bet · FV01UU6 · 1972-12-31 00:00:00 — Det är emellertid uppenbartatt det internationella utvecklingssamarbetet kommer att påverkas kraftigt avu-ländernas krav på ökat ekonomiskt oberoende, den växande skuldbördan ochosäkerheten om de stora industriländernas möjligheter att spela den roll isamarbetet som förutses i FN-strategin. Det kan därför redan nu vara motiveratatt mot denna bakgrund undersöka hur det svenska utvecklingssamarbetet skallutformas på . Därvid bör bl. a. även de internationella organisationernasroU i utvecklingssamarbetet liksom insatser i dessa organisationersverksamhet behandlas. Departementschefen kommer därför att föreslå attsakkunniga tULcallas för att på basis av gällande målsättningar företa enutredning med detta syfte. Utredningen bör kunna tillgodogöra sig resultat frånbåde forsknings- och industribistånds-utredningens arbete. 1 detta sammanhang har utskottet behandlat dels motionen 1972:438 av m.fl. (m) i vadavser hemställan att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställer att denutredning om det svenska utvecklingsbiståndets utformning på , somstatsverkspropositionen förutskickar, skall ges parlamentarisk sammansättning,samt att utredningens direktiv utformas med beaktande av vad som anförs imotion nr 294 (punkt 2), dels motionen 1972:930 av i m.fl. (c)vari hemställs att den utredning som aviserats av utrUcesministern i statsverkspropositionenfår tiU uppgift att utreda utvecklingssamarbetet med de fattiga länderna ienlighet med de riktlinjer som framförts i motionen, dels motionen 1972:934 av herrar () och () i vad avser hemställan att hos Kungl. Maj:t begär, att defrågeställningar som redovisas i motionens avsnitt om "översyn av densvenska biståndspolitiken" behandlas i den aviserade utredningen om densvenska biståndspolitiken (punkt 5), dels motionen 1972:937 av m.fl. (vpk) varihemställs att uttalar sig för en omfördelning av den svenskau-hjälpen innebärande att bistånd till reaktionära regimer inte utgår samt atti överensstämmelse härmed den plan som föreslås i prop. 1972:1 Bilaga 5frångås, samt att de resurser som sålunda frigörs används för bistånd tiU DRV,PRR, , , Patriotiska front, MPLA, FRELIMO Och PAIGC, varom yrkatsi särskUda partimotioner vid årets riksdag kommunisterna. De allmänna riktlinjerna fördesvenska insatserna i det internationella utvecklingssamarbetet framgår avpropositionen 1962:100 och av propositionen 1968:101 samt riksdagensuttalanden i anledning av dessa propositioner. uttalade sålunda följande (SU 1968:128 s. 4): I propositionen erinras om de motivoch mål för utveckUngs-samarbetet och biståndsverksamheten som fastslagitsgenom beslut om riktlinjerna för det svenska utvecklingsbiståndet ochgenom statsmakternas senare uttalanden om utvecklingssamarbetets inriktning ochutformning. Kravet på en internationell politik, som präglas av solidaritet medde fattiga folken, grundas på uppfattningen att de bättre lottade har enmoralisk plikt att bistå de sämre ställda. Orättvisor i fördelningen avvärldens tUlgångar ger upphov till spänningar och konflikter inom och mellanländerna. Ett viktigt syfte för svensk utrikespolitik är att bidra tillutjämning och större förståelse mellan folken och att därigenom främjainternationell solidaritet och en fredlig utveckling i världen. Vårt aktivastöd åt är ett led i denna politik. Det svenskautvecklingsbiståndet, som är en del av utrikespolitiken, står i samklang meddessa strävanden. Målet för utvecklingssamarbetet och biståndsgivningen är enhöjning av de fattiga folkens levnadsnivå. Därav följer att åtgärder frånsvensk sida Uksom skall sättas in ägnade att motverka svälten ochmassfattigdomen, begränsa befolkningstillväxten, förbättra utbUdningen ochpåskynda den ekonomiska utvecklingen. Samarbetet syftar till att genom impulseroch bistånd utifrån stimulera de fattiga ländernas egna utvecklingsansträngningar.De skall bidra till social och ekonomisk utjämning och medverka till ensamhällsutveckling i demokratisk riktning. De uttalanden av denna och liknandeinnebörd som tidigare gjorts bör enligt utrikesministern äga fortsattgiltighet. TiU de uttalanden rörande detsvenska biståndsprogrammets motiv och mål som gjorts i långtidsplanensinledande avsnitt ansluter sig utskottet. AUmänt sett innebär det enbekräftelse av beslut om riktlinjerna för det svenskautveckUngsbiståndet. De riktlinjer som refereratshar, i fråga om biståndets länderinrikt-ning, ytterligare preciserats genom1970 års statsverksproposition samt genom riksdagsuttalanden åren 1970 och1971. Principerna för länderinriktningen togs upp i 1970 årsstatsverksproposition och behandlades i statsutskottets utlåtande 1970:84 somriksdagen enhälligt godkänt. Ur detta utlåtande må följande citeras: 1 propositionen uttalas att denledande principen, då tillfälle ges till en utvidgning eller förnyelse av denländerkrets till vilken det direkta biståndet koncentreras, och vidfördelningen av biståndet mellan dessa länder bör vara att främja uppnåendet avdet dubbla mål som uppställts för vårt utvecklingssamarbete med . Detär därför naturligt att i första hand söker samarbeta med länder,vilkas regeringar i sin ekonomiska och sociala politik strävar efter attgenomföra sådana strukturförändringar som skapar förutsättningar för enutveckling präglad av ekonomisk och social utjämning. Vid utbyggandet av vårtdirekta bistånd bör vi därför enligt propositionen gradvis åstadkomma en förskjutning, så att nya insatser i första hand kommer ifråga i sådana länder. Utskottet är medvetet om att såväl ländervalet somutformningen av de enskilda biståndsinsatserna har betydelse för möjligheternaatt förverkliga de uppställda målen för svensk biståndspolitik och att erhållastörsta möjliga effekt av de enskilda insatserna. En långsiktig planering avbiståndsinsatserna är under alla förhållanden nödvändig. Vad som ipropositionen särskilt anförs om ländervalet innebär inte heller ettövergivande av principen om en långsiktig planering av det bilaterala biståndet.Som konsekvens härav kan det i praktiken endast bli fråga om en gradvisförskjutning av biståndsinsatsernas fördelning mellan mottagarländerna.Propositionen aktualiserar inte heller ett avbrytande av biståndssamarbetet mednågot av de nuvarande mottagarländerna. Utskottet utgår från att den svenskabiståndspolitikens målsättningar är möjliga att uppnå i länder med olikapolitiska och ekonomiska system. Utskottet kan mot bakgrund härav och medbeaktande av de synpunkter som utskottet anfört ge sin anslutning tillpropositionens uttalande vad avser länderval och förskjutning vid utbyggandetav direkta bistånd. Utskottet kan i detta sammanhang även ansluta sig tillSIDA:s bedömning av hur bistånd från skall komma de breda befolkningslagreni de fattiga länderna till godo och medverka till social och ekonomiskutjämning i mottagarländerna. Biståndsinsatser inom jordbruk,vattenförsörjning, hälsovård och familjeplanering, skolbyggande ochyrkesutbildning bör, såsom styrelsen framhåller i sin senasteanslagsframställning, utformas så att de direkt når gemene man i samhället.Varje överföring av finansiella resurser förutsätter insyn i medlens användningi enlighet med de avtal som överenskommits mellan parterna. Genom en sådanutformning bör även den kulturella och politiska utveckUngen i de fattigaländerna påverkas på det sätt som är önskvärt. Den samhällsutveckling idemokratisk riktning, som de svenska insatserna inom utvecklingssamarbetetenligt statsmakternas uttalanden skall medverka till, befordras genom attmöjligheter skapas till utveckling och arbete och genom attbefolkningstillväxten hålls tillbaka så att en snabbare standardhöjningmöjliggörs. Utskottets ställningstagande överensstämmer med uttalandeti motionerna 1:450 och 11:497 att våra projekt naturligtvis måste få eninriktning, som gör att insatsen bidrar till en bred ekonomisk och socialutveckling till gagn för den stora massan av folket. Som framhålls i de nämndamotionerna varierar möjligheterna att bedöma resultatet beroende på vilken typav projekt det gäller. Det är också klart att utsikterna till goda resultat kanvara beroende av i vilket land insatsen görs. Det finns länder vilkas regimerinte i första hand är inriktade på att utnyttja biståndssamarbetet för att höjafolkets sociala och ekonomiska standard. 1 andra fall kan en bristfäUigförvaltning göra att mottagarlandet inte uppfyller sin del av ett ingångetavtal och att insatsen av det skälet inte når avsett resultat. Återigen i andrafall kan regimen ha en klart uttalad vilja att åstadkomma sociala effekter, mensvårigheter av annan art gör att resultaten ändå blir dåliga. Exempel på länderdär det råder i alla avseenden ideala förhållanden finns knappast. Utskottetkan på samtliga ovan angivna punkter instämma i motionernas uttalanden. Till dessa i motionerna 1:450 och 11:497 anfördasynpunkter vill utskottet lägga, att omfattningen och varaktigheten av svensktbilateralt utvecklingsbistånd givetvis måste betingas av i vilken mån biståndetkan väntas bidra till de uppställda målsättningarnas förverkligande. Detställer sig ofta svårt att på ett tidigt stadium förutsäga att så blir fallet. U-landsregimer som betecknar sig själva som progressivaoch inleder ambitiösa utvecklingsprogram kan drivas att revidera sin politikeller störtas av grupper med mindre tilltalande målsättningar. Eftersombiståndspolitiken måste arbeta på lång sikt, kan ett projekt inte lämpligenavbrytas på grund av sådana förändringar. Omvänt kan regimer, som framstår somföga framstegsvänliga, genom kontakt med olika biståndsgivare förmås attinleda program som på lång sikt kan ha positiva effekter. En schematiskuppdelning av under oUka etiketter är sålunda vansklig. Även om man beaktar ovan anförda reservationer ochnyanseringar, synes det dock möjligt att uppställa vissa principer för ettlämpligt länderval, då en utvidgning av mottagarkretsen blir aktuell. 1 de falldå ett u-land har behärskats av en regim som har visat sigointresserad av en både ekonomisk och social utveckling finns det skäl att visaåterhållsamhet i fråga om nya svenska biståndsinsatser. 1 de fall då starkaindicier talar för att en u-landsregim allvarligt strävar till ekonomisk ochsocial utjämning och har realistiska förutsättningar att öka denallmänna utvecklingstakten, om den får bistånd utifrån, kan det vara särskiltbefogat för vårt land att underlätta dess strävanden. Sammanfattningsvis vill utskottet betona riskerna med attdöma interna poUtik efter dagslägets växlingar. Det svenskautvecklingssamarbetet skall syfta till reformer på lång sikt i en riktning, somär förenlig med våra ideal om social och ekonomisk rättvisa och om allas delaktigheti kulturen och i samhällets styrelse. När statsmakterna har att ta ställningtill en utvidgning av mottagarkretsen för bilateralt bistånd, bör de främstvälja länder som förenar fattigdomens och underutveckUngens behov medframstegsvUja och utvecklingskraft. Från allmän utjämningssynpunkt ställer detsig naturligt att utvälja särskilt fattiga länder som mottagare av svensktbistånd, men detta innebär inte att sådant bistånd endast skall varaförbehållet de allra fattigaste länderna. En liknande tankegång synes SlDA:sstyrelse i sin anslagsframställning ha velat ge uttryck åt. 1 anslutning till dessa synpunkterframhöll utrikesutskottet följande: Den syn på utvecklingssamarbetetsom Ugger till gmnd för de av 1970 fastställda principerna förländerinriktningen synes stå i samklang med FN-strategin för det andrautvecklingsårtiondet, vilken antogs av vid dess senastemöte. I strategin understryks att utvecklingens yttersta mål måste vara attåstadkomma en fortgående förbättring av individens levnadsförhållanden och attlåta framstegen komma alla tUl godo. Därför är det nädvändigt att fä till stånden rättvisare fördelning av inkomster och förmögenheter i syfte att främjasåväl social rättvisa som effektiv produktion, att avsevärt höjasysselsättningen, att nå ett större mått av inkomsttrygghet samt att vidga ochförbättra möjligheterna till utbildning, hälsovård, näringstillförsel, bostäderoch social välfärd, lUcsom att skydda mUjön. Kvalitativa och strukturella samhällsförändringarmåste således gå hand i hand med snabb ekonomisk tillväxt, och existerandeskillnader regionala, sektorala och sociala bör minskas avsevärt. Dessa målär på samma gång avgörande förutsättningar för utvecklingen och dennasslutresultat. De bör därför ses som integrerade delar i samma dynamiska processoch kräver ett enhetligt synsätt. Strategin betonar vidare nödvändigheten avatt utvecklingssamarbetet genomförs i en anda av konstruktivt samförstånd ochsamarbete mellan regeringarna, baserad på ömsesidigt beroende av varandras intressen och ägnad att främja ett rationelltsystem för internationell arbetsfördelning samt återspeglande deras politiskavilja och gemensamma föresats att uppnå dessa syften och målsättningar. I och med tillkomsten avFN-strategin finns ett allmänt internationellt rättesnöre för såväl de rUca somde fattiga ländernas utveckUngsansträng-ningar. FN-strategin och de oUkafackorganens mer eller mindre färdiga delstrategier för olika ämnesområdeninnehåller allmänna mål för utvecklingssamarbetet och särskUda mål avseendebåde ekonomisk och social utveckling. Strategierna utgör, även om de i mångaavseenden är vaga och ofullständiga, ett underlag för en påverkan av både i-och i det fortsatta utvecklingssamarbetet. Som framhåUs i propositionen 1972:1 kan det viktiga arbetesom nu förestår sägas innebära att gå från ord tUl handling. Om strategin skallbli mer än ett löfte fordras nämligen att den bUr föremål för systematiskuppföljning. Strategin innehåller också beslut om uppföljning på såvälnationell och regional som global nivå. I anslutning härtill har generalförsamlingenår 1971 beslutat upprätta ett uppföljningsmaskineri, vars kärna blir FN:sekonomiska och sociala, råd (ECOSOC). Enligt ovan citerade riktlinjer för de svenskautvecklingsinsatserna skall samarbetet syfta till att genom impulser ochbistånd utifrån stimulera de fattiga ländernas egna utvecklingsansträngningar. Det konkreta utvecklingssamarbetet mellan i-länder ochu-länder innefattar ett ständigt utbyte av erfarenheter och en fortgåendeöverföring av kunskaper. Som framhåUs i statsverkspropositionen har det undersenare år kommit att framstå som grundläggande för utvecklingssamarbetet att utvecklingsländernasegna planer och förut.sättningar mäste utgöra en gmndval förutvecklingssamarbetet. Även denna princip fastslogs för svensk del i 1962 årsriktlinjer. Det är ett positivt drag i utvecklingen att förmåga attsjälva planera och genomföra utvecklingsprojekt och -program har förbättrats.Tendensen hos biståndsgivarna att i ökad utsträckning beakta mottagarnas egnasynpunkter på utvecklingssamarbetet går hand i hand med en strävan efterbättre samordning av biståndsinsatserna. Dels söker sålunda biståndsgivarnauppnå en närmare samordning av olika biståndsgivares insatser och bättreintegrering av dessa insatser med mottagarländernas utvecklingsplanering, delssträvar de efter att sammanföra sina insatser till större program avseende helasektorer i utveckUngssamarbetet. För del yttrar sig detta synsätt bl. a. i ensträvan att i ökad utsträckning planera ländervis. SIDA:s länderprogram, somutarbetats i nära samråd med myndigheterna i vederbörande mottagarländer är verketsegna perspektivplaner för insatser inom givna ekonomiska ramar för varje land.Samarbetsprogram är den sammanfattande benämning som enligtstatsverkspropositionen används för totala bilaterala utvecklingssamarbetemed resp. . 1 propositionen redogörs närmare för utarbetandet av dessaprogram. Det framhålls att det inomsamarbetsprogrammets ram blir naturligt att koncentrera huvuddelen av desvenska biståndsresurserna till ett fåtal omfattande programinsatser som underen följd av är stöder prioriterade verksamhetsområden i mottagarlandet. Av desvenska utvecklingsresurserna ställs redan nu en del till förfogande som s. k.programbistånd, dvs. bistånd som inte i förväg knutits till enskilda projekt imottagarlandet. I propositionen ges exempel på dyUkt programbistånd och enbeskrivning lämnas av de fördelar som är förenade med denna typ avbiståndsgivning. Även programbiståndet anknyter sålunda till klartidentifierade behov inom vissa utvecklingssektorer. Programbiståndet är därmedi viss mån projektinriktat och det kan innehåUa element av kunskapsöverföringlika väl som finansieUa resursöverföringar. Den relativa kostnaden för personaloch administration blir dock mindre, när insatserna koncenteras tUl större, imottagarlandets verksamhet väl integrerade program. För att kunna tillgodoseönskemål avseende programbistånd som innefattar element av kunskapsöverföringinom vissa sektorer krävs givetvis att de svenska biståndsmyndigheternaupprätthåller en särskild sakkunskap och beredskap för insatser inom sådanasektorer. Utskottet ansluter sig, under åberopande av de avriksdagen godkända riktlinjerna för svenskt utvecklingsbistånd, tillpropositionens uttalande om övergång till ökat programbistånd. Utskottetfömtsätter att håUs orienterad om detta område och bereds tillfäUeatt ta ställning till viktigare frågor som därvid kan uppkomma. Det yrkande som framställs i motionen 1972:937 beträffandeomfördelning av den svenska biståndsverksamheten i fråga om ämnesområden ochmottagare är inte förenligt med riktlinjer för det svenskautvecklingssamarbetet liksom inte heller med ovan redovisade beslut beträffandeländerinriktningen av det svenska biståndet som fattats vid 1970 och . Utskottet vUl erinra om att de svenskautvecklingsinsatserna i flera av de i motionen nämnda länderna ökat. Ävenstödet tiU nationella befrielserörelser har vidgats. Av de skälsom nu nämnts avstyrker utskottet motionen 1972:937. Motionerna 1972:438, 1972:930 och 1972:934 berör den ipropositionen aviserade utredningen om det svenska utvecklingssamarbetetsinriktning och utformning på . Med anledning av yrkandet i motionen 1972:438 attutredningen skall ges parlamentarisk sammansättning erinrar utskottet om attutrikesministern som svar på en enkel fråga i den 25 januari 1972uttalat att det förefaller naturligt att parlamentariker ingår bland desakkunniga. Utskottet ansluter sig tUl tanken att utredningen gessedvanlig parlamentarisk representation. Syftet medmotionen 1972:438 torde därigenom vara tillgodosett. 1 alla de tre nyssnämnda motionerna begärs att vissa däriangivna sakområden skall beaktas av den aviserade utredningen. Utskottet utgår ifrån att flertaletav de områden som nämnts i motionerna kommer att beröras av utredningen.Utskottet ansluter sig i övrigt till statsverkspropositionens förslagbeträffande den aviserade utredningen. 1. att ,såvitt avser direktiven för utredningen om det svenska utveckUngsbiståndetsutformning på , anser motionerna 1972:438, 1972:930 och 1972:934besvarade med vad utskottet anfört, 2. att riksdagenbeträffande den aviserade biståndsutredningens sammansättning anser motionen1972:438 besvarad med vad utskottet anfört, 3. att riksdagenavslår motionen 1972:937. 1 detta sammanhang har utskottet behandlat dels motionen 1972:182 av m. fl. (vpk) ivad avser hemställan 1. att iskrivelse tiU regeringen begär att de medel tUl återuppbyggnadsbistånd tUlDemokratiska republiken som avsatts under vart och ett av budgetåren1970/71 och 1971/72 i sin helhet jämte ränta utbetalas under innevarandekalenderår, 2. att riksdagenunder tredje huvudtiteln (prop. 1972:1 bUaga 5) anvisar 100 miljoner kronortill Demokratiska republUcen och att detta bidrag i sin helhet skallutgå under /73 samt att ingen ränta elleråterbetalningsskyldighet skall förekomma, dels motionen 1972:215 av m. fl. (fp) varihemställs a?r hemställer hos Kungl. Maj:t att den planeradeutbyggnaden av det svenska biståndet till tar sikte på en biståndsvolymsom ligger i nivå med våra insatser för de östafrikanska länderna och attmöjligheten tUl insatser i samband med sådana infrastrukturprojekt, som underlättarZambias förbindelser med resp. förbindelser med ,speciellt undersöks, dels motionen 1972:436 av i (m) i vadavser hemställan att måtte besluta att kraven på ökat stöd tUl Cubaoch avvisas till dess att de aviserade sakkunniga har behandlatfrågan (första att-satsen) samt att Kungl. Maj:t ges i uppdrag att via desvenska beskickningarna i infordra material om den asiatiskaminoritetens behandling och sammanställa och offentliggöra materialet (andraatt-satsen), dels motionen 1972:438 av m.fl. (m) i vadavser hemstäUan att i skrivelse till Kungl. Maj:t uttalar att svensktbiståndsarbete i princip bör inrikta sig på de särskilt fattiga ochatt följaktligen inte bör utgöra mottagarland för större svenska insatser av länderkoncentrerad natur (punkt 3) samt attrUcsdagen i skrivelse tiU Kungl. Maj:t uttalar att Kungl. Maj:t vid fördelningenav den humanitära hjälpen till folk bör beakta vad som i motionen nr294 anförts (punkt 4), dels motionen 1972:932 av m.fl. (s) varihemställs att hos Kungl. Maj:t begär att planeringen för fortsattaoch väsentligt utvidgade svenska biståndsinsatser till Demokratiska republikenVietnam intensifieras och påskyndas, dels motionen 1972:934 av herrar () och () i vad avser hemställan att rUcsdagen beslutar ge Kungl. Maj:t tUl känna vadsom i motionen anförs beträffande ökade svenska biståndsinsatser i (punkt 10) samt att beslutar ge Kungl. Maj:t tiU känna vad som imotionen anförs beträffande utvidgning av länderkretsen för svenskt bUateraltbistånd och behovet av en samlad redovisning av erfarenheterna i dettaavseende (punkt 11), dels motionen 1972:935 av m. fl. (vpk)vari hemstäUs att såsom förslagsanslag anvisar sammanlagt 25,5 milj.kr. Motionen 1972:934 berör frågan omländerplaneringen. Motionärerna hänvisar tiU att i statsverkspropositionenförutsätts vidgade insatser i ett par länder som ej tillhört de ländersom erhåUit ett väsentligt bilateralt svenskt bistånd. Motionärerna förutsätteratt beslut om utökning av länderkretsen ej skall ske förrän en samlad bedömningav planeringen för länderutvidgning presenterats för av biståndsmyndigheten. riksdag (UU 1971:2) uttalade bl. a. följande omländerplaneringen: Utan att huvudprincipen ombiståndets koncentration åsidosätts, kan de växande planeringsramarna för detsvenska utvecklingsbiståndet redan nu aktualisera frågan om biståndsinsatser inya mottagarländer. har tidigare förordat (SU 1969:82) att enpragmatisk handlingslinje därvid bör följas, så att biståndsmyndigheten tUl enbörjan försöksvis engagerar sig i nya länder i samarbete med FN-organ som redanär verksamma där. kan därigenom successivt vinnaerfarenheter av lämpligheten av direkta svenska insatser i större skala, utanatt man fördenskull hos vederbörande regering väcker förväntningar om attSverige skall binda sig för ett omfattande långsiktigt bistånd. Ett sådantengagemang måste nödvändigtvis föregås av grundliga utredningar och analysersom i praktiken endast kan utföras av statliga myndigheter. Det är emellertid angeläget att i lämpligaformer delges en helhetsbild av den planering som pågår för att, medtillämpning av de tidigare faststäUda principerna, utvidga kretsen av ländersom mottar svenskt bistånd. På grundval av en sådan redovisning av planeringenkommer att kunna ta ställning till konkreta förslag om utvidgning avmottagarkretsen. sålunda anfört bör ges Kungl Maj:t tiU känna. 2 1972.9 saml. Av statsverkspropositionen framgåratt möjligheten av utvecklingssamarbete prövas med en ny mottagare, nämligenChile. Vidare meddelas att en viss utbyggnad av samarbetet med kan blimöjligt. Utskottet har erfarit att regeringen inte överväger inledautvecklingssamarbete med något nytt land utöver de i propositionen nämnda. Ettundantag gäUer dock för , det tidigare Östpakistan, där förutsättningarför mera omfattande insatser var oklara när propositionen skrevs. Bifall till motionen 1972:934 skuUe under sådanaomständigheter innebära att lade hinder i vägen för den utvidgning avländerkretsen som är aktuell. Av detta skäl avstyrks motionen. Utskottet vUl i övrigt erinra om följande.