bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Risken fÖr en praxis,som blir dyrbar för huvudmannen, har emellertid bromsat en sådan utvecklingframhåller motionärerna och tillägger att det givelvis är olyckligt ompatienten kommer i kläm och inte kan ersättas för uppkommen skada. För attundanröja denna brist bör tillskapas en patientförsäkring, som ersätterpatienten för sådan uppkommen skada, där ersättning inte kan utgå på annatsätt. Försäkringen bör enligt motionärema även täcka olycksfall och liknandeskador. 1 motionen 1971:656 av i Skärstadm.fl. (c) framhålls också att möjligheterna för vederbörande patient att fåskäligt skadestånd är osäkra. Om skadan bedömes bero på fel eller försummelsehos personal torde ersättning kunna utgå. I andra fall synes det enligtmotionärema i stort sett vara omöjligt att erhålla ersätlning. detframstår som synnerligen angeläget att personer, som råkar ut för oförutsedda,allvarliga skador rid medicinsk behandling, garanteras skadestånd och attsamhället ikläder sig ansvar för detta. De anser att förslag härom snarastmöjligt förelägges . I motionen 1971:657 au m.fl. (m)anför motionärerna att om strikt skadeståndsansvar inte införs inomvårdområdet, förblir de skadeståndsanspråk, som skadelidande kan resa,ofullständigt reglerade. Ersättning för skada blir, fortsätter motionärerna,beroende av om det kan konstateras att skadan vållats genom fel ellerförsummelse från yrkesutövarens sida. För patienten kan ersättningsfrågan varaav stor betydelse, särskilt om den oförutsedda, allvarliga skadan gjort honomoförmögen att försörja sig eller avsevärt nedsatt hans försörjningsförmåga. Attgöra ersättningsfrågan beroende på förhållanden som från patientens synpunktär helt slumpmässiga kan inte anses vara tillfredsställande, framhåller motionärerna. Deskador som drabbar enskilda i sjukvården torde i flertalet fall begränsas tillförlängda sjukvårdstider med därav föranledda, övergående inkomstbortfall.Men, framhåller motionärerna, inte sällan har inträffade komplikationer rentinvalidiserande skadeeffekter för den enskilde. Så exempelvis har förväxlingeller feldosering av injektionsmedel eller överkänslighet rid injektionerförorsakat svåra nei-vskador med förlamningar och sensibilitetsnedsättningar.Bestående nervskador har under operationer uppkommit lill följd av patientensläge under operationen, vilket inte kunnat observeras eller kontrolleras avvederbörande operatör eller operationssköterska. Allvarliga komplikationer harinte sällan uppkommit vid lokalbedövningar och narkoser i samband medoperationer. Därefterger motionärerna några exempel på oförutsedda skador inom sj ukvårdsområflet. Inom sjukgymnastområdet är patientskador i sambandmed behandling ej lika vanligt förekommande. Vissa risker föreligger dock,varför problemet med ersättning för uppkommen skada bör uppmärksammas. Deninriktning som sjukgymnastiken fått i fråga om akutabehandlingar innebär i sig ett ökat risktagande. Särskilt kan nämnas den akutahjärtträ-ningen i samhand med hjärtinfarkter. Ett annat exempel på uppkommandeskador är spontanfrakturer orsakade av benskörhet vid förlamningar eller .andra speciella sjukdomstillstånd. Dylika frakturer uppkommer lätt i sambandmed sjukgymnastbehandlingar utan att sjukgymnasten kan sägas vara vållande tillskadan. Riskerna med sjukgjminastbehandlingar kan också sägas öka genom envidgad användning av teknisk apparatur, exempelvis 'fru-Trac-apparater vidIraktionsbehandlingar. Ävenom risken för atl en patient inom tandvårdsområdet skall råka ut förkomplikationer sannolikt är lika stor som inom sjukvårdsområdet är långvarig arbetsoförmåga eller t. o. m. fullständig invaliditet lyckligtvis knappastaktuell i samband med tandsjukdomar. Exempel på situationer då objektivt skada föreligger, rilken den behandlande tandläkaren inte kunnat förutseeller undvika, är då rotbehandling av stödtänder för brokonstruktionererfordras. 1 något fall kan det inträffa atl ogynnsamma anatomiska förhållandeneller vävuadsreaktioner medför att dylika rotbehandlingar misslyckas, vilketkan äventyra hela brokonstruktionens fortsatta funktion. Detsamma kan bliföljden av att en försvagad rolfylld tand med liden inte klarar belastningenfrån en brokonstruktion utan spräcks. 1 vissa fall kan rena olyckshändelser inträffa, somt. ex. då ett material efter en tids användning i munnen visat sig haegenskaper, som icke framkommit vid tidigare klinisk prövning. Kända exempelhärpå är bl. a. etl tidigare använt röntgenkonlraslmedel, som i någrti fall gavupphov till strål-skador, liksom vissa plastmaterial, som sannolikt missfärgatsgenom regelbunden användning a\' jodhaltig tandkräm, eller som nötts ned avalltför kraftig borstning med kraftigt slipande tandkräm. En lyckligtvis sällanförekommande, men för den enskilde patienten mycket påfrestande komplikation,är allergier mot i tandfyllnadsmalerial och brokonstruktioner förekommandemetaller. Mycket s\åra och påfrestande smärtor och rörelseinskränkningar ikäkledcrna kan uppträda som senkomplika-lion efter störrebetlrekonstriiktioncr utan all orsaken kan siigas xara felbehandling. I de ovan nämnda fallen är det enligt motionärernamånga gånger rent förödande och klart inhumant att den skadehdande inte skallvara garanterad en rimlig kompensation eller ersättning med mindre än attersättningsskyldighet kan konstateras föreligga hos vårdhuvudmannen eller vårdpersonal,anställd eller enskilt verksam. Genom den starka tekniska utvecklingen inomvårdområdet ökar ständigt komplikationsrisken, framhåller motionärerna. Införandet av strikt skadeståndsansvar inomvårdområdet skulle enligt motionärerna leda till att patienten såväl somyrkesutövaren förskonas från den med rådande förhållanden nödtvungna, oftamycket elakartade konfliktsituation som automatiskt följer av atl denskadelidande patienten nödgas vända sig mot sin läkare, tandläkare,sjukgymnast och annan vårdpersonal för att få dessa övertygade om fel ellerförsummelse. För patienten såväl som för yrkesutövaren kan dennakonfliktsituation ha olika besvärliga, ibland t. o. m. ödesdigra konsekvenser.Förhållandet mellan patient och yrkesutövare måste vara förtroendefullt för attvården skall bli framgångsrik, framhåller motionärerna. En konfliktsituationbryter förtroendet. De anser därför att strikt skadeståndsansvar bör införasvid behandling inom vårdområdet såväl vad gäller del allmännas verksamhet somför verksamhet som bedrives av fria yrkesutövare. Social trygghet är en viktiggrundval i en välfärdsstat. Den enskildes trygghet kan då i en situation dåhan imdergår medicinsk och annan behandling rimligen inte få vara beroendeav bestämmelser som stadgar att han vid en eventuell skada kan få er- sättningendast om någon vållat den uppkomna skadan, framhåller motionärernaavslutningsvis. I motionen 1971:660 av m.fl. (vpk)anförs att erfarenheterna visar att en begränsning av skadeståndsskyldighetenför arbetsgivaren till de fall då uppenbara fel eller försummelser av itjänsten anställd kan påvisas är otillfredsställande ur patientens synpunkt.Denne bör enligt motionärerna under alla förhållanden ha rätt till ekonomiskersättning för skada vid sjukvård. Motionärerna anför att fallet med decancerpatienter som fått för höga stråldoser vid Radiumhemmet på Karolinskasjukhuset liksom den förlossningspatient som genom olyckliga omständigheter blirit»hjärndöd» på ånyo illustrerar detta. Men kanske är det, fortsättermotionärerna, de talrika mindre uppseendeväckande fallen som ännu starkareunderstryker behovet av ett strikt skadeståndsansvar. Motionärernaanför som exempel att det inom dåvarande stadssjukvårdsför\'altning förekom två fall av skadeståndsanspråk, därarbetsgivaren/sjukvårdshuvudmannen med stöd av gällande lagstiftning kunnatavvisa varje skadeståndsanspråk trots att vad som redorisats i de båda fallenklart utvisar att i varje fall patienten själv varit helt utan skuld till deskador han (i ena fallet under narkos) hade åsamkats. Men skadan hade hellerinle uppkommit »genom fel eller försummelse av sjukhusets personal». Och dåhjälpte det inte att i ena fallet t. o. m. tf. överläkaren tillstyrkt attersätlning borde utgå, anför motionärerna. Förden enskilde som lidit skada är det självfallet helt oridkommande om det ärnågon anställd som varit vållande till skadan eller om det är sjukhuset somallmän inrättning, framhåller motionärerna. Det är ju för övrigt aldrig frågaom att den enskilde patienten önskar »klämma dit» någon enskildsjukvårdsanställd, då alla vet att sjukhuspersonalen nödgas arbeta undersynnerligen pressande arbetsförhållanden, där misstag ibland tyvärr äroundvikliga. Men då ersättning inte ens kan utgå när sjukhuset bekräftat attskadan skett genom dess förhållande, så framgår klart hur orimlig nuvarandelagstiftning på detta område är, anför motionärerna avslutningsvis.Motionärerna föreslår därför att lagen ändras så att patient vid skada åsamkadunder sjukvård erhåller rättmätig ekonomisk ersättning, oavsett om skadan berorpå försummelse eller ej, och att arbetsgivaren åtar sig skadeståndsskyldighet. 1 motionen 1971:663 av m.fl. (c)påpekas att culpaprin-cipen avses kvarstå i kommande lagstiftning. Motionärernaanför att erfarenheten visar att skuldbevisning är möjlig endast i ett fåtalfall av de olyckor som sker vid sjukvård och tandvård. De flesta patientertorde betrakta sin vårdsituation som ett kontraktsförhållande, varrid devårdsökande över- lämnatsig åt den vårdandes kompetens. Det är därför önskvärt, framhållermotionärerna, att sjukvårdshuvudmännen resp. privata läkare och tandläkare pånågot sätt utvidgar sitt ansvar för att reglera här berörda ersättningsproblem.En lösning som ofta rekommenderas är att s. k. strikt skadeståndsansvarinförs, anför motionärerna. De framhåller dock att erfarenheterna från länderdär strikt skadeståndsansvar eller liknande skadestånds-bestämmelser tillämpasinte är särskilt gynnsamma. Långa och uppslitande domstolsförhandlingar ärvanliga i dessa länder, något som knappast manar lill efterföljd. En framkomligväg för att förstärka sjukvårdshuvudmännens ansvar torde däremot vara enobligatorisk olycksfallsförsäkring för samtliga patienter som vårdas inomrespektive huvudmans öppna och slutna sjukvård och tandvård samt förvårdsökande hos privatpraktiserande läkare och tandläkare. För de senare tordedetta kunna ordnas genom gruppförsäkring inom fackorganisationerna, anförmotionärerna. Försäkringenbör, fortsätter motionärerna, även gälla om patienten han vårdasbefordras till undersökning eller vård utanför huvudmannens vårdområde liksomför olycksfallsskada i samband med sådan vård och på direkt väg till och fråndensamma. Försäkringen bör i övrigt avse olycksfallsskada som inträffar inomrespektive vårdområde i samband med vård eller behandling. Försäkringen böromfatta dagsersättning, invaliditetsersättning med rehabiliteringstillägg,dödsfallsersättning, tandskadeersättning, läkekostnadsersättning, framhållermotionärerna avslutningsvis. 1 motionen 1971:1185 av i (s) och () anförs att misstag alltid måste förekomma i enverksamhet där osäkerhet och slump ofta spelar in. Liksom läkaren bör skyddasmot ojusta anklagelser för fel, bör patienten vara skyddad åtminstoneekonomiskt utan att behöva sätta fast någon skyldig, framhåller motionärernaoch tillägger att här föreligger behov av ett försäkringsskydd i form av enolycksfallsförsäkring, som sjukvårdens huvudmän i första hand bör svara för. 1 motionen 1972:17/90 av i Luttra m.fl. (c) erinras om att det i frågan om ansvar för skador genom medicinskbehandling och till följd av misslyckad tandbehandling vid flera tillfällenrests krav på regler om objektivt ansvar, bl. a. i centermotioner vid och i partimotion om skadeståndsrätten förra året.Motionärerna påpekar att departementschefen i propositionen har avvisat dessakrav under hänvisning främst till det allmänna resonemang som förts omskadestånd och försäkring. Enligt motionärernas mening föreligger starka skälför att införa objektivt skadeståndsansvar på detta område. En sådan regleringger uttryck för tanken att skaderiskerna bör täckas av försäkringar hos dem Oavsett försäkringar kan det emellertid enligt motionärernasmening inte råda någon tvekan om vilken part som bör bära skador av den typ dethär gäller. Att hänvisa den skadelidande till privata försäkringar eller tillden allmänna försäkringen är inte rimligt, framhåller motionärerna och uppreparkravet på lagregler om objektivt ansvar på detta område. Motionärerna påpekaravslutningsvis att förslag till sådana regler lämpligen kan utarbetas avskadeståndskommittén. I motionen 1972:17/92 av () anförsinledningsvis att ersättning för skada som uppkommer i det allmännasverksamhet även i fortsättningen blir beroende av om det kan konstateras attfel eller försummelse från yrkesutövarens sida vållat skadan. Detta är enligtmotionärens uppfattning inte tillfredsställande. Särskilt i fråga ompersonskador inom vårdområdet talar enligt motionären starka skäl förinförande av strikt skadeståndsansvar. Sådana ansvarsregler sägs bland annatha den fördelen att en skadelidande kan tillerkännas skadestånd så snart detpåvisats att en skada faktiskt uppstått. Man behöver inte, som är fallet,först styrka vem som är vållande. Motionärenerinrar om att när denna fråga var aktuell 1966 han påtalade deallvarliga nackdelar som är förenade med de nuvarande ansvarsreglerna. Itandvårdsfallen kan den korta preskriptionstiden vara ett problem, anför han.Symptomen på att en skada inträtt kommer ofta ganska sent efter den utfördabehandlingen. Undersökningen av vad som inträffat tar tid. Och närdisciplinnämnden i sinom tid skall pröva ärendet har kanske tvåårsfristen gåttut. Motionärenframhåller att en annan oformlighet från rättssynpunkt är att det är denskadelidande som har berisbördan. Detta gäller såväl inom tandvården som inomden allmänna sjukvården. Det är klart, fortsätter motionären, att patientenenligt denna princip kommer i underläge. Han eller hon måste först och främst ofta i ett psykiskt mycket nedgånget tillstånd ha kraft att göra en anmälan.Denna anmälan måste göras före preskriptionstidens utgång. Och det ärpatienten som skall berisa att det är läkaren eller tandläkaren som gjort sigskyldig till fel eller försummelse. Dentredje och kanske viktigaste svagheten är enligt motionären att det ärnödvändigt att konstatera att fel eller försummelse begåtts av läkare ellertandläkare för att ersättning skall kunna utgå. Den som kan visa att en läkareeller en tandläkare gjort sig skyldig till fel får ersättning, den som inte kandet blir utan. Motionären framhåller att om patienten de facto drabbas av enkanske obotlig skada, om han eller hon som i nämnda tandvårdsfall mistall sin arbetsförmåga, ja även om ett ingrepp lett till döden, så spelar detingen roll. Har operationen, som det heter i lagtexten, utförts lege arlisoch kan inle medicinalväsendets ansvarsnämnd beslå läkai'en med fel kan skadanvara hur klart påvisbar och hur allvarlig som helst ur medicinsk synpunkt, urjuridisk synpunkt existerar den över huvud taget inte, anför motionären ochframhåller att detta knappast kan vai-a ett rimligt förhållande i etträttssamhälle, där lagstiftningen i övrigt går ut på att skydda den svagare parten. Deframförda invändningarna gäller i allt väsenthgt också det nu framlagdaförslaget till skadeståndslag, anför motionären. För patienten kanersättningsfrågan vara av stor betydelse, särskilt om ifrågavarande skada helteller delvis nedsatt försörjningsförmågan. Det är då inte rimligt att ersättningsfråganberor av förhållanden som ur patientens synpunkt är helt slumpmässiga. Denenskildes trygghet bör inte i en situation då han genomgår medicinsk ellerannan behandling få vara beroende av om han vid en faktiskt inträffad skada kanbevisa om denna vållats genom någons fel eller försummelse. Dengrundprincip för ersätlning som föreslås gälla även fortsättningsris har enligtmotionären också andra svagheter. Den begränsade möjligheten till ersättningleder av naturliga skäl till att många skadelidande inte alls aktualiserar sinaersättningskrav. Prövning av ersättningsfrågan förutsätter vidare utförligatids- och kostnadskrävande utredningar av den medicinska ansvarsfrågan. Blandannat måste man söka bedöma huruvida en befattningshavares handlande kanhänföras till det s.k. normala riskområdet eller inte. Slutligen framskapasmed nödvändighet ofta besvärliga konfliktsituationer genom att denskadelidande tringas vända sig mot t.ex. en läkare och anklaga denne för feleller försumlighet. Motionären framhåller att denna konfliktsituationsjälvfallet bryter det förtroende som är nödvändigt för elt gott vårdresultat. Motionärenanser att det mot denna bakgrund är beklagligt, att departementschefen valtalt hålla fast rid otillfredsställande principer också på vårdområdet iförslaget till skadeståndslag, elt förslag som föregåtts av mångårigtutredningsarbete. Motionären hänrisar i detta sammanhang till attdepartementschefen uttryckligen förklarar följande (prop. s. 100): »Reformersom genomförs nu bör inte syfta längre än till att anpassa de grundläggandeskadeståndsreglerna till den samhällsutveckling som redan har ägt rum.» Vidare:»Har man den syn på skadeersättningsfrågornas lösning i stort som jag har gettuttryck åt, måste man vara mycket återhållsam när det gäller reformer sominnebär alt det skadeståndsrättsliga systemet byggs ut och förstärks. ex. inte komma i fråga att införa nya regler om objektivt skadeståndsansvarför person- eller sakskada, såvida inte behovet av förbättrat skydd på ettvisst område är så trängande, att man inte kan avvakta den succesivautbyggnaden av andra ersättningsanordningar.» Den föreslagnalagstiftningen, fortsätter motionären, har som framgår avnämnda citat ett mycket begränsat syfte trots det omfattande och långvarigautredningsarbete som ligger bakom förslaget. Motionären tar inte upp dengrundläggande frågan huruvida en utbyggnad av skadeståndsrätten eller avförsäkringssystemet är att föredra. En allmän patientförsäkring med vettiguppbyggnad skulle enligt motionären mycket väl kunna fylla behovet av ettbättre patienskydd. Detta sägs dock inte hindra att det är angeläget att nu införastrikt skadeståndsansvar på vårdområdet. För det första tar det tid att utredaoch genomföra en fungerande patientförsäkring, medan skadståndslagen träder ikraft . För det andra bygger skadestånd på principen omfull kostnadsersättning, vilket inte är fallet med ett socialförsäkringssystem.För det tredje ger skadeståndslagen ett grundskydd för det fall andra former avskydd saknas. Motionären framhåller att ingenting således hindrar att man nuger patienterna detta grundskydd, som man går vidare och utredermöjligheten att införa en allmän patientförsäkring. Det är angeläget attinförande av strikt skadeståndsansvar på den privata sidan förenas med enutbyggnad av ansvarsförsäkringar så att ansvaret kan täckas utan orimligaekonomiska konsekvenser för de privatpraktiserande läkarna och tandläkarna,framhåller motionären avslutningsris. Skador på grund av brott. I motionen 1972:1 WOav i Luttra m. fl. (c) anför motionärerna att stiirka skäl talarför att staten genom lagstiftning garanterar den skadelidande ersättning förskada på grund av brott (yrkande 3 b). Krav på åtgärder i denna riktning fördesfram i partimotion (1971:329), fortsätter motionärerna ochtillägger att det då framhölls att huvudprincipenia bör vara, att ersättningfrån det allmänna skall utgå vid alla typer av brott och att regressrätten motgärningsmannen bör utformas på ett sätt som tillgodoser kriminalpolitiskahänsyn. Motionärerna erinrar om att motionen avstyrktes av justitieutskottet(JuU 1971:5, p. 6) och avslogs av men att utredning tillstyrktes i enreservation till utskottsbetänkandet. Reservantema förklarade, att de inte varberedda att ge bestämda anvisningar om hur dessa frågor borde lösas, men angavsom en riktpunkt, att även egendomsskada och ideell skada skall kunna ersättas. Motionärernarill också erinra om att frågan om ersättning för skada på grund av brottaktualiserats vid nästan varje riksdag . De anser det därför idetta sammanhang tillräckligt att upprepa kravet och hänvisa till vad somanförts förut, främst i nämnda partimotion och resei"-vation. Molionärernaanser det lämphgt att skadeståndskommittén får i uppdrag att utforma lagförslagi ämnet. Förslaget till Skadeståndslag 2 KAP. Ansvarsförsäkringensbetydelse för barns m.fl. skadeståndsansvar Departementschefen ilagrådsremissen. I det följande redovisar utskottet vaddepartementschefen i den allmänna motiveringen anfört rörande skadeståndsansvaretför barn och ungdom, för psykiskt abnorma personer samt för föräldrar och andravårdnadshavare (prop. s. 161173). Skadeståndsansvaret för barn och ungdom.Enligt gällande lag skall frågan om och i vad mån ett barn ärskyldigt att ersätta skada som barnet orsakar bedömas på grundval av enskälighetsprövning, varvid hänsyn skall tas till barnets sinnesart, gärningensbeskaffenhet och omständigheterna i övrigt. Kommittéförslaget innebär, attdenna ordning i princip behålls. Kommittén har avrisat tanken att föräldrarskulle bära objektivt ansvar eller vara skyldiga att hålla ansvarsförsäkringför att täcka skador som deras barn orsakar. Emellertid har kommitténrekommenderat, att större hänsyn än skall tas till förekomsten avansvarsförsäkring på det skadevållande barnets sida. Om skadeförsäkring finnspå den skadelidandes sida, skall detta enligt kommitténs mening också i rissmån få inverka på skadeståndsansvarets omfattning. Slutligen har kommittén rekommenderaten ändring av nuvarande praxis att bestämma skadeståndet till riss kvotdel avskadan. Enligt kommittén bör skadeståndet i stället direkt bestämmas till ettrisst belopp, bestämt efter en bedömning av vad barnet anses ekonomiskt kunnabära. Kommitténsförslag i denna del har i sina huvuddrag godtagits av remissinstanserna. Frånvissa håll har dock uttalats sympatier för en lösning enligt andra linjer,antingen genom ett system med obligatorisk ansvarsförsäkring eller genom enskärpning av skadeståndsansvaret för föräldrar och andra vårdnadshavare. Vidarehar det bland remissorganen rått delade meningar om vilken betydelse som börtillmätas föreliggande försäkringar på ömse sidor och om lämpligheten av attgenomföra den metod att bestämma skadeståndets storlek som kommittén harförordat. Atlpå ett i alla avseenden tillfredsställande sätt lösa frågan om ersättning förskador som orsakas av barn är förenat med betydande svårigheter. Den nuvarandeordningen förutsätter att stor hänsyn tas till det skadevållande barnetsintressen. Den leder emellertid ofta till resultat, som från den skadelidandessynpunkt är otillfredsställande. Dessa olägenheter torde inte kunna heltavhjälpas, så länge man rör sig med ett rent skadeståndsrättsligt system. Fråndenna synpunkt kan kommitténs förslag, som innebär att nuvarandeersättningsregler i stort sett behålls oförändrade, inte anses innebära enalldeles idealisk lösning. En möjlighet att förbättra skyddet mot skador avdetta slag kunde vara att skärpa ansvaret för föräldrar och andravårdnadshavare i fråga om skador som orsakas av barn, rilka står under derastillsyn. Frågan om vård-nadshavares ansvarighet, till vilken jag återkommer idet följande, är emellertid i viss mån fristående från spörsmålet om barnenseget ansvar, och hur den än löses måste man ta ställning lill under rilkaförutsättningar barnen själva skall kunna åläggas att ersätta skador som deorsakar. Under remissbehandlingen har ocl Omman ser problemet från synpunkten av behovet att med hänsyn tillskadefrekvensen eller skadornas speciella art ge de skadelidande rid en risstyp av skadefall ett förstärkt ekonomiskt skydd, intar de skador som barnorsakar knappast en sådan särställning jämfört med andra skadefall att detmotiverar ett system med obligatorisk försäkring. Det är risserligen sant, attbarn ofta vållar varandra skador under lek e. d. och att skadorna undantagsriskan bli mycket allvarliga.