bet · FV01JuU21 · 1972-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 21 är 1972 JuU 1972:'21 betänkande i anledning av motion omansvar för ekonomiskt förtal. I motionen 1972: 913 av herrNordgren (m) yrkas, "att hos Kungl. Maj:t anhåller om förslagtill sådana ändringar i 5 kap. 1 § och 7 kap. 4 §tryckfrihetsförordningen att dessa även kommer att omfatta bestämmelser omekonomiskt förtal". Rörande motionens innehåll i övrigt får utskottet hänvisatill motionen. Som ekonomiskt förtal brukarbetecknas förtal som riktar sig mot en fysisk eller juridisk person och sommedför ekonomiska skadeverkningar för den utpekade men inte innefattar angreppmot någons personliga heder. I (BrB) saknas uttryckliga straffstadgandenrörande ekonomiskt förtal och ärekränkning av juridiska personer och andrakollektiv. Regler om ärekränkning ges i 5 kap. Enligt 1 § första stycket skalldömas för förtal, om någon utpekar annan såsom brottslig eller klandervärd isitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne förandras missaktning. Ansvar skall dock enligt andra stycket ej ådömas, om denåtalade var skyldig att uttala sig eller om det eljest med hänsyn tillomständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken och han visar att uppgiftenvar sann eller att han hade skälig grund för den. Med detta undantag är förtalstraffbart oavsett om beskyllningen var sann eller icke. För straffbarhetförutsätts bl. a. att fråga är om uttalanden med en viss bestämdhet, icke blottom värdeomdömen. Straffet för förtal är böter. För grovt förtal, varom stadgasi 2 §, är straffet böter eller fängelse i högst . Vid bedömande av ombrottet är grovt skall särskilt beaktas, om uppgiften genom sitt innehåll ellerden omfattning i vilken den blivit spridd eller eljest var ägnad att medföraallvarlig skada. Enligt 3 § skall ansvar för förolämpning inträda, om mansmädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annatskymfligt beteende mot honom. Om förolämpning utgör ett förtalsbrott,äger stadgandena om förtal företräde. JuU 1972: 21 2 lämpningskall alltså ådömas endast om gärningen ej är belagd med ansvar enligt 1 eller2 §. Straffet för normalfall är endast böter men för grova fall böter ellerfängelse . I 4 § stadgas att förtal av avliden skallbestraffas enligt 1 eller 2 § om gärningen är sårande för de efterlevande ellerden eljest kan anses kränka den frid, som bör tillkomma den avlidne. Därvidskall beaktas den tid som förflutit efter dödsfallet samt omständigheterna iövrigt. Vadbeträffar ärekränkningsbrottens förhållande till tryckfrihetsförordningenstadgas i 7 kap. 4 § nämnda förordning att såsom otillåtet yttrande i trycktskrift skall anses sådan enligt lag straffbar framställning som innefattar,bland annat, ärekränkning mot enskild person. I lag-rununet stadgas vidare:"Med ärekränkning förstås i denna paragraf förtal och förolämpning.Förtal innebär, att någon utpekar annan såsom brottslig eller klandervärd isitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne förandras missaktning, dock ej om det med hänsyn till omständigheterna varförsvarligt att lämna uppgift i saken och han visar att uppgiften var sanneller att han hade skälig grund för den. Förtal av avliden innefattar attgärningen är sårande för de efterlevande eller att den eljest kan anses kränkaden frid, som bör tillkomma den avlidne. Förolämpning innebär att någon smädarannan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligtbeteende mot honom." Enligt8 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen gäller vidare att för tryckfrihetsbrottgenom periodisk skrift svarar i första hand utgivaren. Vid bedömande av frågaom ansvar för honom skall enligt 12 § i nämnda kapitel anses som om vadskriften innehåller införts däri med hans vetskap och vilja. Den eller de andrapersoner som genom författande av artiklar eller på annat sätt medverkat tillatt skriften fått visst innehåll är uteslutna från ansvar. Anledningen härtillär att ett dylikt ansvar skulle kunna verka hämmande på yttrandefriheten. Ettnödvändigt komplement till yttrandefriheten har även ansetts vara attartikelförfattare och andra bidragsgivare till en tidning skall kunna göraanspråk på anonymitet (3 kap. tryckfrihetsförordningen). Ävenom ekonomiskt förtal, såsom av det anförda framgår, inte direkt efterordalagen omfattas av stadganden om ärekränkning anses att spridandeav oriktiga eller ogrundade uppgifter om en persons yrkesutövning ellerekonomiska förhållanden ofta bör kunna åtkommas som vanlig ärekränkning. Ävenvad gäller ärekränkning mot kollektiva enheter tolkas huvudregeln i 1 § någotvidsträckt och den ansestillämplig på sådana yttranden som formellt avser t. ex. en juridisk person,ett företag eller en vara, en kår, invånarna i ett hus eller annan grupp mensom måste förstås så att en eller flera bestämda personer därigenom utpekas. I lagen (1970: 412) omotillbörlig marknadsföring har intagits en generalklausul, enligt vilken en näringsidkare, som vidmarknadsföring av vara eller tjänst företager handling som genom att strida motgod affärssed eller på annat sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare,kan vid vite förbjudas att fortsätta därmed eller företaga annan liknandehandling (1 §). Denna generalklausul ger näringsidkare ett visst skydd motförtal från konkurrenters sida. Med stöd av klausulen kan man nämligen ingripamot att som ett led i marknadsföring oriktiga upplysningar lämnas rörande ettkonkurrerande företag eller av detta tillhandahållna varor och tjänster. I vissmån torde det också få anses möjligt att ingripa mot framställningar somviserligen inte innehåller annat än fullt sakriktiga uppgifter i dessahänseenden men är utformade på ett sätt som onödigtvis misskrediterar den utpekade.Enligt 12 § samma lag skall den som bryter mot vitesförbud ersätta skada somdärigenom uppkommer för konkurrerande näringsidkare. Enligt 16 kap. 8 § strafflagenstraffades den som emot annan av arghet utsatte eller fortspred rykte omgärning som var menlig för den angripnes yrke, näring eller fortkomst. föreslog i sitt betänkande Förslagtill brottsbalk (SOU 1953: 14) att en motsvarande straffbestämmelse omekonomiskt förtal skulle införas i bedrägerikapitel. Medekonomiskt förtal förstods ogrundad uppgift angående gärning eller omständighetsom är ägnad att skada någon i utövningen av yrke eller näring eller eljest iekonomiskt hänseende. Förutsättningen för straff enligt bestämmelsen var attgärningen inte var straffbar som förtal enligt ärekränkningskapitlet(betänkandet s. 28, 278282). Departementschefen avstyrkte i lagrådsremiss 1958 (prop.1962: 10 s. B 52 f.) kommitténs förslag till stadgande om ekonomiskt förtal.Han uttalade att spridande av oriktiga eller ogrundade uppgifter om en personsyrkesutövning eller ekonomiska förhållanden ofta kunde åtkommas såsom vanligärekränkning samt anförde vidare: "I den mån fråga är om sådana närings-och ekonomiska förhållanden som icke kan sägas ha något samband med detpersonliga anseendet har det föreslagna stadgandet sin väsentliga betydelse iförhållandet olika näringsidkare emellan och berör således spörsmål, somlämpligast bör regleras i lagstiftningen mot illojal konkurrens." Lagrådet (prop. 1962: 10 s. B 429 f.) hade en avvikandemening och förordade att i ärekränkningskapitlet upptogs ett stadgande om ekonomisktförtal. Lagrådet ansåg att sådan ryktesspridning som här var i fråga knappastsyntes höra hemma i lagstiftningen mot illojal konkurrens. Att konkurrenterspred osanna uppgifter om varandra före- JuU 1972: 21 4 komvisserligen men även andra såsom kunder, patienter, f. d. anställda m. fl. kunde om yrkesutövare sprida oriktiga uppgifter som ej var ärekränkande ivanlig mening men mycket skadliga för vederbörande. Enligt lagrådet kundefrågan få en mera konsekvent behandling, om ett stadgande härom meddelades ibrottsbalken. Ipropositionen (1962: 10) vidhölls emellertid den tidigare av departementschefeni lagrådsremissen intagna ståndpunkten. Vidriksdagsbehandlingen av propositionen berördes frågan om ekonomiskt förtal ien i anledning av propositionen väckt motion (I: 536). Motionen föranleddeingen ändring i Kungl. Första lagutskottet (ILU 1962: 42)anförde i frågan bl. Utskottet anser det möjligt att frågan omekonomiskt förtal ej kan erhålla en tillfredsställande reglering inom dennaturliga ramen för lagstiftningen mot illojal konkurrens. Eventuellt kan detdå visa sig lämpligt att i upptaga ett stadgande i ämnet.Spörsmålet härom synes dock icke böra upptagas till ytterligare övervägande iförevarande sammanhang utan först då utredningen om illojal konkurrens, vUkennumera omhänderhar varumärkes- och firmautredningens ifrågavarande uppgifter,har framlagt resultatet av sitt arbete. föreslog också införande av enstraffbestämmelse avseende ärekränkning av kollektiv. I propositionen ombrottsbalken fanns emellertid nämnda straffbestämmelse icke medtagen. Departementschefenanförde som skäl härför bl. a. att man vid bedömning av om en sådankriminalisering är behövlig måste beakta att starka betänkligheter anmäler sigur yttrandefrihetens synpunkter. Vid övervägande av frågorna fann sig departementschefeninte övertygad om behovet av den av kommittén föreslagna utvidgningen. Lagrådet,som även i denna fråga hade en avvikande mening, uttalade bl. Den sakliga grunden till att vanlig ärekränkningansetts kunna riktas endast mot fysisk person har naturligen varit, attjuridiska personer ej ansetts företräda något sådant intresse somstraffbestämmelserna avsett att skydda. Beträffande ekonomiskt förtal äruppenbart, att i sakens natur ej ligger någon dylik begränsning. Även juridiskapersoner äro bärare av ekonomiska intressen. Det synes icke behövligt att ilagtexten särskilt utmärka, att brottsbeskrivningen avser att täcka även detfallet att förtalshandlingen gäller en juridisk persons verksamhet. Också denna fråga upptogs i den nyssnämnda motionenI: 536. Första lagutskottet uttalade i sitt även i denna del avstyrkandeutlåtande: Kollektiva enheter torde allmänt sett få ansesväsentligt mindre känsliga för ärekränkning än enskilda personer, åtminstoneför uttalanden, som ej är ägnade att medföra ekonomisk skada. torderätten till fri kritik vara väl så betydelsefull för samhällslivet i fråga omkollektiv som beträffande enskilda. Detta är särskilt påtagligt när det gällerstarka organisationer på de politiska och ekonomiska områdena. Under angivnaförhållanden måste den intresseawägning som bör ligga till gnmd för enkriminalisering av ärekränkning utfalla på JuU 1972: 21 5 annatsätt för kollektiva enheter än för enskilda personer. Bland annat därför attett kollektiv normalt torde ha möjligheter att genom offentligt framträdande fåtill stånd ett tillrättaläggande av fakta, måste värdet av ett så begränsatärekränkningsskydd som hänsynen till yxtrandefriheten medger starktifrågasättas såvitt gäller förtal utan skadeverkningar på det ekonomiskaplanet. kom alltså inte, som framgått avredogörelsen för gällande rätt, att innehålla något särskilt stadgande omärekränkning av kollektiv. Fråganom ekonomiskt förtal har därefter behandlats av utredningen om illojalkonkurrens i dess betänkande Otillbörlig konkurrens (SOU 1966: 71), vilket lågtill grund lag om otillbörlig marknadsföring. Utredningen anförde bl.a.: Vad gäller i näringsverksamhet använda sanningslösauppgifter och påståenden, vilka ekonomiskt skadar näringsidkare, hänvisarutredningen till sitt förslag till stadgande mot sådan framställning som äroriktig eller vilseledande och ägnad att påverka efterfrågan på eller utbudetav vara, tjänst eller annan nyttighet. Med förslaget blir det möjligt attingripa mot i näringsverksamhet använda oriktiga och vilseledandeframställningar, som medför risk för att konsumenter och andra som tar del avdem påverkas i sitt handlande. Härigenom bereds i första hand konsumenter ochandra adressater men i andra hand också andra näringsidkare ett skydd motskada till följd av oriktiga eller vilseledande uppgifter. Förslaget till stadgande mot oriktiga ellervilseledande framställningar ger alltså såvitt angår förhållandetnäringsidkare emellan indirekt det rättsskydd som skulle följt avstraffrättskommitténs och lagrådets förslag till stadgande mot ekonomisktförtal. Rättsskyddet enligt förslaget gäller givetvis för varje skadadnäringsidkare, oavsett om det är fråga om fysisk eller juridisk person. Om näringsidkare eller om varor eller tjänster kangivetvis lämnas oriktiga eller vilseledande uppgifter med större eller mindreskadeverkningar för den drabbade i många andra sammanhang än dem som omfattasav utredningens nämnda förslag. Särskilt kommer i blickpunkten inkorrektkonsumentupplysning. Mot näringsidkare riktat ekonomiskt förtal kan också,exempelvis i hämndsyfte, spridas av privatpersoner. Ekonomiskt förtal kandrabba juridiska personer, som inte är Utredningenhar emellertid---- funnit det falla utanför dess uppdrag attta ställning till annat ekonomiskt förtal än sådant, som berör förhållandetnäringsidkare emellan. Utredningen anser det emellertid angeläget att deåterstående betydelsefulla frågorna om ekonomiskt förtal utreds. I vissutsträckning torde detta göras av konsumentupplysningskommitté. I betänkandet Konsumentupplysning (SOU 1968:58)upptog konsumentupplysningskommitté frågan om ett straffstadgande motekonomiskt förtal som rättsligt korrektiv mot ovederhäftig konsument- Kommittén ansåg emellertid att det avkommittén behandlade problemet inte kunde lösas enbart genom ett stadgande motekonomiskt förtal inte ens med den av lagrådet vid införandeförordade formuleringen. Kommittén fortsatte (s. 125): Ett sådant stadgande går inte ut påatt skydda den som det här primärt gäller, dvs. Med ett stadgandemot ekonomiskt förtal med straff som primär påföljd vid överträdelse kanman nämligen knappast komma åt annat än de allra grövsta formerna av vilseledandekonsumentupplysning, uppsåtliga förfaranden, och detta är helt otillräckligtfrån konsumentsynpunkt. Ä andra sidan kan påverkan genom vilseledande informationtill många konsumenter medföra mycket betydande skador för enskilda företag.För en näringsidkare vore därför redan en möjlighet att kunna beivra åtminstoneuppsåtliga fall av värde. Men någon adekvat lösning på problemet vilseledandekonsumentupplysning utgör ett stadgande mot ekonomiskt förtal inte heller frånnäringsidkarsynpunkt. Ekonomiskt förtal genom konsumentupplysning utgör vidareendast en mindre del av det större problemet om skador till följd av ekonomisktförtal. En separat lösning av detta delproblem synes inte böra komma ifråga.Kommittén vill emellertid betona vikten av att konsumentupplysningsaspektenbeaktas vid en totallösning av problemet ekonomiskt förtal, vilket utgör enlagstiftningsfråga som det är angeläget att bringa till en positivlösning (kurs. av kommittén). Vid remiss till lagrådet 1969 avförslaget till lag om otillbörlig marknadsföring uttalade föredragandedepartementschefen, statsrådet , i frågan om lagstiftning rörandeekonomiskt förtal bl. Problemet om ekonomiskt förtal gåremellertid långt utöver vad som täcks av den föreslagna generalklausulen.Förtal från en näringsidkare mot en annan kan förekomma i andra sammanhang änsom led i reklam och marknadsföring eller avse annat än sådana uppgifter omkommersiella förhållanden som generalklausulen kan tillämpas på. Det kan riktasig mot eller härröra från andra än näringsidkare. Felaktiga uppgifter somsprids i form av offentlig eller privat konsumentupplysning från allmännaorgan, privata organisationer, massmedia eller enskilda personer kanexempelvis vara ägnade att medföra ekonomisk skada för den som drabbas därav.Flera remissinstanser har anfört att allmänna bestämmelser mot ekonomisktförtal behövs. Sådana bestämmelser har emellertid inte sin naturliga plats varesig i en lag om otillbörlig konkurrens eller i en lag om otillbörligmarknadsföring utan i och tryckfrihetsförordningen. Frågan ominförande av allmänna bestämmelser i ämnet får tas upp i annat sammanhang(prop. 1970: 57 s. 71). Ämnet var därefter föremål föröverläggning i andra kammare , då statsrådet svar på en enkel fråga om justitieministern avsåg att föreläggariksdagen förslag till lagstiftning mot ekonomiskt förtal. Justitieministernuttalade i sitt svar bl. Det rör sig här om enlagstiftningsfråga av svårbedömd art. Mot en-vars i och för sig berättigadeintresse att inte drabbas av ekonomisk skada genom oriktiga eller ogrundadeuppgifter står intresset att inte begränsa yttrande- och tryckfriheten bl. a.till men för en fri debatt i konsumentupplysningsfrågor. Jag är för dagen inteberedd att ta ställning till om allmänna bestämmelser om ekonomiskt förtal börinföras. I samband med riksdagsbehandlingen1970 av prop. 1970: 57 med förslag till lag om otillbörlig marknadsföring, m.m. vilken proposition såvitt nu är i fråga överensstämde med den förutnämnda lagråds-remissen upptog tredje lagutskottet även motioner varihemställdes om utredning och förslag till lagstiftning rörande ekonomisktförtal och förtal mot juridiska personer m. m. 1:835 samt I: 1171 och II: 1380). Tredje lagutskottet fann någon åtgärd ianledning av motionsyrkandena inte påkallad. Utskottet yttrade i sitt avriksdagen godkända utlåtande (3LU 1970: 45 s. 88) bl. Utskottet delar departementschefensuppfattning att frågan om ekonomiskt förtal inte bör behandlas i förevarandesammanhang. Motsvarande bedömning gäller frågan om ärekränkning av kollektiv.Departementschefen är som framgår av ovanstående redogörelse införstådd medatt ekonomiskt förtal kan medföra skada för dem som drabbas därav. Det tordedärför kunna förutsättas att hithörande frågor, dvs. också frågor omärekränkning av juridisk person, ägnas tillbörlig uppmärksamhet. Vid föregående års riksdagbehandlades frågan om lagstiftning rörande ekonomiskt förtal i anledning av enmotion (1971: 646) av m. fl. (m) med enahanda yrkande som i dennu föreliggande motionen. fann i sitt av godkändabetänkande (JuU 1971: 22) inte anledning att frångå den bedömning av det imotionen upptagna spörsmålet som gjordes av riksdag och avstyrktebifall till motionen. I en vid betänkandet fogad reservation ansåg utskottetsborgerliga minoritet att utskottet bort anföra bl. a. följande: I likhet med vad från olika hållframhållits i tidigare lagstiftningssammanhang anser emellertid utskottet attdet torde föreligga behov av allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtal, ochutskottet vill erinra om att både utredningen om illojal konkurrens och 1963års konsumentupplysningskommitté funnit det angeläget att lagstiftningsfråganom ekonomiskt förtal bringas till en lösning. Ämnet bör enligt utskottetsmening bli föremål för utredning syftande tilllagstiftning. I enlighet härmed ansåg minoritetenatt utskottet bort hemställa att i anledning av motionen hos Kungl.Maj:t skulle anhålla om utredning samt förslag till lagstiftning rörande s. k.ekonomiskt förtal. JuU 1972: 21 I motionen yrkas att hemställer omlagstiftning rörande straffrättsligt ansvar för s. k. ekonomiskt förtal. Medekonomiskt förtal avses förtal som riktar sig mot en fysisk eller juridiskperson och medför ekonomiska skadeverkningar för denne men som inte innefattarangrepp mot någons personliga heder. I gällande rätt saknas uttryckligabestämmelser som direkt reglerar ekonomiskt förtal och ärekränkning avkollektiv. Emellertid anses att spridande av oriktiga eller ogrundade uppgifterom en persons yrkesutövning eller ekonomiska förhållanden ofta bör kunnaåtkommas som vanlig ärekränkning. Även vad gäller ärekränkning mot kollektivaenheter tolkas förtalsstadgande något vidsträckt och ansestillämpligt på sådana yttranden som formellt avser t. ex. en juridisk personmen som måste förstås så att en eller flera bestämda personer utpekas. Det börtilläggas att lag om otillbörlig marknadsföring kan ge näringsidkareett visst skydd mot förtal från konkurrenters sida. Straffrättsligreglering av ekonomiskt förtal var, som framgår av redogörelsen ovan, föremålför ställningstagande i samband med lagstiftning omotillbörlig marknadsföring m. m. I detta lagstiftningsärende hade vidremissbehandlingen från flera håll anförts att det förelåg ett behov avallmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtal. Departementschefen ansågemellertid att sådana bestämmelser inte hade sin naturliga plats vare sig i enlag om illojal konkurrens eller i en lag om otillbörlig marknadsföring utan ibrottsbalken och tryckfrihetsförordningen. Han ansåg därför att frågan ominförande av allmänna bestämmelser i ämnet fick tas upp i annat sammanhang. Ianslutning till propositionen behandlades också motioner med delvis enahandayrkanden som i den nu förevarande motionen. I sitt av godkändautlåtande hänvisade vederbörande utskott till att departementschefen varinförstådd med att ekonomiskt förtal kan medföra skada för dem som drabbasdärav samt att det därför torde kunna förutsättas att hithörande frågor kommeratt ägnas tillbörlig uppmärksamhet. Någon åtgärd i anledning avmotionerna ansågs på grund härav inte påkallad. Fråganom straffrättslig reglering av ekonomiskt förtal aktualiserades ånyo vidföregående års riksdag genom en motion med samma yrkande som i nu föreliggandemotion. Motionen behandlades av justitieutskottet som inte fann anledning attfrångå den bedömning av motionsspörsmålet, som gjordes av riksdag.Riksdagen beslöt i enlighet härmed att avslå motionen. Utskottethar inte funnit skäl till annat ställningstagande i frågan än det som gjordesvid föregående års riksdag. Utskottet avstyrker således bifall till motionen. JuU 1972: 21 attriksdagen avslår motionen 1972: 913. Närvarande:fru (), fröken (), (), fröken (), herrar (), Larfors (s), i (c), i (s). i (fp), (). Polstam (c), (),herrar Schött (m), Måbrink (vpk) och (). avfru (), herrar (), (), i (c).Westberg i (fp). Polstam (c) och Schött (m), vilka ansett delsatt det stycke i utskottets yttrande på s. 8 som börjar med orden"Utskottet har" och slutar med orden "till motionen" bortersättas med text av följande lydelse: Justitieutskottetdelar den av departementschefen i lagstiftningsärendet rörande otillbörlig marknadsföringuttalade meningen att frågan om allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtalinte bör behandlas i samband med lagstiftning rörande otillbörligmarknadsföring eller annan liknande näringsrättslig lagstiftning. I likhet medvad från olika håll framhållits i tidigare lagstiftningssammanhang anseremellertid utskottet att det torde föreligga behov av allmänna bestämmelsermot ekonomiskt förtal, och utskottet vill erinra om att både utredningen omillojal konkurrens och konsumentupplysningskommitté funnit detangeläget att lagstiftningsfrågan om ekonomiskt förtal bringas till en lösning.Ämnet bör enligt utskottets mening bli föremål förutredning syftande till lagstiftning. dels att utskottet borthemställa att i anledning av motionen 1972: 913 hosKungl. Maj:t anhåller om utredning samt förslag till lagstiftning rörande s.k. ekonomiskt förtal.