bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Det måste här bli fråga om en nära samverkanmellan olika samhällsorgan och det enskilda försäkringsväsendet. 1första hand är det alllså metoder av annan art än ingripanden genomlagstiftning som här träder i förgrunden. Man skall likväl inte bortse frånmöjligheterna att styra utvecklingen via en reformering av rättsreglerna. Dettorde bli nödvändigt att göra en grundlig översyn avförsäkringslagstiftningen. Jag skall inte här gå närmare in på vilka åtgärdersom kan vara påkallade. Framtida reformer bör dock generellt sett syfta tillatt stärka försäkringstagarnas ställning. Vissa effekter torde kunna uppnåsockså genom skadeståndsrättsliga reformer. Det kan enligt min mening redan idaggöras gällande, att vissa skaderisker är i särskild grad ägnade att täckasgenom objektsförsäkring och att en underlåtenhet att skaffa försäkringsskyddmot sådana risker utan betänkligheter kan tillläggas skadeståndsrättsligakonsekvenser. Jag tänker bl. a. på de skador som i trafiken tillfogas olikaslag av transportmedel, såsom bilar, järnvägståg, fartyg och luftfartyg. Detär ingen orimlighet att lagstiftaren, genom att avsevärt begränsa eller kansket. o. m. helt utesluta rätten att begära skadestånd av andra trafikanter försådana skador, ger klart uttryck för tanken att skaderiskerna skall täckasgenom objekisförsäkring. Ett sådant betraktelsesätt innebär inte någon absolutnyhet. Det ligger bl. a. bakom den reglering som liar skett iatomansvarighetslagen (12 § första stycket och 14 § första stycket) och sominnebär, att ägare av egendom, som finns inom en atomanläggnings område oclisom används eller är avsedd att användas i förbindelse med anläggningen, kanbegära skadestånd för atomskada som drabbar egendomen bara av fysisk personsom har orsakat skadan uppsåtligen, dvs. den som har framkallat skadefalletgenom brottsligt förfarande. Den »kanalisationsprincip» som ligger till grundför dessa regler och varigenom de skadelidande i praktiken tvingas att skyddasina intressen genom objektsförsäkring med lika begränsad regressrätt förförsäkringsgivaren kan sannolikt med fördel utsträckas alt gälla också vissaandra skaderisker. Jag får anledning att i det följande återkomma till dessatankar i ett speciellt sammanhang (avsnitt 1.5.3. Atten reformering av skadeersättningssystemet i riktning mot ökad utbredning avobjektsförsäkring till stor del måste åstadkommas på frivillig-lietens väg göratt det blir fråga om en långvarig process. kommer detatt finnas luckor i försäkringssystemet, som måste täppas till på annat sätt.Skadeståndsreglerna kommer här att spela en viktig roll. Det blir således ocksåi framtiden utrymme för reformer på skadeståndsområdet med syfte att göra detskadeståndsrättsliga systemet på detta område bättre anpassat till den modernatidens krav. Ersättning fur ren förmugenhetsskada ochicke-ekonomisk skada. Åtskilhgt av vad jag har sagt i det föregående omsakskador har sin giltighet också när det gäller ren förmögenhetsskada ochsådan direkt tillfogad ickeekonomisk skada som avses i 6 kap. 3 § SL(ersättning för lidande vid vissa brott mot den personliga integi-iteten). Detföreligger dock en viktig skillnad. Av tekniska och ekonomiska skäl finns f. n.bara begränsade möjligheter att skydda sig genom försäkring mot förluster iform av ren förmögenheisskada. Reglerna om ersättning för lidande vid bl. a.brott mot den personliga friheten eller ärekränkning kan uppenbarligen inteavlösas av något försäkringsmässigt eller liknande ersättningssystem.Skadeståndsrätten måste därför också bli det viktigasteersättningssystemet på dessa områden. Medden ståndpunkt som gällande rätt intar har emellertid dessa ersättningsproblemen begränsad räckvidd, I utomobligatoriska förhållanden är ren förmögenhetsskadaf. n, crsättningsgill bara vid brottsliga handlingar och enligt vissspeciallagstiftning. Ersättning för lidande utgår bara i mycket speciella fall.Ren förmögenhetsskada spelar dock en praktiskt betydelsefull roll på ettbestämt område. Det gäller de förluster som kan tillskyndas medborgarna genomfel eller försummelse vid utövning av offentlig myndighet. F. n. utgår iprincip inte någon ersättning av allmänna medel för sådana förluster, vare sigenligt skadeståndsrättsliga regler eller på annat sätt. Det kan vara befogatatt åstadkomma en ändring på den punkten. Tydligt är att detta i så fall börske genom att del allmänna åläggs att svara för dessa skador enligt regler avskadeståndsrättslig art. Jag får senare tillfälle att återkomma till den frågan(avsnitt 1.5.3. 1.5.2.'i. Vad jaghittills har sagt föranleder vissa slutsatser av principiell och praktiskbetydelse för planläggningen avdet framtida reformarbetet på skadcersättningsområdet. Efterhandsom existerande ersättningsanordningar av försäkringsmässig art byggs ut ellernya sådana anordningar införs, kommer skadeståndsrätten att få allt mindrebetydelse, framför allt på person- och sak-skadeområdet. Men det kommer även iframtiden att finnas behov av ett skadeständsrättsligt ersättningssystem. Avdetta måste krävas, inte bara att det i sina huvuddrag harmonierar med den meralångsiktiga målsättning som jag här har angett, utan också att det är anpassat till rådande samhällsförhållanden, värderingar och behov. Dennuvarande ordningen är inte tillfredsställande från dessa synpunkter. Iåtskilliga hänseenden råder dessutom en besvärande oklarhet om rättsläget. Detfinns sålunda ett akut behov av skadeståndsrättsliga reformer. Harman den syn på skadeersätlningsfrågornas lösning i stort som jag har gettuttryck åt, måste man vara mycket återhållsam när det gäller reformer sominnebär att det skadeståndsrättsliga systemet byggs ut och förstärks. ex. inte komma i fråga att införa nya regler om objektivt skadeståndsansvarför person- eller sakskada, såvida inte behovet av förbättrat skydd på ettvisst område är så trängande, att man inte kan avvakta den successivautbyggnaden av andra ersättningsanordningar. En annan omständighet som påkallarförsiktighet i reformarbetet sammanhänger med bristerna i vår kunskap om hurde skadestånds- och försäkringsrättsliga systemen förhåller sig till varandra.Även vissa sådana reformer inom det beståendes ram som syftar endast till attunderlätta en övergång till rent försäkringsmässiga anordningar bör anstå tilldess åtminstone preliminära resultat föreligger av ett rättssociologisktutredningsarbete rörande förhållandet mellan skadestånd och försäkring. Redanpågående utredningsarbete på skadeståndsområdet bör också slutföras, innan mergenomgripande reformer genomförs. Jag vill särskilt peka på det arbete som f.n. pågår inom 1966 års skadeståndskommitté och som rör centrala problem påpersonskadeområdet men också viktiga frågor angående förhållandet i rättsligthänseende mellan skadestånd och försäkring. Reformersom genomförs nu bör därför inte syfta längre än till att anpassa degrundläggande skadeståndsreglerna till den samhällsutveckling som redan har ägtrum. Man bör i första hand sträva efter att undanröja oklarheter, som skaparrättsosäkerhet, och att avlägsna sådana ojämnheter i regelsystemet som inte ärgodtagbara från sociala rättvise- och trygghetssynpunkter. Systemet måsteockså bli smidigare än f. n. Det är betydelsefullt att lagstiftningen inte nuutformas så, att den försvårar en kontinuerlig anpassning av rättstillståndettill den framtida utvecklingen. En långtgående detaljreglering bör därför undvikas.Riktpunkten bör i stället vara att vissa vägledande huvudprinciper blirlagfästa inom det beståendes ram, som det också för framtiden lämnasåt domstolarna att fylla ut En reformering av den utomobligatoriska skadeståndsrättenbör tills vidare genomföras etappvis genom partiella reformer. Motioner.1 motionen 1972:17/89 au m. fl. (m) påpekas att man ipropositionen rättspolitiskt möter en helt ny skadeståndsrättslig filosofi påviktiga punkter. Vidare framhålls att detta nya tänkande avsatt endast relativtblygsamma spsir i lagförslaget. I departementschefsutbalan-dena i propositionenär tankegångarna i stället så mycket mera utvecklade. Med beaktande av att dennu föreslagna lagen angivits utgöra blott en etapp i den skadeståndsrättsligalagstiftningen finns det enligt motionärerna så mjxket större anledning attre;dan nu noggrant pröva departementschefens intentioner för den framtidautvecklingen. Tillatt börja med förklarar sig motionärerna på culparegelns grund och somutgångspunkt för sin rältspolitiska uppfattning med avseende på skadeståndsrättenvilja fastslå följande fundamentala principer. Skadeståndets uppgift är tvåfaldig. Dels skallskadeståndet medföra atl dens skadelidande ekonomiskt försiitles i .sammaställning som om .skadaiu inte inträffat. Detta medför bl. a. att skadeståndet;skall täcka skadans hela värde. Dels vidare har skadeståndel en allmänsaiuhällsfoislrande, moral-bildande karaktär. Genom lång traditionsbildning harskapats en kunskap, en medvetenhet hos sanihällsimedb(jrgarna om att den somvållar en skada får slå för de ekonomiska följderna av sitt handlande.Skadevållarens »förmögenhetsförlusL» verkar avskräckande på andra och manardärmed till eftertanke och slörrc hänsyn i umgänget mellan människor. Motionärerna anför härefter att departementschefenmed en reverens för culparegelns s. k. preventiva funktion påstår att detknappast råder delade meningar om vad som bör vara den rätlspolltiskaförutsättningen för det skadeståndsrättsliga reformarbetet, nämligen att»tillskapa ett sådant regelsystem för fördelningen bland medborgarna av deekonomiska förlusterna i följd av skadefall som tillgodoser allmänt erkändakrav på social rättvisa och trygghet och som leder lill det mestrationella utnyttjan-tlet av samhällets och enskilda ekonomiska resurser». Imotionen anförs att en av de slutsatser som kan dragas av detta principuttalandeär att departementschefen uppfattar den förmögenhetsminskning, som uppkommergenom skador, som en sorts allmän belastning på samhället, en oundvikligsamhällsutgift för vilken kostnaderna skall täckas efter någon sortsfördelningsprincip i den ekonomiska utjämningens tjänst. Motionärerna anför altdenna uppfattning förstärks genom det upprepade resonemang, som ipropositionen förekommer om vad som onyanserat och opreciserat omnämnes meddet just diskriminerande uttrycket höginkomsttagare, en personpå vilken saklöst kan läggas vilkabördor som helst, därför att hans ekonomiska situatdon förmodas vara mindredålig än andras. Skadeståndsrättenskall, fortsätter motionärerna, med andra ord i framliden inte längre vara ettsjälvständigt rättsområde, där man reglerar skadeståndets grunder, denskadelidandes resp. skadevållandes rättigheter och skyldigheter med hänsyn tillskadans beskaffenhet, förhållandet vid skadans uppkomst och annat liknande. Istället skall skadeståndsrätten inrangeras i det socialistiska mönster av.skattelagstiftning, sociallagstiftning och annan lagstiftning, som harekonomiska transfereringar som en av sina huvuduppgifter. Motionärerna anföratt de i motsats till departemenschefen i hög grad betvivlar att det skulleråda samstämmiga meningar om en sådan vinkling av skadeiståndsrätten eller attenighet skulle föreligga om detta ingrepp i en subjektiv rätt. Fortsattlagstiftning på skadeståndsrättens område får följaktligen i princip ickepräglas av fördelningspolitiska värdei'ingar, framhåller motionärerna ochtillägger att lagstiftningen inte får ge underlag åt bedömningar huruvida denene samhällsmedborgarens, »höginkomsttagarens», ekonomiska situation är >sådanatl han bör förvägras ersättning för en liden skada medan ersättning däremiotskulle utgå till en annan medborgare i ett något sämre ekonomiskt läge menunder eljest analoga förhållanden. Motionärernaföreslår att skall giva Kungl. Maj:t till känna vad sålunda anförts. 1 motionen 1972:17/90 av i Luttra m.fl. (c) pekar motionärerna på alt lagförslaget utgör en mellanprodukt.Motionärerna erinrar om att fortsatt utredningsarbete pågår genomskadeståndskommittén, som under skitet av lagt fram ett delbetänkande(SOU 1971:83) med förslag till en både praktiskt och principiellt djupgåendeändring i det lagförslag som nu skall ta ställning till, nämligeninförande av en allmän regel om jämkning av skadestånd. f. n. med »centrala problem på personskadeområdet men också viktigafrågor angående förhållandet i rättsligt hänseende mellan skadestånd och försäkring».Härjämte innehåller, fortsätter motionärerna, också propositionen riktlinjer förett fortsatt reformarbete på området. De ändringar i systemet som antydsframstår enligt molionärerna som tämligen genomgripande. Motionärerna pekar påatt de nordiska regeringarna på initiativ som ett led i arbetetlåtit göra en samnordisk utredning om möjligheterna att genomföra enrättssociologisk undersölining av försäkrings inverkan på skadeståndsrätten. Deerinrar vidare om att departementschefen också uttalar att det torde blinödvändigt att göra en grundlig översyn avförsäkringslagstiftningen. Man kan alltså, fram- hållermotionärerna, förutse ett fortlöpande arbete på området under rätt lång tidframöver. Denna bakgrund är enligt niolioiiäreiruii viird;itl iiolera. En higpropo-sitlon av detta omfång, som föregåtts av decenniersarbete, väntas vanligen utmynna i en laigstiftning som inte skall behöva ändrasinom en nära framtid, varken i detaljer eller än mindre i fråga omgrundläggande principer. I detta fall är alltså ett viktigt ändTiriigsförslagredan under prövning, och de riktlinjer som skisseras för det fortsattareformarbetet antyder att rätt djupgående avrikelser från lagförslaget kan bliaktuella. Motionärerna anför att det är uppenbart att detta försvårarriksdagens prövning, som ju även i vanliga fall är förenad med betydandevanskligheter då det gäller stora lagstiftningskomplex. Enligt motionärerna är det av flera .skäl viktigtatt riiisdagen uppmärksammar de riktlinjer för det fortsatta reformarbetet somanges i propositionen. Att så sker sägs vara angeläget redan med hänsyn tillfrågornas betydelse för de enskilda männisltorna och till riksdagenslagstiftningsmakt. Utredningsarbetet på området har bedrivits och avses kommaatt bedrivas utan parlamentarisk medverkan. Motionärerna påpekar attcenterpartiet tidigare uttalat sig för en parlamentarisk komniitté, men attdetta yrkande inte biträtts av . Motionärerna anför att propositionensresonemang om riktlinjer för framtiden från synpunkt också haren särskild betydelse därför att de leder till att flertalet av de reformkravsom framställts från centerhåll avvisas. Motionärerna erinrar om att en huvudtanke ipi"opositionen är att skadeståndsrätten skall få minskad betydelse iframtiden och att i stället för-säkringair av skilda slag skall komina iförgrunden då det gäller att täcka skador i sainhälilet. Motionärerna pekar påatt delta också uttalas klart i de tilläggsdirektiv som gavsskadeståndskommittén . Motionärerna erinrar häi'efter om denrättspolitiska målsättning som departementschefen preciserat i sin redovisningav det fortsatta reformarbetet (prop. s. 83; ovan s. 28). Vidare erinrar de omden allmänna slutsats, som departementschefen kommer fram till efter enprincipiell diskussion av olika former av försäkringsanordningar och omskadeståndsreglernas betydelse, nämligen att man med den syn påskadeersättningarnas lösning i stort som han gett uttryck åt, måste vara mycketåteirhålisam när det gäller reformer som innebär att det skadeståndsrättsligasystemet byggs ut och förstärks. Sålunda, fortsätter motionärerna, bör detenligt departementschefen inte komma i fråga att införa nya regler om objektivtskadeståndsansvar för person- eller sakskada, såvida inte behovet avförbättrat skydd på ett visst område är så trängande, att man inte kan avvaktaden successiva utbyggnaden av andra ersättningsanordningar (prop. s. 100, ovans. Motionärerna vill allmänt framhålla, alt detgivetvis ligger mycket i resonemangen 0111 ökat försäkringsskydd. 1 vart falli dagens läge förklarar sig motionärerna dock inte vara beredda att godta departementschefensslutsats beträffande skadeståndsreglerna. Enligt motionärerna är det en sakalt dessa i praktiken bör få minskad betydelse därför att försäkringar avskilda slag vinner ökad utbredning. En annan sak är om man skall begränsa ellermjuka upp skadeståndsreglerna som en konsekvens av utvecklingen påförsäkringsområdet. Särskilttvå omständigheter synes motionärerna tala starkt för att man bör hålla fastvid att ett väl utbyggt skadeståndsrättsligt system bör utgöra grundvalen förregleringen på detta område. Den ena är att det saknas rättssociologiskaundersökningar som belyser skadeståndets preventiva effekt och förhållandetmellan skadestånd och försäkring. Motionärerna anför att även om det kanfinnas vissa skäl att ifrågasätta hävdvunna bedömningar 0111skadeståndsreglernas betydelse för utvecklingen av handlingsmönster isamhället, andra uppfattningar dock måste vila på ganska lösa spekulationer,innan verkliga undersökningar genomförts. Motionärerna påpekar att beträffandeden del av culparegeln, som tar sikte på vårdslösa eller försumliga beteenden,också departementschefen medger att skadeståndels preventiva effekt är svåratt bedöma. Det i propositionen angivna exemplet alt antalet skador, som vållasav aTbetstagare, inte skulle ha ökat sedan skadeståndsskyldigheten gentemotutomstående kommit att omfattas av arbetsgivarens ansvarsförsäkring, ansermotionärerna vara föga övertygande redan därför att det obehag somarbetstagaren vållar arbetsgivaren och som kan få återverkningar för honomsjälv utgör en återhållande faktor. Motionärernapekar på att i betänkandet »Rättssociologisk undersökning av skadeståndsrätten»(SOU 1969:58) riktlinjer skisserats för undersökningar av grundläggandebetydelse på området. Det är enligt motionärernas mening angeläget att sådanaundersökningar kommer till utförande. Resultatet bör utnyttjas förlagstiftningsarbetet och därigenom ge ökad tyngd åt de reformförslag som läggsfram, framhåller motionärerna. Denandra oniständigheten som enligt motionärerna talar för att hålla fast vidskadeståndsrätten är att ett försäkringssystem aldrig kan bli täckande.Motionärerna hänvisar till att också departementschefen uttalar att det inte ärnågon realistisk tanke att socialförsäkringen inom överskådlig tid skallutvecklas därhän att den täcker de behov som tillgodoses genomskadeståndsrätten (prop. s. 85 ovan s. 30). Vidare erinrar motionärerna om attdepartementschefen i fråga om privata liv-, olycksfalls- och sjukförsäkringarställer frågan (prop. s. 91, ovan s. 36) »om det över huvud taget ärmeningsfyllt att i detta sammanhang räkna med en utveckling av det privataförsäkringssystemet som ett alternativ till skadeståndsrättsliga reformer». Hanbesvarar frågan nekande med förbehållet, att systemet med kollektivaförsäkringar genom intresseorganisationer och andra bör kunna utvecklas. Hanfinner också (prop. s. 89, ovan s. 00), fortsätter motionärerna, »anledningatt ställa sig åtskilligt tveksam» till en ordning som i större utsträckningbygger på ansvarsförsäkring på skadevållandes sida etc. Motionärerna säger sig också vilja anmärka att dehyser viss tvekan inför det starka betonandet av försäkringar på denskadelidandes sida. Med minst lika stort fog kan det enligt motionärerna hävdasatt människor bör försäkra sig mot anspråk på ersättning för skador som detillfogar andra personer och andras egendom. Motionärerna pekar i dettasammanhang på möjligheten att påverka människors benägenhet att ta försäkringargenom det sätt på vilket skadeståndsreglerna utformas. Denna möjlighet har uppmärksammatsi propositionen men resonemanget riktar sig även här endast mot deskadelidande, framhåller motionärerna och erinrar om att det i propositionen(prop. s. 98, ovan s. 43) bl. a. anförs att lagstiftaren, genom att begränsaeller helt utesluta rätten att begära skadestånd av andra trafikanter förskador t. ex. på bilar, kan ge uttryck för tanken att skaderiskerna skalltäckas genom objektförsäkring. På samma sätt kan naturligtvis lagstiftarengenom att införa objektivt ansvar för t. ex. skador vid medicinsk behandHng geuttryck för tanken att dessa skaderisker skall täckas genom ansvarsförsäkring,anför motionärerna. Motionärerna anser att den rättspolitiskamålsättning som departementschefen formulerat i och för sig kan godtas. Deanser dock att ordalagen är så allmänna att de medger skilda tolkningar oclislutsatser. Att man bör förebygga skador och nedbringa antalet skadefall sägsvara självklart. Att man måste verka för social rättvisa och trygghet och ettrationellt utnyttjande av de ekonomiska resurserna har under flera decennierhävdats av , framhåller motionärerna och understryker att fråganär vilka konkreta konsekvenser man drar av denna självklara målsättning. Attöverge principerna om ansvar för vållad skada och om ersättning för åsamkadskada för att väsentligen falla tillbaika på försäkringsanordningar skullesannolikt varken förebygga skador eller uppfattas som ett steg mot ökad socialrättvisa och trygghet, anför motionärerna. Enligt motionärernas mening finns det goda skäl föratt utveckla den rältspolitiska målsättningen i enlighet med centerpartietspartimotion (1971:329) och tillägger, att ersättningssystemet skallge fullgott skydd för alla. Oavsett försäkringsanordningar kommer man även iframtiden att ha behov av ett väl utbyggt skadeståndsrättsligt system. Dettabör enligt motionärerna syfta till att påverka handlingsmönstret i samhälletoch bör vara väl förankrat i det allmänna rättsmedvetandet. Motionärerna säger sig Inte kunna finna altpropositionen ger några bärande skäl för alt nu avvisa förslag till utbyggnadav skadeståndsrätten. fleraområden föreligger enligt motionärerna behov av ett förbättrat skydd för deenskilda. Man kan naturligtvis här som eljest diskutera prioriteringarna,framhåller motionärerna. De vill emellertid understryka, att detta Inte bara ären principiell och juridisk fråga utan också en fråga om hur situationen bedömsav de enskilda människorna. Krav har under en följd av år gjorts gällande påförbättrat skydd mot skador på grund av brott, på grund av fel vid medicinskbehandling etc. Motionärerna framhåller att dessa krav framstår som befogadeoch propositionens resonemang föranleder dem inte att gå ifrån tidigareintagna ståndpunkter. De synpunkter som utvecklats i motionen bör enligtmotionärerna beaktas vid det fortsatta reformarbetet. Propositionensprincipiella resonemang sägs kunna leda till en alltför långtgåendenedvärdering av skadeståndsrätten. Utvecklingen på försäkringsområdet ochresultaten av sådana vetenskapliga undersökningar, som diskuterats i detföregående, bör inte föregripas genom ställningstagande , framhållermotionärerna. Motionärerna anför vidare att goda skäl anförts ipropositionen för att lagstiftaren på olika sätt bör söka påverka utvecklingenpå försäkringsområdet. De erinrar om att departementschefen bl. a. aviseraratt en grundlig översy.n av försäkringslagstiftningen torde få ske inom en näraframtid. Motionärerna påpekar att några upplysningar om vilka åtgärder som kanvara påkallade dock inte lämnas, utan att det endast anförs att försäkringstagarnasställning bör stärkas. Då det gäller en lagstiftningsfråga av centralbetydekse anser motionärer-iia att det är önskvärt att får närmareuppgifter om arbetets tänkta inriktning innan det påbörjas. Detta kan enligtmotionärerna lämpligen ske i samband med att proposition läggs fram medförslag till ändring i skadeståndslagen på grundval av skadeståndskommitténsförslag. Motionärerna erinrar om att grundregeln omskadeståndsansvar på grund av eget vållande intagits i 2 kap. 1 §. Mot den s.k. culparegeln, som inryms i detta stadgande, riktas en ingående kritik ipropositionens inledande, principiella avsnitt, framhåller motionärerna.Kritiken återspeglas inte i specialmotiveringen.