtogs har antalet anmäldaarbetslösa uppgått till 80 00085 000. Till detta kommeratt beredskapsarbeten, omskolning och andra arbetsmarknadspolitiska åtgärderhaft en betydligt större omfattning än tidigare. Efterfrågan på nyarbetskraft har legat kvar på låg nivå. Denutdragna sysselsättningskrisen och den fortsatta stagnationen i investeringaroch konsumtion visar att den ekonomiska politik som ochfolkpartiet förordat med bl. a. ett tillfälligt borttagande avlöneskatten och tillfällig sänkning av mervärdeskatten skulle ha varitriktig. En ytterligare stimulans av den direkta efterfrågan vid denna tidpunktskulle ha påverkat sysselsättningen i väsentlig grad. Som regeringensekonomiska politik utformats har den senaste konjunkturnedgången i ställetmedfört skadeverkningar långt in , bl. a. genom att utbyggnaden ochmoderniseringen av produktionsapparaten försummats och strävandena tillregional balans motverkats. FiU 1972: 25 12 Fortsatta arbetsmarknads- ochlokaliseringspolitiska åtgärder ter sig därför nödvändiga för att tryggasysselsättningen . Motionärema hälsar därför medtillfredsställelse att arbetsmarknadsverket nu lägger upp planer för att kunnagenomföra sådana insatser. Somframhålls i den reviderade finansplanen kommer ökningen avarbetskraftsefterfrågan troligen att växla mellan olika branscher och näringsgrenar.Liksom kommer sannolikt efterfrågan att vara relativt sett störst närdet gäller yrkesutbildad arbetskraft inom industrin. Mot bakgmnd härav är fortsattainsatser nödvändiga för att stärka yrkesutbildningen och för att på olika sättstimulera de arbetssökande-att i ökad utsträckning söka sig till praktisktinriktade arbetsuppgifter. I detta syfte behövs insatser bl. a. när det gälleratt förbättra arbetsmiljön, pröva nya löneformer och stärka de anställdasinflytande inom arbetslivet. Beträffandebudgetpolitiken konstaterar motionärerna att man för /73 har atträkna med en förskjutning av finanspolitiken i åtstramande riktning. Trots dettakommer emellertid underskottet i totalbudgeten enligt de kalkyler som nuläggs fram att uppgå till . I detta sammanhangunderstryks det angelägna i att staten inte genom en lika stor upplåning somunder innevarande år försvårar för näringslivet att förstärka sina finansiellaresurser eller omintetgör kommunernas berättigade och i överenskommelsen medregeringen utlovade ökade anspråk på kapitalmarknaden. De vill också starktunderstryka angelägenheten av att statsmakterna nu söker bevara en vissfinanspolitisk handlingsfrihet. Genomförs den föreslagna skatteomläggningenenligt förslaget i propositionen begränsas möjligheterna att bedriva en aktivfinanspolitik under det närmaste året. De konjunkturpolitiska åtgärder sommittenpartierna föreslog skulle å andra sidan nu gett ett betydligtvidare finanspolitiskt handlingsutrymme än vad som faktiskt står tillförfogande. Slutligentar motionärerna upp frågan om sparsamhet och rationalisering inom denoffentliga sektorn. De anser det angeläget att den årliga budgetbehandhngenvid vissa tillfällen kombineras med en mera övergripande översyn av deoffentliga resursernas användning, särskilt i ett längre perspektiv. Det ärnaturligt att en sådan uppgift anförtros åt en särskild parlamentariskberedning. Riktlinjer för en sådan översyn har motionärerna angivit imotionerna 1972: 295 och 1972: 401, vilka motioner utskottet också behandlar idetta belänkande. I motionen 1972: 1701 (vpk) refereras de officiellamålen för den ekonomiska politiken i , som de anges ikompletteringspropositionen, en "balanserad expansion, som förenar kravenpå full sysselsättning, rimlig prisstabilitet och extern balans". Genomuppfyllande av dessa mål skapas de bästa fömtsättningarna "för jämnareinkomstför- FiU 1972: 25 13 delning,fortsatt aktiv reformpolitik och bibehållen yttre handlingsfrihet". Motionärernamenar att verkligheten alltmer avlägsnar sig från dessa målsättningar.Grundorsaken till detta är att de politiska instanser som ställer upp dessamålsättningar inte har makten över produktionen och ekonomins utveckling. Dennamakt, den avgörande samhällsmakten, ligger i stället hos ett fåtal införfolket oansvariga kapitalägare. Dessas "privata" profitintressen styrproduktionen. Så länge inte storfinansens maktställning bryts kommer deofficiellt deklarerade målen balanserad utveckling, full sysselsättning osv. att klinga som tomma ord. Balanseradekonomisk utveckling under kapitalismen är en chimär. Företag och näringsgrenarutvecklas olikmässigt. Företags, branschers och hela näringsgrenars existenshotas. Hand i hand med denna utveckling medför kapitalkoncentrationen också engeografisk snedlokalisering och regional obalans. Också mellan konsumtion ochproduktion alstrar det kapitalistiska systemet en ständig tendens till gravobalans. Regeringen understödjer direkt koncentration och centralisation av kapitalunder namn av "strukturrationaliseringar". Dess politik skärper denregionala obalansen. Ocksåfull sysselsättning är oförenlig med det kapitalistiska systemet.Arbetslöshetskriser och framskapandet av en industriell reservarmé tillhör detkapitalistiska systemets lagbundenheter. Kapitalägarnas profitjakt leder tillökad produktion som de försöker minska sina lönekostnader ocharbetarnas löner. Härigenom uppstår periodiska överproduktionskriser. Medkapitalkoncentration och med den anhopning av kapital, som är dennasförutsättning, ersätts också arbetare med maskiner utan att nyaarbetstillfällen skapas, som suger upp de arbetare som slås ut. Detofficiella målet full sysselsättning har upprepats i varje finansplan. Undertiden har arbetslöshetssiffrorna vuxit, arbetslöshetskriserna fördjupats,antalet människor som hänvisats till beredskapsarbeten, omskolningskursereller skyddade verkstäder ökat. Regeringenföreslår inga nya åtgärder i sin reviderade finansplan. Den förlitar sig på attkonjunkturerna skall vända uppåt igen. Om sä blir fallet skall tonvikten iarbetsmarknadspolitiken åter läggas på omflyttning av arbetskraft.Kapitalismens ekorrhjulsvandring från kris till kris kommer att fortsätta. Målsättningen"rimlig prisstabilitet" är tänjbar. Avgörande är emellertid attlevnadskostnadema fortsätter att stiga och minska de arbe-tandes reallöner. Detär framför allt priserna på nödvändighetsvaror som skjutit i höjden. Orsakernatill prisstegringarna är att söka dels i monopoUseringen, som gör det möjligtför de stora företagen att själva bestämma sina priser och dels istatsapparatens tillväxt varvid övergången till allt större andel indirektskatt spelar sin avgörande roll. Staten har således direkt medverkat till attpriserna går upp. FiU 1972: 25 14 Den "aktiva reformpolitiken" bliralltmera passiv. Endast 0,7 "/o i den preliminära finansplanen fömtsågstill nya reformer. Ingenting har framkommit i den reviderade finansplanen somjusterar denna siffra uppåt. Man talar om strävan mot jämnare inkomstfördelningsamtidigt som klyftorna växer. Kapitalismen gmndas på stora olikheter i' inkomstersom gör det möjligt för kapitalistklassen att anhopa kapital och' hänvisarfolkflertalet till att sälja sin arbetskraft till kapitalisterna. Man talar ombibehållen yttre handlingsfrihet som man bedriver förhandlingar föratt i storfinansens intresse lägga nära EEC. Föratt nå målsättningar om balanserad ekonomisk utveckling, tryggadsysselsättning och stopp för prisstegringarna krävs att det kapitalistiskasystemet och storfinansens makt avskaffas och att arbetarklassen och folketerövrar bestämmanderätten i samhället. Det krävs en omvandling till socialism.Denna omvandling fordrar hela kraften hos arbetarklassens och folkets flertal. Menredan under kapitalismen måste kamp bedrivas för att förbättra de lönarbetandeslevnadsvillkor. De viktigaste näraliggande målen i denna kamp angermotionärerna sammanfattningsvis vara: enlokaliserings- och näringspolitik som garanterar full sysselsättning åt varjelän, ensysselsättningspolitik som har som sin målsättning arbetslöshetens avskaffande, resurserur statskassan och AP-fonderna för arbeten på en rad samhällsnyttiga områdenoch för att skapa statliga basindustrier i avfolkningsområdena, minskadelevnadskostnader genom slopande av mervärdeskatten på livsmedel, skärpt beskattning avkapitalister och stora förmögenhetsägare. I motionen 1972: 294 (m) hävdas att det inom denoffentliga sektorn på både utgifts- och inkomstsidan pågår en process, som, omden inte bryts, kan bli förödande för såväl den enskilde som för samhället. Riskernaför fortsatta "utgiftsexplosioner" inom den offentiiga sektorn ärstora. Produktiviteten inom den offentliga sektom är av förklarliga skäl låg.Såväl för kommunema, inklusive landstingen, som för staten är det angeläget attden pågående utvecklingen, som tyvärr tar formen av en sorts ekonomiskutarmning, bryts och ersätts med en bättre och produktivare mera resursskapande hushållning. Behovetav sparsamhet i den offentliga förvaltningen och inorri den offentliga sektornÖver huvud har inte varit tillräckligt klart uttalat. Inte heller har kraven pårationalitet och produktivitet varit nog markerade. Resultatet har blivit attskattefinansiering tillgripits, där i stället sparsamhet med personal ochpengar borde ha satts in. FiU 1972: 25 15 En nedskärning av myndigheternas och de politiskaorganens expansionsplaner en långsammare ökning av den offentliga konsumtionen en mera verklighetsförankrad ambitionsnivå, en bättre hushållning på allanivåer och en progressivare positivare syn på produktionstillväxten ärenligt motionärernas mening ofrånkomlig. Vibefinner oss i vid ett vägskäl. Vi har att välja antingen en vägsom leder till radikalisering ökad centralisering, byrå-kratisering samtpolitisk och ekonomisk maktkoncentration och högre grad av socialisering,eller en helt annan och ny färdväg som leder till decentralisering,privatisering avkollektivisering och avsocialise-ring och därmed ökatinflytande för enskilda människor. Teckenpå en mer utpräglat socialistisk utveckling har inte saknats under senare år.Motionärema finner det vara utomordentligt allvarligt om den framtida politikenskulle komma att präglas av en ytterligare accentuering av vad som hittillsskett. Det är angeläget att i stället dra upp riktiinjer för en ny poUtik. Avolika orsaker är det nödvändigt att gå successivt men målmedvetet tillväga. En utredning, vars syfte skulle vara att stärka den enskilda medborgarensställning över hela linjen i förhållande till den politiska och ekonomiskamaktkoncentrationen i dagens samhälle synes därför vara den lämpligasteframkomliga vägen. Utredningen, vars sammansättning skulle vara sårepresentativ som möjligt, bör, enligt motionäremas mening, få till uppgiftatt bl. a. granska den offentliga sektoms expansion och föreslå besparingaroch rationaliseringar samt att klarlägga vilka åtgärder som på olika områdenbehöver vidtagas för att bryta den hittillsvarande "automatiken" isamhällsutvecklingen. Den bör ha att fastställa hur politiken inom olikasektorer skulle kunna läggas om genom att uppgifter, som tidigare handlagts avmyndigheter och betalats av oss alla genom skatter delegeras till enskilda. Målsättningenför utredningen skulle sammanfattningsvis och principiellt bli att utredavilka åtgärder på olika samhällsområden som erfordras för att skapa ettsamhälle av enskilda människor i samverkan. I motionen 1972: 295 (c) anges mot bakgrunden avdet statsfinansiella läget och den ekonomiska situationen i kommunerna detvara oundgängligt att undersöka alla möjligheter till besparingar och rationaliseringar.Det går inte längre att lita uteslutande till den ekonomiska tillväxten. Det ärheller inte möjligt att skjuta över hela ansvaret för sparsamhet ochrationalisering på förvaltningsmyndighetema. Ett gemensamt politiskt initiativframstår soni alltmer nödvändigt. Motdenna bakgrund har funnit det angeläget att upprepa sitt krav påen övergripande parlamentarisk utredning i syfte att finna vägar till ett ökatekonomiskt handlingsutrymme. FiU 1972: 25 16 förebyggaatt stat och kommun hamnar i en återvändsgränd. Förutsättningar måste ocksåskapas för fortsatt reformarbete. Förslaget har givits en något annorlundautformning än tidigare mot bakgmnd av bl. a. långtidsutredningens rapport ochde synpunkter som framförts inom . Motionärernakonstaterar under åberopande av uttalanden kompletteringspropositionatt allmän enighet synes föreligga om det angelägna i att såvitt möjligtåstadkomma besparingar. Däremot föreligger inte samstämmighet då det gällermetoderna för att angripa problemen. Demotiv finansutskottets majoritet anförde för att avstyrka ett utredningskravvid behandling av frågan vid förra årets riksdag kan motionärerna inte godta.Den årliga budgetbehandlingen och ansträngningarna på myndighetsnivå kan,anför motionärerna, inte ersätta en parlamentarisk utredning. Inte heller detkontinuerliga rationaliserings- och revisionsarbete som bedrivs av särskildacentrala statsmyndigheter, främst statskontoret och , utgörnågon ersättning för ett parlamentariskt initiativ. En allmän översyn av detslag som motionärerna avser innefattande även en omprövning av beslut somfattats av statsmakterna måste genomföras i särskild ordning och undermedverkan av de politiskt ansvariga. Ianslutning till formuleringarna i fjolårets reservation till finansutskottetsbetänkande nr 29 anger motionärerna som utgångspunkter för en parlamentariskutredning följande. Densociala välfärdsnivå som uppnåtts måste säkras. Lättvindighet iutgiftsprogrammen skulle medföra risker för en otillfredsställande ekonomiskutveckling och därmed hota ansträngningarna att fullfölja välfärds- ochtrygghetssträvandena. Utredningen borde vidare undersöka i vilken takt och ivilken inbördes ordning mellan olika reformer en höjning av nivån kan ske somär förenlig med kraven på en lösning av de ekonomiska balansproblemen. Fråndessa utgångspunkter borde utredningen undersöka vilka omprioriteringar som kantänkas ske av redan beslutade program, inom ramen för en successiv höjning avden genomsnittliga välfärdsnivån. Motionärernaberör därefter speciella problem som de anser att utredningen bör ta upp. a. att söka få fram, möjligheter att motverka personalökningen inomstatsförvaltningen, bestämma mål för produktivitetsstegringen i den offentligaverksamheten samt utvärdera försöksverksamheten med programbudgetering och dennu bedrivna revisions- och rationaliseringsverksamheten. Slutligen anförmotionärerna att det effektiviseringsarbete, som utförs av riksrevisionsverketoch statskontoret, på ett aimat sätt än nu bör ställas under parlamentariskledning. Motionen 1972: 401 (fp) innefattar också frågorrörande ekonomisk planering m. m. Dessa avser utskottet att behandla i annatsammanhang. FiU 1972: 25 17 Såvittangår sparsamhetsåtgärder m. m. inom den statliga sektorn anför motionärernainledningsvis att många utgifter har en automatiskt verkande faktor som driverdet totala utgiftsbehovet i höjden, t. ex. ett växande antal åldringar och ökadefterfrågan på utbildning. ur detta dilemma är, förutom en bättretotalplanering, att pröva redan existerande verksamhet på samma hårda ochnärgångna sätt som sker i fråga om krav på nya resurser. Somåtgärder i detta syfte anges i motionen en bättre samordnad långsiktigplanering i verk och myndigheter samt ett påskyndande av arbetet medprogrambudgetering. Dennuvarande ordningen i verkens petitaframställning måste arbetas om. Kravenfrån samma verk bör presenteras i flera alternativ med konsekvensberäkningar. Idetta syfte måste som ett första steg petitaanvisningararbetas om. I stället för "oförändrad ambitionsnivå" bör"standardtrygghet" bilda utgångspunkt. Föratt åstadkomma en omläggning av verksamheten när behoven förändras föreslårmotionärerna två vägar, dels att i budgetarbetet ägna minst lika storuppmärksamhet åt de "gamla" anslagen som åt de nya, dels att fördelaanslagen till verksamhetsgrenarna i klumpar med åtföljande kravspecificeringpå det arbete som sektorn i fråga förväntas utföra. Den senare metoden ingårsom en del i programbudgetprin-cipen. Petita- och budgetsystemet måste därförstimulera eller, om man så vill, tvinga fram en ständig omprövning av gamlaanslag och verksamheter. Mycket talar dessutom för att man med jämna mellanrumser över den organisation som en viss verksamhet har. I motionen 1972: 811 åberopas enrationaliseringsundersökning inom , som enligt preliminära uppgifterskulle kunna minska antalet tjänster vid centralförvaltningen från 3 000 till1 500. Det bör finnas starka skäl att med anlitande av utomstående experthjälpgenomföra liknande översyner av den centrala förvaltningen inom övriga statligaverk och inom statsförvaltningen. Motionärerna understryker betydelsen av attinterna effektivitetsundersökningar görs i nära samverkan med personalen ochatt vid rationaliseringar den naturliga personalavgången kan utnyttjas så attuppsägningar undviks. I motionen 1972: 822 anförs att antalet anställda iden statiiga förvaltningen inklusive affärsverken oktober1960 ökat från 234 844 till 364 633 personer eller med 55"/o- Den stora tillväxten är desto mera anmärkningsvärd som en av de personelltsett största förvaltningarna under tioårsperiodenminskade sin personal med 16 457 personer och den statliga administrationenunder utnyttjat den nya datatekniken i mycket stor utsträckning. FiU1972: 25 18 Man har anledning fråga sig om effektiviteten iverksamheten är tillfredsställande och hur många procents besparing som skullekunna göras utan att verksamheten blev lidande. Varje procents minskning avkostnaderna för den statiiga byråkratin anger motionärerna ge en lägre kostnadför statsverket om lågt räknat 150 milj. kr. Kravenpå god hushållning, rationalitet och effektivitet har, hävdar motionärerna, imånga fall kommit i andra hand. Vid verkställda "rationaliseringar"synes det vara alltför lätt att finna mer eller mindre onödigsysselsättning för övertalig personal. Imotionen åberopas exempel från domänverket och som tecken pånytänkande inom vissa grenar av statsförvaltningen. En stramt systematiskgenomgång av många andra statliga förvaltningsområden skulle med visshet gesamma resultat. Riksrevisionsverketkan enligt motionärerna inte förutsättningslöst pröva, huruvida en viss uppgiftålagd ett statligt förvaltningsorgan bättre och mera rationellt skulle kunnautövas i annan form än den statsmakterna beslutat. En parlamentarisk utredningmed tillgång till kvalificerad expertis bör därför få tillfälle att se överhela den statliga förvaltningen med uppgift att föreslå åtgärder ägnade attåstadkomma optimal effekt av inom varje verksamhetsgren använda personella ochtekniska resurser. Sedan finansplanen lades fram harbedömningen av konjunkturutsikterna blivit mera enhetlig och framtidsbildenkan därmed sägas ha klarnat en del. Tecknen på att vi är på väg upp ur konjunktursvackanhar blivit flera. Osäkerheten synes nu i första hand knuten till takten ochstyrkan i det väntade uppsvinget. I den reviderade finansplanen förutses attden totala produktionen i landet skall öka med 31/2 »/o mellan 1971 och 1972.Detta skulle betyda att den svenska ekonomin efter fjolårets stagnation återgår in i en period av normal framstegstakt. Vilka konsekvensema blir försysselsättningen är besvärligare att säga bl. a. därför attarbetstidsförkortningens verkningar och produktivitetens utveckling är merasvårbedömda. En kalkyl över sysselsättningsutvecklingen som redovisas på s.115 i den reviderade nationalbudgeten pekar på att den totalaarbetskraftsefterfrågan i timmar räknat skulle gå ned med 1,4 "/o, medanden räknat i antal sysselsatta skulle öka med 2,2 0/0 . Omäven företagare inräknas reduceras den senare siffran till omkring IV2"In. Utbudet av arbetskraft väntas öka med V2 "/o. Dettaskulle innebära en minskning av den genomsnittliga arbetslöshetsprocenten medomkring 1 enhet. Utskottet vill isammanhanget understryka att dessa grova årliga ge- FiU 1972: 25 19 nomsnittssiffrorkan dölja avsevärda skillnader i utveckling liksom inom olikabranscher och regioner. kvarstår osäkerheten beträffandearbetstidsförkortningens omedelbara effekt på efterfrågan på arbetskraft. Underårets fyra första månader var arbetslösheten högre än ,trots de mycket omfattande arbetsmarknadspolitiska insatserna ochvåren. Antalet sysselsatta var ungefär oförändrat. Ävenom konjunktumppsvinget fortsätter att utvecklas föreUgger enligt utskottetsmening risk för att det tar tid, innan det får någon större positiv effekt påsysselsättningen. Detta bestyrks av konjunkturbarometern enligt vilkenproduktionstillväxten under åtminstone de två närmaste kvartalen inte beräknasföranleda någon ökning av arbetsstyrkorna inom industrin och byggnads- ochanläggningsverksamheten. Motdenna bakgrund är en hög arbetsmarknadspolitisk beredskap nödvändig ävenframöver. På investeringsområdet kan vissa särskilda åtgärder och insatserredan nu bedömas erforderliga. Det är ytterst angeläget att det inte uppstår enförsening i förhållande till planerna när det gäller bostadsbyggande ochkommunal investeringsverksamhet.