bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Utvecklingen på försäkringsområdet ochresultatet av sådana vetenskapliga undersökningar som ovan nämnts bör enligtmotionärerna inte föregripas genom ställningstaganden . Slutligen påtalar motionärernaatt departementschefen inte lämnat några närmare upplysningar rörande dengrundliga översyn av försäkringslagstiftningen som enligt denne torde få skeinom en nära framtid. Motionärerna anför att, eftersom det gäller enlagstiftningsfråga av central betydelse, det är önskvärt att fårnärmare uppgifter om arbetets tänkta inriktning innan det påbörjas. Utskottetvill till en början erinra om att betänkande (s. 124) röranderiktiinjerna för reformarbetet på skadeståndsrättens område framfördes tankarom att skadeståndsrätten i stor utsträckning skulle ersättas med försäkring ien eller annan form åtminstone i fråga om personskador. Dessa idéer har iväsentiig mån inverkat på de senaste årens skadeståndsrättsliga diskussion.Det må dock framhållas att meningarna i denna diskussion ofta gått starkt isär.En åsiktslinje ansluter sig till de synpunkter som kom till uttryck i nämndabetänkande. En annan åsiktsriktning, som i praktiken blivit den dominerande,hävdar att reformarbetet bör gå ut på partiella ändringar i och till-lägg tillden bestående skadeståndsrätten och att man därmed bör utnyttja de möjligheteratt förbättra de skadelidandes ställning som försäkring i olika formererbjuder. Den tredje linjens anhängare, som en- ligtuppgift i propositionen (prop. s. 67) är i klar minoritet, anser att tiden inteär mogen för lagstiftning på den allmänna skadeståndsrättens område och att mani stället bör under ännu någon tid avvakta utvecklingen inom doktrin ochpraxis. Delagförslag som läggs fram i förevarande proposition får anses följa den i detföregående angivna andra åsiktsriktningen medan departementschefen när detgäller det framtida reformarbetet synes vilja närma sig den förstaåsiktslinjen. Trots att den på culparegeln byggda skadeståndsrättenobestridligen har brister när det gäller att erbjuda dem som drabbas av skadori olika hänseenden ett tillfredsställande ekonomiskt skydd något som talarför att nämnda behov i ökad utsträckning bör tillgodoses genom försäkringar avolika slag har utskottet viss förståelse för den tvekan som kommer tilluttryck i förevarande motioner inför tankarna att låta den på gamla anorbyggda skadeståndsrätten avsevärt minska i betydelse. Sålunda är det först undersenare tid som den allmänt utbredda uppfattningen om skadeståndsreglernasbetydelse i preventivt hänseende satts i fråga. Inte heller departementschefenanser sig helt kunna bortse från att regler om ersättning i förevarandehänseenden bör ha en preventiv funktion, och när han formulerar sinrättspolitiska målsättning tillfogar han att en given utgångspunkt för detframtida reformarbetet måste vara att ersättningssystemet utformas så att detfrämjar strävandena att förebygga skador och att nedbringa antalet skadefall.Departementschefen framhåller också att bedömningar i vad mån skadeståndsrättenfyller en avskräckande och moralbildande funktion vilar på osäker grund. Vårkunskap är också bristfällig i fråga om samspelet mellan skadeståndsrätten ocholika former av offentlig och enskild försäkring. Departementschefenframhåller att vi inte vet vilken social eller ekonomisk roll skadeståndrespektive försäkring i olika former spelar eller på vilket sätt de olikaregelsystemen inverkar på varandra. Därmed saknar vi, fortsätter han, iväsentlig mån också möjligheter att göra säkra förutsägelser om verkningarnaav den ena eller den andra förändringen i regelsystemen. Debrister i vår kunskap om hur den nuvarande ordningen faktiskt fungerar gör såsom departementschefen framhåller (prop. s. 83, ovan s. 28) att det inte ärlämpligt att nu slutgiltigt lägga fast riktlinjerna för ett långsiktigtreformprogram. Innan så sker bör i enlighet med vad som anförs i motionen 1972:1490 rättssociologiska undersökningar av hithörande frågor lämpligen kommatill stånd på grundval av den förberedande utredning rörande möjligheterna attgenomföra en rättssociologisk undersökning av bl. a. förhållandet mellanskadestånd och försäkring som har slutförts (SOU 1969: 56). Framhållasmå i detta sammanhang att departementschefen inte heller hemställt attriksdagen skall yttra sig över de tankar han gett uttryck åt röranderiktlinjerna för det framtida reformarbetet. Utskottet har därför inte funnitanledning att taga ställning till vad departementschefen anfört i propositionenunder rubriken . Rättssociologiskaundersökningar av det slag som ovan åsyftas torde komma att utföras utaninitiativ från sida. Utskottet vill härvidlag peka på attdepartementschefen framhåller att sådana undersökningar skulle kunna bli avbetydelse för det fortsatta reformarbetet och att det enligt hans mening ärönskvärt att sådana undersökningar i någon form kommer till stånd. Vad beträffar det i motionen 1972: 1489 framfördaönskemålet atl den grundsats om full kompensation för lidna förluster, som våranuvarande skadeståndsregler bygger på, skall bibehållas, vill utskottet erinraom att skadeståndskommitté överväger frågor som hänför sig till dennagrundsats. Med hänsyn till att kommitténs ställningstagande inte börföregripas synes inte nu böra uttala sig i denna fråga eller i denhärmed sammanhängande frågan huruvida det i viss omfattning bör ankomma på denenskilde medborgaren att själv sörja för det ekonomiska skyddet. Departementschefen har som framhålls i motionen1972: 1490 i samband med att han diskuterar frågor som sammanhänger med ersättningför sakskada anfört att det torde bli nödvändigt att göraen grundlig översyn av försäkringslagstiftningen. Departementschefen har härvidframhållit att framtida reformer på detta område generellt sett bör syfta tillatt stärka försäkringstagarnas ställning men i övrigt inte närmare gått in påvilka åtgärder som kan vara påkallade. Uppgifter i detta hänseende torde medhänsyn till lagstiftningens centrala betydelse komma att delges ilämpligt sammanhang. Något initiativ i enlighet med yrkandet 2 b kandärför inte anses påkallat. På grund av vad sålunda anförts kan syftet med de imotionerna 1972: 1489 och 1972: 1490 framställda yrkandena under respektive 2 aoch 2 anses i huvudsak tillgodosedda. Med hänsyn härtill bör yrkandena intevinna bifall. Fr. o. m. /72 har underjustitiedepartementets huvudtitel inrättats ett anslag från vilket betalasersättning av statsmedel för vissa personskador på grund av brott, som har begåttsefter . De närmare förutsättningarna för rätt tillersättning från anslaget, som är ett förslagsanslag på , harangivits i kungörelsen(1971: 505) om ersättning av allmänna medel för personskada på grund av brott.Enligt kungörelsen utgår ersättning efter prövning av sökandens behov. Därvidtas hänsyn till skadestånd eller annan ersättning som tillkommer honom medanledning av skadan. Ersättning utgår ej i vidare mån än som följer av allmännaregler om skadestånd vid personskada. Sveda och värk samt lyte eller annat stadigvarandemen gottgörs endast om särskilda skäl föreligger. Om sökandens behov avgottgörelse befinns böra skattas till lägre belopp än , utgår inteersättning. I den mån ersättning utbetalas övertar staten den skadelidandeskrav mot den skadeståndsskyldige. Ärende om ersättning prövas av Kungl. Imotionen 1972: 1490 av i Luttra m. fl. (c) yrkas (yrkande 3 b) attriksdagen skall hemställa hos Kungl. Maj:t att skadeståndskommittén får iuppdrag att utarbeta förslag till lagregler om ersättning för skada på grund avbrott. Till grund för yrkandet anför motionärerna att starka skäl talar för attstaten genom lagstiftning garanterar den skadelidande ersättning.Huvudprinciperna bör enligt motionärerna vara, att ersättning från detallmänna skall utgå vid alla typer av brott och att regressrätten motgärningsmannen bör utformas på ett sätt som tillgodoser kriminalpolitiskahänsyn. Vidare anser motionärerna att också egendomsskada och ideell skadaskall kunna ersättas. Utskottetvill i likhet med motionärerna erinra om att liknande krav framfördes imotioner, bl. a. en partimotion från , 1971: 329, som väcktes vidföregående års riksdag med anledning av förslaget att inrätta ifrågavarandeanslag. Då anslaget behandlades vid innevarande års riksdag hade riksdagenockså att ta ställning till motionsyrkanden från och moderatasamlingspartiet om utredning och förslag angående statlig ersättning vidskada genom brott (1972: 315 och 1972: 316). a. framfördes önskemål om attstaten bör ta på sig ett generellt ansvar för att personskador i samband medbrott blir ersatta samt att man bör överväga att låta ersättningen omfattaandra skador än personskador. Justitieutskottetuttalade i samband med anslagets inrättande föregående år i sitt av riksdagengodkända betänkande i ämnet (JuU 1971: 5 s. 5) att ersättningsordningen borde iviss mån ses som en försöksverksamhet, vilken, om erfarenheterna visade siggoda, borde kunna utvecklas vidare. De begränsningar och den restriktivitet somvidlåder systemet borde enligt utskottets mening bedömas med hänsyn härtill.Utskottet ansåg vidare att anledning inte förelåg att förorda tillsättande aven ny utredning rörande frågan om ersättning av allmänna medel åt brottsofferinnan erfarenheter vunnits av den föreslagna ordningen. Vid frågans behandlingunder innevarande år ansåg justitieut- skotteti sitt av godkända betänkande (JuU 1972: 3 s. 2) att de erfarenheter,som vunnits under den korta tid som anslaget funnits till, inte är tillräckligaför ett annat ståndpunktstagande än det som riksdag fann lämpligast.Utskottet avstyrkte därför framförda krav på en utredning rörandeersättningsordningens grundläggande principer. Lagutskottetfinner för sin del ej anledning att inta annan ståndpunkt i förevarandehänseende än den som intagit. Utskottet vill i dettasammanhang understryka att enligt villkoren i de vanliga s. k.hemförsäkringarna, som har mycket stor spridning bland befolkningen, ersättsskadestånd intill vanligen högst som försäkrad eller hansefterlevande är berättigade till enligt lag på grund av personskada somutomstående tillfogar honom. Pågrund av vad sålunda anförts avstyrker utskottet bifall till yrkandet 3 b imotionen 1972: 1490. Utskottet har att behandla motioner som syftar tillförbättringar av det ekonomiska skyddet vid skadefall som inträffar iyrkeslivet. Motionerna avser dels införande av objektivt skadeståndsansvar föralla arbetsgivare, dels förslag till bestämmelser om ersättning till polismänför personskador som de åsamkas vid tjänsteutövning. Sålunda yrkas i den vid1971 års början väckta motionen 1971: 720 av i m. (vpk), dels (1.) att måtte uttala sig för att ett strikt arbetsgivaransvarför inträffade skadefall införs, dels (2.) att olycksfall i arbetslivet medkroppsskada som följd skall bli föremål för rättslig prövning beträffandepersonligt ansvar i likhet med vad som är fallet i samhället i övrigt, dels(3.) att bevisbördan vid inträffade olycksfall därvid vänds, så att skyldighetåligger arbetsgivaren att bevisa sig vara fri från ansvar för olycksfallen ifråga. Till grund för yrkandet anför motionärerna efter omfattandeargumentering (ovan s. 57) bl. a. att ett strikt företagaransvar handlar omtrygghet för individerna och om social rättvisa, eftersom arbetare i manuellproduktion löper större risk än t. ex. tjänstemän att skadas. Om företagenskulle stå för alla kostnader som olycksfallen orsakar skulle arbetarskyddetväsentiigt förbättras, framhåller motionärerna, och tillägger att företag medeffektivt arbetarskydd skulle få lägre försäkringspremier. vid början väckta motionerna 1972: 13 av iStockholm m. fl. (fp) och 1972: 435 av m. fl. (m) samt I den medanledning av propositionen väckta motionen 1972: 1490 (yrkande 3 c) av herrLarsson i Luttra m. fl. (c) hemställs att riks- Maj:t skall begära förslag till regler om ersättning för kroppsskadasom polismän ådrar sig vid tjänsteutövning. I sistnämnda motion föreslås attskadeståndskommittén får i uppdrag att utarbeta förslag till de begärdalagreglerna. I motionen 1972: 13 framhålls bl. a. att polismännen hör till ensärskilt utsatt grupp av yrkesutövare i fråga om risken att utsättas förpersonskador i tjänsten. Under åberopande av statistiska uppgifter, somredovisats i petita för /73, framhållermotionärerna att ökningen av antalet våldsbrott mot polismänunder tjänsteutövning är oroväckande och att det därför är angeläget attpolismännen genom särskilda bestämmelser tillförsäkras rätt till ekonomiskersättning för kroppsskada i tjänsten. Det inrättade allmännaersättningssystemet för personskador på grund av brott (se föregående avsnitt)är enligt motionärema helt otillräckligt för att ge polisen ett tillfredsställandeekonomiskt rättsskydd. I motionerna 1972: 435 och 1972: 1490 anförs liknandeskäl till stöd för yrkandena. Ipropositionen prövas tanken att införa ett objektivt skadeståndsansvar föralla arbetsgivare med anledning av tidigare gjorda framställningar om införandeav sådant ansvar bl. a. för staten i fråga om personskada som åsamkas polismanunder tjänsteutövning och för arbetsgivare i stuverifacket med avseende på personskada,som drabbar anställd i stuveriverksamheten. a. att införande av objektivt skadeståndsansvar för allaarbetsgivare skulle innebära att man bröt den utvecklingslinje som har följtsända sedan början av detia sekel, då man just på yrkesskadornas område övergickfrån ett ersättningssystem byggt på objektivt ansvar för arbetsgivare till ettav arbetsgivarna bekostat försäkringssystem, som därefter successivt harbyggts ut och förstärkts. Det måste enligt departementschefen kunna anföras mycketstarka skäl för en sådan omläggning av kursen och han avvisar därför tanken pårent objektivt skadeståndsansvar för arbetsgivare. Utskottetdelar den uppfattning som departementschefen gett uttryck åt. Utskottet villhärjämte tillägga att det skulle vara onödigt dyrbart och innebära slöseri medtillgängliga resurser att för reglering av ersättning för olycksfall i arbetetha två system, ett skadeståndsrättsligt byggt på objektivt ansvar och ettsystem byggt på yrkesskadeförsäkringen. I likhet med departementschefen anserutskottet att det behov av förbättringar av skyddet som kan föreligga på dettaområde i stället bör tillgodoses genom en fortsatt utbyggnad avyrkesskadeförsäkringen och genom kompletterande ersättningsanordningar i formav kollektiva försäkringar. Vidare är det som också framhålls i motionen1971: 720 av största betydelse att åtgärder vidtas för att förebygga ohälsaoch olycksfall i arbetslivet. I fråga om yrkesskadeförsäkringen har under senareår genomförts väsentliga förbättringar av yrkesskadeskyddet. Betydelsefullaändringar i yrkesskadeförsäkringslagen genomfördes och innebar intebara en höjning av inkomstunderlaget och därmed av ersättningsnivån utan ocksåen värdesäkring av yrkesskadelivräntorna. Ytterligare förbättringar är attvänta. Sålunda har tillsatts en utredning med uppgift att göra enöversyn av yrkesskadeförsäkringens förmåner. Syftet med denna utredning är bl.a. att förstärka det ekonomiska skyddet för de anställda vid olycksfall iarbetet. I direktiven (riksdagsberättelsen 1972, S: 32, s. 148 f.) pekas bl.a. på önskvärdheten av att lösa ersättningsfrågan när det gäller icke-ekonomiskskada (lyte eller annat framtida men). Departementschefenanför (prop. s. 103, ovan s. 54) att i den mån föreliggande önskemål omförbättringar inte kan tillgodoses genom en utbyggnad av yrkesskadeförsäkringenbehoven enligt hans mening bör täckas genom att arbetsmarknadsparternagemensamt inrättar kollektiva försäkringssystem till arbetstagarnas förmån.Sådana gruppförsäkringsanordningar kan, framhåller han, i fråga om grundernaför beräkning av ersättningarna åtminstone delvis anpassas till vad som gällerinom skadeståndsrätten, och arbetstagarna kan därigenom beredas ett skydd somär i stort sett likvärdigt med det skydd som regler om objektivt skadeståndsansvarskulle ge. I flera hänseenden kan skyddet i själva verket bli bättre,tillägger departementschefen och påpekar att den skadelidandes medvållandenormalt inte beaktas som grund för nedsättning av de ersättningar som utgår urolycksfallsförsäkring. Vidare kan skaderegleringen göras avsevärt billigareoch snabbare än i ett skadeståndsrättsligt system genom att vissa ersättningar,bl. a. för sveda och värk o. d., särskilt i mindre komplicerade fall fastställsatt utgå enligt på förhand bestämda schabloner. Slutligen erinrar departementschefenockså om de möjligheter till en differentiering av ersättningsnivån efterskiftande behov och resurser som försäkringsanordningar av detta slag inrymmeroch som saknar motsvarighet i ett skadeståndsrättsligt system. Utskottet som instämmer i vad departementschefen anfört vill upplysa om att det påarbetsmarknaden pågår arbete med att skapa sådana försäkringssystem som denneåsyftar. Sålunda har och stuvareförbundefter utredning i samarbete med två försäkringsbolag träffat avtal som innebäratt arbetstagare som skadas genom olycksfall i arbete bl. a. skall få fullersättning för förlorad arbetsinkomst efter nu gällande skadeståndsrältsligaregler samt i förekommande fall också ersättning för sveda och värk samt förlyte och men. Åtagandena i avtalet har arbetsgivarna säkrat genom en ny form avansvarighetsförsäkring, kallad trygghetsförsäkring. försäkringhar fått giltighet inom bleck- och plåtslagerifacket, och som ovannämnts undersökningar pågår i motsvarande syfte på andra områden. Utskottetfinner det mycket tillfredsställande att arbetsmarknadsparterna tar initiativtill att skapa kollektiva försäkringssystem av ifrågavarande slag. Särskilt måpekas på att förekommande behov av ersättning för icke-ekonomisk skada kantillgodoses på detta sätt. Ifråga om önskemålet om ett förbättrat arbetarskydd vill utskottet erinra om atten utredning efter hemställan från (2LU 1969: 58, rskr 273) tillsatts för att företa en allmän översyn av arbetarskyddslagstiftningen.Enligt direktiven (riksdagsberättelsen 1971, S: 29, s. 137) skall den översynsom utredningen vilken antagit benämningen arbetsmiljöutredningen skallverkställa syfta till en lagstiftning som svarar mot en breddad målsättningför arbetarskyddet. Allmänt sett, framhålls det, bör lagstiftningen ge etttillfredsställande underlag för vidgade insatser mot hälsofarligaarbetsmiljöer. En grundtanke måste vara att arbetstagarnas fysiska och psykiskahälsa skall kunna skyddas effektivt i varje led av produktionen. Arbetarskyddetskrav måste bättre än f. n. kunna göra sig gällande redan i samband medplaneringen av arbetslokaler, maskiner och arbetsmetoder. Det är ocksånödvändigt med ökade möjligheter till en fortlöpande kontroll av denarbetshygieniska situationen på arbetsplatserna. Goda möjligheter måstedessutom finnas till ingripande i sådana fall då missförhållanden iskyddshänseende kunnat konstateras, framhålls det i direktiven. Avslutningsvisvill utskottet framhålla att de bestämmelser om oinskränkt arbetsgivaransvarsom föreslås i propositionen inom skadeståndsrättens ram medför en förbättringav situationen för en skadelidande arbetstagare. Sålunda skall arbetsgivarensvara för skador som t. ex. en arbetstagare vållar en arbetskamrat. Ansvarighetskall kunna åläggas arbetsgivare också vid s. k. anonym culpa och vidkumulerade fel, vilket bl. a. betyder att arbetsgivaransvar skall kunnatillämpas även om en skadevållande arbetstagare på grund av brister i detsubjektiva rekvisitet inte kan åläggas personligt skadeståndsansvar. Pågrund av vad sålunda anförts avstyrker utskottet bifall till det i motionen1971:720 framställda yrkandet under 1 angående införande av objektivt ansvarför alla arbetsgivare. I fråga om yrkandet under punkt 2 vill utskottet uttalaatt olycksfall i arbetslivet med kroppsskada som följd självfallet kan bliföremål för rättslig prövning beträffande personligt ansvar i likhet med vadsom är fallet i samhället i övrigt. Yrkandet bör därför inte föranleda någonåtgärd från sida. Utskottetvill med anledning av yrkandet under punkt 3 framhålla att, om man inför omvändbevisbörda, man i realiteten uppnår samma skadeståndsansvarför arbetsgivaren som om ett rent objektivt skadeståndsansvar gällde. Deinvändningar som i enlighet med det förut sagda kan riktas mot ett objektivtansvar äger följakdigen giltighet också beträffande ett ansvar med omvändbevisbörda. Yrkandet under punkt 3 om att bevisbördan i mål om olycksfall iarbetet skall vändas, så att skyldighet åligger arbetsgivaren att bevisa sigvara fri från ansvar för olycksfallen i fråga, bör därför avslås. Utskottetövergår härefter till att behandla frågan om ersättning till polismän förpersonskador som åsamkas dem vid tjänsteutövning. Som anförs i föreliggandemotioner i ämnet har tidigare behandlat denna fråga. underströk (ILU 1968: 43) angelägenheten av att frågan omersättning för kroppsskada på polisman, innefattande gottgörelse för sveda ochvärk samt framtida men, möjligt fick sin lösning. gav i skrivelsetill Kungl. Maj:t till känna vad utskottet anfört (rskr 1968: 329). Vid 1970års riksdag då frågan ånyo aktualiserades avslogs motioner i ämnet medhänvisning till att det förslag tUl ersättningsanordning för brottsoffer somunder utarbetats inom också omfattade ersättningtill polismän för personskador samt att spörsmålet också skulle komma attbehandlas I kommande förslag till skadeståndslag (ILU 1970: 67). Slutiigenbehandlades frågan i anledning av en motion i samband med att riksdagfattade beslut om inrättande av anslaget för utbetalning av ersättning förpersonskador på gmnd av brott (se ovan s. 132 f.). uttaladehärvid i sitt av godkända betänkande (JuU 1971: 5 s. 5) bl. a. attden föreslagna ersättningsordningen också omfattar kroppsskador som polismännenåsamkas. Även det s. k. rymlingsanslaget under femte huvudtiteln kan, framhöllutskottet, utnyttjas för att ersätta vissa dylika skador. Med hänsyn till detsagda och till att frågan skulle komma att behandlas i lagrådsremissen angåendelagstiftning om skadestånd ansåg utskottet att någon åtgärd inte erfordradesfrån sida. Lagutskottethar ovan uttalat sig för att objektivt ansvar för alla arbetsgivare inte börinföras. Fråga uppkommer om det, främst med hänsyn till de risker sompolismän obestridligen utsätts för under tjänsteutövning, föreligger speciellaskäl att ålägga staten som arbetsgivare att tillförsäkra polismännen rätt tillekonomisk ersättning för kroppsskador i tjänsten. Såsom ovan anförts (s. 135)har departementschefen prövat framställningar om förbättrat ersättningsskyddpå vissa begränsade yrkesområden (prop. s. 101 f., ovan s. 52), nämligen förpolismän samt anställda i järnvägens tjänst och i stuveriverksamhet.Departementschefen framhåller att oavsett i vad mån det här rör sig om såträngande behov att särskilda åtgärder är påkallade, dessaersättningsproblem måste ses i ett större sammanhang. önskemålom förstärkt ekonomiskt skydd vid yrkesskadefall kan, framhåller han, med fogresas av andra yrkesgrupper, vilkas ersättnings-behov socialt sett är likaömmande. Angelägenhetsgraden kan inte mätas uteslutande på grundval avfrekvensen av skadefall inom olika verksamhetsområden. Med få undantag,fortsätter departementschefen, kan det inte heller påstås att arten av deyrkesskador som inträffar i ett visst slag av verksamhet motiverar ensärbehandling av dessa fall. I båda dessa hänseenden representerarframställningarna ett godtyckligt urval. I fråga om järnvägsanställda ochpoliser lär det i själva verket förhålla sig så att olycksfallsfrekvensenstatistiskt sett är låg, framhåller departementschefen och tillägger att detinte heller finns belägg för att de skador som drabbar dessa kategorier typisktsett är allvarUgare än andra yrkesskador. Utskottetdelar den uppfattning som departementschefen gett uttryck åt. I likhet meddenne anser utskottet vidare att det över huvud taget inte är möjligt att väljaut vissa yrkesgrapper och ge dem en förmånligare ställning än andra genom attinföra regler om objektivt ansvar för berörda arbetsgivare.