bet · FV01JuU18 · 1972-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1972 JuU 1972:18 Justitieutskottetsbetänkande i anledning av motion om straffrättsligt ansvar för underlåtenhetatt bistå annan person i nödsituation. 1 motionen 1972: 899 av i Falköpingm. (c, s, fp, m) yrkas att i skrivelse till Kungl. Maj:themställer om förslag till en allmän bestämmelse i kapitel ombrott mot liv och hälsa om skyldighet att bistå annan i nödsituation i enlighetmed vad i motionen anförs. Till stöd för yrkandet framhåller motionärerna attdet enligt urgammal svensk rättsuppfattning är en självklar moralisk plikt förenvar att efter förmåga bistå annan som är i nöd. Då någon häremot svarandegenerell juridisk plikt ej existerar i svensk rätt, föreligger enligt motionärernasmening en bristande överensstämmelse mellan den allmänna rättsuppfattningen ochlagens bestämmelser mellan moralisk och juridisk plikt för den enskilde.Rättsligt ansvar kan t. ex. icke hur moraliskt förkastligt handlingssättetän må vara utkrävas av den som underlåter att rädda annan från att drunkna,även om det kunnat ske utan fara eller uppoffring för honom själv, eller av densom vägrar att ställa sin bil till förfogande för transport av livsfarligtskadad eller ens av den som vägrar att i nödsituation ställa sin telefon tillförfogande för tillkallande av polis eller läkare. Den sålunda gällandeordningen är enligt motionärerna synnerligen stötande för det allmännarättsmedvetandet. De anser att de invändningar som främst rests mot införandetav straffbestämmelser på detta område väsentligen har hänfört sig till förmodadesvårigheter att utforma regler av denna art och till bevissvårigheter vidtillämpningen. Sådana synpunkter är emellertid enligt motionärernas mening ickeav den art att de bör hindra en lagstiftning, för vilken starka skäl talar.Hänsyn bör enligt motionärerna också tas till att lagstiftning i ifrågavarandehänseende införts i och ; den norska lagens stadgande utgörenligt motionärerna en god förebild. Beträffandede fullständiga motionsskälen hänvisas till motionen. Gällanderätt m. m. Enligt gällande svensk rätt finns icke någon allmänskyldighet att bistå den som befinner sig i fara. Underlåtenhet att ingripa inödsituation kan likväl i särskilda fall vara straffbar. Sålunda förekommerpå vissa områden stadganden om skyldighet att vara verksam för att avvärjaeller begränsa olyckor. Ett dylikt stadgande som riktar sig till medborgarna iallmänhet finns i 11 § hrandlagen: "Uppstår brand eller är överhängandefara därför och kan ej den, som varsnar branden eller faran eller eljest fårkunskap därom, genast släcka branden eller undanröja faran, skall han varskodem, vilkas liv eller egendom är i fara, samt tillkalla hjälp." Straff förden som bryter mot detta stadgande har föreskrivits i 16 § samma lag. Enligt 43 § vägtrafikförordningen får vägtrafikant, sommed eller utan egen skuld haft del i uppkomsten av trafikolycka, icke genom attavlägsna sig från olycksplatsen eller eljest undandraga sig att i mån avförmåga medverka till de åtgärder, vartill olyckan skäligen föranleder, såsomomhändertagande av skadad person. Denna bestämmelse är emellertidstraffsanktionerad endast i begränsad utsträckning. Straffstadgandet i 5 §trafikbrottslagen innebär, såvitt nu är av intresse, att den, som visserligenkvarstannar på olycksplatsen men undandrager sig att lämna hjälp åt skadad,icke kan åtkommas med straff. 1 62 § sjölagen stadgas, att befälhavare, som anträffarnågon i sjönöd, är skyldig att, såvitt det kan ske utan allvarlig fara för detegna fartyget eller de ombordvarande, lämna all den hjälp, som är möjlig ochbehövlig för att rädda den nödställde. Om befälhavare i annat fall fåttkännedom om att någon är i sjönöd eller har erhållit kunskap om någon fara somhotar sjötrafiken, är han med samma begränsningar skyldig att i enlighet medföreskrifter i sjönödskungörelsen vidtaga åtgärder för att rädda den nödställdeeller avvärja faran. Straff för underlåtenhet att iaktta dessa föreskrifter ärstadgat i 326 och 327 §§ samma lag. Straffet är böter eller fängelse . Enligt 223 § sjölagen åligger det vidare befälhavare påfartyg, som har stött samman med annat fartyg, dels att lämna det andrafartyget och de ombordvarande där viss hjälp för räddning om det kan ske utanallvarlig fara för det egna fartyget och de ombordvarande, dels att för detandra fartygets befälhavare uppge namnet på det egna fartyget och dess hemortsamt den ort eller hamn varifrån det kommer och dit det skall gå. Bestämmelsernaäger enligt 222 § tillämpning även när till följd av fartygs manövrering ellerpå annat sätt ett fartyg eller personer eller gods på fartyget skadas av ettannat fartyg utan att fartygen stöter samman. Befälhavare som försummar vadsålunda åligger honom dömes enligt 327 § till böter eller fängelse i högst tvåår. Sedan bestämmelsen i rättspraxis ansetts tillämplig på handelsfartyg meninte på fritidsbåtar, har i 4 § andra stycket sjötrafikförordningen införtsregler som nära motsvarar dem som enligt vad ovan sagts enligt 43 §vägtrafikförordningen gäller för vägtrafikant som haft del i uppkomsten avtrafik- Den som uppsåtligen underlåter att fullgöra vadsålunda åligger honom dömes till böter eller fängelse . I förevarande sammanhang torde även få erinras om debestämmelser rörande skyldighet att avslöja eller hindra grövre brott somförekommer i 23 kap. 6 § . Underlåtenhet att ingripa i nödsituation kan vidare enligtallmänna regler vara straffbar, t. ex. såsom vållande till annans död (3 kap. 7§ ), på den grund att underlåtenheten rättsligt sett är likvärdigmed ett positivt handlande. Särskilt beaktas i detta avseende om en rättslig skyldighetatt handla ålegat gärningsmannen oberoende av straffbudet. En sådan skyldighetkan föreligga på grund av stadgande i lag eller författning, såsom i fråga omföräldrars och förmyndares vårdnadsplikt enligt ellerarbetsgivares åligganden enligt ar-bctarskyddslagen att vidtaga åtgärder tillförebyggande av olycksfall i arbete. Den kan vidare uppkomma genom myndighetsbefallning, när denna meddelas inom myndighetens kompetensområde och riktar sigtill personer som har lydnadsplikt, eller genom åtagande på grund av avtal.Även genom tidigare faktiska åtgärder från gärningsmannens sida kan en dylikskyldighet uppkomma. I utländsk strafflagstiftning är allmänna bestämmelser omstraff för den som underlåter att bistå annan vid livsfara m. m. icke ovanliga.Sålunda stadgar den norska strafflagen, 378 §, straff för den »som undlater,uaktet det var han muligt uten saerlig fare eller opofrelse for ham selv ellerandre, etter cvne å hjelpe den, der er i 0yensynlig og overhengende livsfare». danska strafflagen föreskrives i 185 och 253 §§ en liknande plikt, när detgäller att avvärja ett katastroftillbud som medför fara för människoliv;dessutom stadgas i 142 § en plikt att på anmodan av därtill behörig myndighetlämna bistånd i vissa hithörande fall. Ytterligare må nämnas finskastrafflagen 44 kap. 2 § och västtyska strafflagen 330 c §. Under förarbetena tilltrafikbrottslagen ifrågasatte hovrätten över och om icke understraffbestämmelsen i lagens 5 § borde inbegripas jämväl den som utan attavlägsna sig från olycksplats undandrog sig att lämna hjälp åt skadad etc.Departementschefen (prop. 1951: 30 s. 272) ansåg det emellertid icke lämpligtatt i då förevarande sammanhang utvidga bestämmelsen på sätt hovrätten föreslagit.Frågan härom borde övervägas i samband med mera allmänna bestämmelser om straffför underlåtenhet att bispringa den som skadats eller råkat i livsfara. I sitt betänkande med förslag till brottsbalk upptogstraffrättskommittén frågan om behovet av särskilda straffbestämmelser förunderlåten- hetshandlingar som äventyrar annans liv eller hälsa (SOU1953: 14 s. 143). Enligt kommitténs mening hade hos oss knappast framträttnågot behov att, utöver vad som följer av de allmänna reglerna omunderlåtenhetshandlings jämställdhet med positivt handlande samt de nuvarandespecialbestämmelserna, särskilt stadgandet i 5 § trafikbrottslagen, upplaga enallmän bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå den som befinner sig ifara. I vissa fall kunde en dylik bestämmelse framstå som rent olämplig.Kommittén avstod därför från att i förslaget upptaga någon sådan allmänbestämmelse. I remissyttrande över förslaget ifrågasatte hovrätten överSkåne och om icke i borde upptagas en dylik bestämmelse,riktad mot underlåtenhet att bistå annan vid livsfara. Vid 1958 årslagrådsremiss beträffande intog emellertid vederbörandedepartementschef samma ståndpunkt till frågan som kommittén (prop. 1962: 10 s.B 97). Vid riksdag väcktesmotioner med samma yrkande som i nu föreliggande motion. Motionerna, somhänvisades till första lagutskottet, tillstyrktes vid utskottetsremissbehandling av och häradshövdingeföreningen medan yttrandenfrån samtliga övriga remissinstanser, däribland riksåklagaren,stadsdomareföreningen, , försäkringsbolagens riksförbund samttre motororganisationer, gick i avstyrkande riktning. För egendel anförde första lagutskottet bl. a. följande. Vad gäller det kriminalpolitiskabehovet av en allmän straffbestämmelse mot underlåtenhet att bispringanödställd torde utskottet först få erinra om att rättsordningen redan nu sörjerför erforderlig reaktion mot åtskilliga av de mest slraffvärda fallen, såsom dåpersoner i ansvarsfull ställning har åsidosatt sina särskilda skyldigheter.Inom det område som lämnats straffritt synes de allra flesta människor varaberedda att självmant prestera åtminstone så mycket som man rimligen kundefordra av dem genom en straffbestämmelse. Den som brister i hjälpsamhet, när enallvarlig nödsituation föreligger, torde också i regel få räkna med att drabbasav en kännbar, social reaktion. Vid nu angivna förhållanden förefaller det praktiskabehovet av bestämmelsen tämligen begränsat. Detta intryck har vunnit starktstöd under remissbehandlingen. Mot den föreslagna kriminaliseringen kan, som jämvälframgått under remissbehandlingen, andragas vissa allvarliga betänkligheter.Dessa sammanhänger till en del med att brottsrekvisitet finge angivas i ganskaallmänt hållna ordalag. Bestämmelsen skulle sålunda icke kunna innehålla någonnärmare precisering av vilka konkreta handlingar som i växlande situationerkrävdes av samhällsmedlemmarna. Detta måste leda till avsevärda svårigheter fördomstolarnas rättstillämpning och än större svårigheter för de enskilda attförutse hur deras förhållningssätt inför en viss nödsituation skulle komma attbedömas. Rättssäkerheten skulle härigenom lätt bli lidande. Det torde även medfog kunna ifrågasättas omman kan påräkna att en bestämmelse av angiven art verkligen skulle vara ägnadatt frambringa ändamålsenliga mått och steg från sådana personer som, väloftast av allmän oföretagsamhet eller rådlöshet, tenderar till att hålla sigpassiva. Härvidlag måste särskilt beaktas att risken för olämpliga åtgärder vidomhändertagande av svårt skadade kan komma att ökas; ej sällan torde det varavanskligt att utan viss fackkunskap avgöra vilket förfarande som därvid ärtillrådligt. Medledning av huvudsakligen de synpunkter som återgivits har utskottet stannatför uppfattningen att övervägande skäl talar för den ståndpunkt tillförevarande lagstiftningsspörsmål, som intogs i samband med brottsbalkenstillkomst. Utskottet finner sig sålunda böra avstyrka det genom motionernaframlagda förslaget. I enlighet med det anförda hemställde utskottet attmotionerna icke skulle föranleda någon åtgärd. En reservant inomutskottet ansåg att borde hos Kungl. Maj:t hemställa om utredningavseende införande i av en bestämmelse om en allmän skyldighet attbistå annan i nödsituation, varvid särskilt borde beaktas de ökade risker förfarliga trafikolyckor som vållas av växande trafikproblem. beslöt ienlighet med utskottets hemställan. Även vid riksdag väcktes en motion medsamma yrkande som i nu föreliggande motion. inhämtadeyttrande från riksåklagaren, , hovrätten för ,Föreningen , och Motororganisationernassamarbetsdelegation. Motionen avstyrktes av samtliga remissinstanser utomdomarföreningen och hovrätten. föreslog att det aktualiseradespörsmålet skulle bli föremål för utredning, medan hovrätten tillstyrkte enutredning med den mer begränsade målsättningen att överväga frågan om attutsträcka straffansvaret enligt 5 § trafikbrottslagen. En sammanfattning avremissvaren finns intagen i utskottets betänkande över motionen, JuU 1971: 16,vartill här hänvisas. Utskottetfann för sin del att som förflutit sedan motionsspörsmåletsenast prövades av inte inträffat något som borde föranleda ett annatbedömande än det stannade för. I enlighet härmed avstyrkteutskottet bifall till motionen. följde utskottets förslag. I motionen framförs önskemål om att i brottsbalkenskall införas en allmän bestämmelse om skyldighet att bistå annan inödsituation. a. att rättsligt ansvar inte kan utkrävas t. ex. av den somunderlåter att rädda annan från att drunkna även om detkunnat ske utan fara eller uppoffring för honom själv eller av den som vägraratt ställa sin bil till förfogande för transport av livsfarligt skadad ellerens av den som vägrar att i nödsituation låta sin telefon användas förtillkallande av polis eller läkare. Den sålunda gällande ordningen är enligtmotionärerna uppenbart stötande för det allmänna rättsmedvetandet. Somframgår av den ovan lämnade redogörelsen är enligt gällande rätt underlåtenhetatt lämna hjälp i nödsituation straffbar endast i begränsad omfattning;regleringen inskränker sig till vissa specialbestämmelser bl. a. påtrafikområdet och till de allmänna reglerna om underlåtenhetshandlingsjämställdhet med positivt handlande, t. ex. då personer i ansvarsfull ställninghar åsidosatt vissa särskilda skyldigheter. Som regel torde väl känslan av enmoraUsk skyldighet att inskrida vara tillräckligt stark för att förmåmänniskor att vara verksamma efter sin förmåga, och de fall då någon visaruppenbar likgiltighet i situationer när annans liv står på spel torde vara få.Otvivelaktigt förekommer dock fall av det slag motionärerna nämner där dengällande ordningen har för den allmänna rättskänslan uppenbart stötandekonsekvenser; att en person, som utan olägenhet för honom själv kunnatvärdefullt bidraga till att rädda en annan människas liv, inte för sinunderlåtenhet kan drabbas av någon som helst påföljd bortsett från eventuellsocial reaktion torde för många framstå som klart otillfredsställande. Enstraffbestämmelse skulle från individualpreventiv synpunkt sannolikt icke varaav större värde eftersom, om straffsanktion funnes, brottet att inte lämnahjälp i det helt övervägande antalet fall skulle ha karaktär av rentillfällighetsförbrytelse. Från allmänpreventiv synpunkt är del emellertid inteosannolikt att en sådan bestämmelse skulle kunna tjäna som ett stöd förmänniskors handlande i kritiska situationer där hjälpinsatser påkallas ochkunna förmå en oföretagsam eller ovillig person att ingripa. Aandra sidan kan mot en lagstiftning i berört hänseende anföras åtskilligabetänkligheter. Ett lagbud som föreskriver skyldighet att ingripa måste mednödvändighet utformas i ganska allmänt hållna ordalag för att kunna täcka skilda situationer som kan tänkas uppkomma. Härav skulle emellertid följasvårigheter för den enskilde att avgöra om situationen är sådan att den kräveringripande från hans sida och, i så fall, vilka åtgärder som bör vidtas.Rädslan att drabbas av straff skulle också kunna öka risken för t. ex. olämpligaåtgärder vid omhändertagande av skadade. Man kan inte heller bortse från att enallmänt hållen lagregel skulle kunna ge upphov til! bristande enhetlighet irättstillämpningen till men för rättssäkerheten. Invändningarav nu angivet slag har emellertid i åtskilliga andra länder inte ansetts haden tyngden att de hindrat en lagstiftning. Allmänna bestämmelser om straff förden som underlåter att bistå annan vid livs- m. finns sålunda bl. a. i , , och i . Ianslutning till detta konstaterande bör dock nämnas att förekommandebestämmelser, i varje fall i de nordiska länderna, ytterst sällan vunnittillämpning. Så t. ex. inhämtade utskottet föregående år att de norskabestämmelserna inte syntes ha tillämpats efter 1962. Viden avvägning mellan för- och nackdelar finner utskottet inte tillräckliga skälför begäran om lagstiftning i enlighet med motionärernas vittsyftande förslag.De olägenheter som nuvarande ordning kan innebära framför allt påtrafikområdet gör emellertid att utskottet trots tvivel rörande möjligheternaatt utforma en straffbestämmelse som fyller rimliga krav på klarhet inte villmotsätta sig att en begränsad översyn av hithörande spörsmål kommer till ståndi lämpligt sammanhang. Vid en sådan översyn, som i huvudsak bör ha avseende påtrafiklagstiftningen, torde i främsta rummet böra övervägas att utsträckastraffansvaret enligt 5 § trafikbrottslagen vilken bestämmelse ju hänför sigendast till den som haft del i uppkomsten av trafikolycka att avse icke blottden som obehörigen avlägsnar sig från en olycksplats utan även den somkvarstannar men undandrager sig att efter förmåga hjälpa skadad ellernödställd. I anslutning härtill vill utskottet understryka den ovan berördaolägenhet av en lagstadgad skyldighet att ingripa som ligger däri att rädslanför straff kan öka risken för olämpliga hjälpåtgärder; med tanke på de farorsom är förbundna med icke sjukvårdskunniga personers omhändertaganden avskadade får en straffsanktion inte ges sådan räckvidd att den kan framkallaoöverlagda hjälp-handlingar som endast ökar faromomenten. Syftet med en översynbör endast vara att komma åt den, i brist på allmän medmänsklighet gmn-dade passivitetsom tar sig uttryck i medveten nonchalans eller i underlåtenhet att tillkallahjälp åt svårt skadad eller nödställd person. Vad gäller formerna för översynenvill utskottet endast erinra om det arbete på en genomgripande översyn ochomarbetning av vägtrafiklagstiftningen som f. n. pågår inomkommunikationsdepartementet. Dåfrågan upptas till prövning bör även övervägas bestämmelser om rätt tillersättning för skada till följd av ingripande för att hjälpa annan som befinnersig i nöd. Utskottet erinrar härvidlag om skrivelse ianledning av motioner om ersättning för skada vid lämnande av hjälp i sambandmed trafikolycka (mot. 1969:1: 751 och 1969: II: 861,ILU 1969: 24, rskr 1969: 114). Vad utskottet anfört börges Kungl. Maj:t till känna. A. att i anledning av motionen 1972: 899ger Kungl. Maj:t till känna vad utskottet anfört om viss översyn av reglernaom straffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå annan i nödsituation. B. att avslår motionen 1972: 899 i denmån den ej tillgodosetts genom utskottets hemställan under A. Närvarande:fru (), fröken (), fröken (), herrar (), i (c), i (s), i (fp),(). Polstam (c), (), herrar Schött (m), Måbrink(vpk), (), herrar i (c) och iMalmö (s).