bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — I enlighet med dessa överväganden föreskrivs iförevarande paragraf av departementsförslaget, att om någon som ej fyllt 18 årvållar person- eller sakskada, han skall ersätta skadan i den mån det ärskäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet,föreliggande ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Bortsettfrån att de ekonomiska omständigheterna och framför allt föreliggandeförsäkringsförhållanden skall tillmätas större betydelse än i nuvaranderättstillämpning, skall den nya bestämmelsen trots de redaktionellaolikheterna i sak tillämpas på samma sätt som 6 kap. 6 § SL, när det gällerskadeståndsansvar för barn . Vid bedömningen av rilken verkan som ifråga om denna kategori av skadevållare skall tillläggas barnets ålder ochutveckling, handlingens beskaffenhet eller beskaffenheten av en underlåtenheti de sällsynta fall då ett barn över huvud taget kan anses ha varitskyldigt att handla för att förebygga eller avvärja skada samt andraomständigheter i samband med skadefallet än barnets och den skadelidandesekonomiska förhållanden, skall således hittillsvarande rättspraxis varavägledande. Detta hindrar naturligtvis inte, att domstolarna på grund avändrade livsbetingelser eller värderingar i samhället eller över huvud tagetandra faktorer än sådana som har samband med tillkomsten av den nyaskadeståndslagen kan känna sig föranlåtna att lägga delvis andra övervägandentill grund för sina avgöranden än dem som har dikteraträttstillämpningen på området. Här måste domstolarna på samma sätt som när detgäller t. ex, de aktsamhetsnormer vilka ligger till grund för culparegeln ståfria att anpassa sin praxis efter utvecklingen. Men med den principiellautgångspunkt som jag här har antagit saknar jag anledning att nu ange merpreciserade riktlinjer för tillämpningen i berörda hänseenden än som ligger ien hänvisning till hittillsvarande praxis. Fråganom betydelsen av att det skadevållande barnet skyddas av ansvarsförsäkringresp. att skadan gottgörs ur summa- eller skadeförsäkring på den skadelidandessida har jag berört ingående i den allmänna motiveringen, och jag hänrisar iförsta hand till min framställning där (avsnitt 2.1.4.4.). Jag vill här bara pånytt erinra om att i fråga om verkan av ansvarsförsäkring den principiellautgångspunkten skall vara, att när ett barn med hänsyn till sin ålder ochutveckling samt den skadevållande handlingens beskaffenhet anses över huvudkunna åläggas skadeståndsansvar. detaldrig kan anses oskäligt att låta skadestånd utgå fullt inom ansvarsförsäkringensram. Men som jag redan har betonat får existensen av en ansvarsförsäkring inteinverka på den grundläggande bedömningen av om skadeståndsansvar allsföreligger. I det avseendet måste full jämställdhet råda mellan försäkrade ochoförsäkrade barn. Omansvarsförsäkring saknas eller visar sig otillräcklig, uppkommer frågan,vilken betydelse som skall tillmätas det skadevållande barnets ekonomi iövrigt. Också i det hänseendet bör hittillsvarande praxis vara vägledande. Attstörre hänsyn än skall tas till ansvarsförsäkring måste dock få enviss inverkan när det gäller att värdera betydelsen av att ett oförsäkrat barnhar förmögenhet. Visserligen kan man självfallet inte tala om barn som»självförsäkrare». Men det torde vara tämligen sällsynt att ett barn isådana ekonomiska omständigheter som det här är fråga om inte skyddas av någonansvarsförsäkring. I de fall då försäkring trots allt inte finns får dettanärmast anses bero på försummelse, risserligen inte från barnets men frånvårdnadshavarens sida. Och rid bedömningen av vem av barnet och denskadelidande som bör bära de ekonomiska följderna av en sådan försumlighetligger det i allmänhet närmast till hands att låta misstaget gå ut över barnet,åtminstone i fall då den skadelidande är den ekonomiskt svagare parten ochsaknar försäkringsskydd, utan att detta i sin tur kan läggas honom till lastsom bristande förtänksamhet. övrigt beträffar betydelsen av försäkring på den skadelidandes sida hänvisarjag till kommitténs och mina egna uttalanden i den allmänna motiveringen. I motiveringen till 2 kap. 3 §, som innehållerregler om psykiskt abnorma personers skadeståndsansvar, anfördepartementschefen följande om betydelsen av försäkringar (prop. s. 466). Liksomnär det gäller barn kommer de ekonomiska förhållandena att spela en riktigroll. I första hand skall hänsyn tas till försäkringsförhållandena. Inom ramenför en föreliggande ansvarsförsäkring bör fullt skadestånd undantagslöst dömasut, under förutsättning att skadevållaren anses över huvud taget vara ansvarigför skadan. Också försäkring på den skadelidandes sida bör beaktas. Uppenbartär emellertid att det i allmänhet finns betydligt mindre skäl att i fråga om enpsykiskt abnorm person beakta skadeståndets ekonomiska verkningar för honom ännär det är fråga om barn eller ungdomar. I praktiken torde det därför bli mersällsynt i hithörande fall att de ekonomiska förhållandena tillmätssjälvständig betydelse, än när det gäller personer . Men omomständigheterna i övrigt är speciellt ömmande, kan det finnas skäl att beaktaatt skadevållaren har en svag ekonomi eller att den skadelidandes möjligheteratt bära förlusten t.ex. därför att han har försäkring är särskilt gynnsamma. Den bedömning jagnu har gjort torde i huvudsak överensstämma med vad som gäller f.n. Lagrådet.Lagrådet uttalar bl. a. följande i anslutning till 2 kap, 2 § i det remitteradeförslaget (prop. s. 630). Vid skälighetsprövningen enligt förevarandeparagraf skall hänsyn tagas till samtliga förhandenvarande omständigheter.Bland de förhållanden som skall särskilt beaktas namnes i lagrummet deföreliggande ekonomiska förhållandena. I remissprotokollet har departementschefenstarkt understrukit betydelsen av ansvarsförsäkring på barnets sida: när ettbarn över huvud taget kan åläggas skadeståndsansvar, bör det sålunda aldriganses oskäligt att låta skadeståndet utgå fullt inom ansvarsförsäkringens ram.Att en föreliggande ansvarsförsäkring på barnets sida skall tillmätas särskildrikt vid skälighetsbedömningen bör enligt lagrådets mening komma till uttryck isjälva lagtexten på elt tydligare sätt än genom en hänrisning blott till deföreliggande ekonomiska förhållandena. Såsom departementschefen framhållit fåremellertid existensen av en ansvarsförsäkring inte inverka på den grundläggandebedömningen av om skadeståndsskyldighet alls föreligger. Lagrådet förordardärför att i lagtexten göres ett tillägg av förslagsris följande lydelse: Vidbestämmandet av skadeståndet skall föreliggande ansvarsförsäkring särskiltbeaktas. Enligtförslaget skall hänsyn till föreliggande ansvarsförsäkring tagas även i andrafall när skadestånd kan bestämmas efter en skälighetsprövning, t.ex. enligt 2kap. 3 §, 3 kap. 6 § och 4 kap. 1 §. Grundsatsen att sådan försäkring skallbeaktas torde emellertid få den största praktiska betydelsen när det gäller attbedöma i vad mån barn skall åläggas skadeståndsskyldighet, och för övriga falltorde någon uttrycklig bestämmelse motsvarande den här föreslagna knappast varaerforderlig. I slutprotokollet anför departementschefen följande ombetydelsen av ansvarsförsäkring på barnets sida (prop. s. 650). Jag kan i allt väsentligt instämma också i vadlagrådet har anfört i anslutning till 2 kap. 2 och 3 §§ i det remitteradeförslaget. I princip godtar jag de skäl lagrådet har åberopat till gmnd förförslaget att i 2 kap. 2 § tas in en uttrycklig hänvisning tillansvarsförsäkring på barnets sida som en omständighet att särskilt beakta vidskälighetsbedömningen. Emellertid synes dessa skäl motivera att en motsvarandehänvisning tas in också i 2 kap. 3 §. Som lagrådet har framhållit ärrisserligen den praktiska betydel- senav ansvarsförsäkring väsentligt större när det gäller barns skadeståndsansvar.Med hänsyn till att de båda paragraferna i övrigt har en helt likartaduppbyggnad och för att undgå oberättigade motsatsslut bör emellertid enligt minmening ett tillägg rörande ansvarsförsäkring göras i båda lagrummen. Ilagtekniskt hänseende anser jag detta lämpligen kunna ske genom attansvarsförsäkring särskilt nämns i uppräkningen av de omständigheter som skallbeaktas vid skälighetsprövningen. Sålunda bör i 2 kap. 2 och 3 §§ i detremitterade förslaget orden »föreliggande ekonomiska förhållanden och övrigaomständigheter» ersättas med »föreliggande ansvarsförsäkring och andraekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter». Motion.I motionen 1972:1490 av i Luttra m.fl. (c) anser motionärerna atthänrisningarna till »föreliggande ansvarsförsäkring» bör utgå ur lagtexterna.Motionärerna hänrisar till de allmänna resonemang som förs i motionen (ovan s.47 f.) om skadestånd och försäkring. Det synes motionärerna tillräckligt attlagtexten hänför sig till föreliggande ekonomiska förhållanden. I.Uttrycket »fel och försummelse» i 3 kap. I och 2 §§ A.Uttrycket »vållande» Inledningsvis vill utskottet redovisa den ändradebetydelse som tillagts uttrycket »vållande» i förslaget till skadeståndslag. Ispecialmotiveringen till 2 kap. 1 och 2 §§ föreslår departementschefen efteratt ha fört en diskussion rörande uttrycket »vållande» att detta uttryck skalltilläggas en något mera neutral innebörd än det har, nämligenatt uteslutande beteckna de förfaranden som medför ansvar enligt culparegeln iträngre mening. I stället får uttrycket, framför allt av rättstekiiiska skäl,karaktären av en lagteknisk term för att beskriva sådana beteenden över huvudtaget av fysiska personer som kan föranleda skadeståndsansvar enligtskadeståndslagen (prop. s. 453 och 456458). Lagrådetanför följande med anledning av den sålunda föreslagna terminologiskaförändringen (prop. s. 629). Sedangammalt har i juridiskt språkbrak utti-ycket »vållande» använts såsombeteckning för ett handlande eller en underlåtenhet som medförska-deståndsskyldighet på grund av culpa, dvs. under de förutsättningar i objektivtoch subjektivt hänseende som culparegeln innefattar. Enligt förslaget däremotär vållandebegreppets innebörd inte absolut kongruent med förutsättningarna föransvar enligt culparegeln. När termen »vålla» brukas iförevarande paragraf, liksom i 2 kap. 2 och 3 §§, 3 kap. 1 och 2 §§, 4 kap. 1 §och 5 kap. 6 §, har det en mera neutral eller objektiv betydelse än dentraditionella och avser att utti"ycka, att culparegelns handlingsnormerblivit i objektivt hänseende åsidosatta. Med den i förslaget användaterminologin torde vållandebedömningen i huvudsak komma att gälla, förutombeskaffenheten av den handling eller underlåtenhet som påstås grunda skadeståndsansvar,frågan huruvida de gängse kraven på kausalitet, adekvans och rättsstridighet äruppfyllda. För att skadeståndsskyldighet enligt förevarande paragraf skallföreligga krävs därutöver i subjektivt hänseende att skadan vållats uppsåtligeneller av vårdslöshet. förslaget valda terminologin har, såsom framhållits i remissprotokollet,vissa lagtekniska fördelar särskilt när det gäller att reglera skadeståndsansvaretför barn och psykiskt abnorma personer. Den torde i den praktiskarättstillämpningen knappast komma att medföra olägenheter av någon betydelse.Även om det kan möta vissa betänkligheter att i den nya lagen tillägga det inomskadeståndsrätten centrala begreppet vållande en innebörd som i viss månavviker från den gängse, bör enligt lagrådets mening förslagets terminologi idenna del godtagas. B.Beskaffenheten av den skadevållande handlingen I specialmoliveringen till 3 kap. 1 §, förstastycket, som innehåller grundläggande bestämmelser om arbetsgivaresprincipalansvar anför departementschefen bl. a. följande (prop. s. 469). Ifråga om beskaffenhet av den skadevållande handlin g-e n harskadeståndskommittén utgått från att principalansvar skall inträda endastunder förutsättning att arbetstagaren har handlat culpöst i objektiv mening,dvs. har åsidosatt de aktsamhetsnormer som den allmänna culparegeln rilar på.Kommittén har emellertid också förutsatt att ansvarighet skall kunna åläggasen arbetsgivare vid s. k. anonym culpa och vid kumulerade fel. Det betyder bl.a., att principalansvar skall kunna tillämpas även om en skadevållande på grundav brister i det subjektiva rekvisitet inte kan åläggas personligtskadeståndsansvar. Med dessa utgångspunkter har kommittén valt uttrycket»vållar» för att beteckna sådant handlande av en arbetstagare som skall kunnautlösa principalansvar. Ståndpunkten har i allmänhet godtagits underremissbehandlingen. Föregen del kan jag i sak ansluta mig till kommitténs ståndpunkt. Med den merneutrala innebörd som jag i det föregående har tillagt begreppet »vållande»(avsnitt 5,1,2,2,), nämligen som en allmän beteckning för sådant handlande aven fysisk person som över huvud taget kan utlösa skadeståndsansvar för honom,bör emellertid kravet på objektivt åsidosättande av culparegelnshandlingsnormer komma till uttryck i lagtexten, lämpligen genom attdär talas om skada som arbetstagaren vållar genom »fel eller försummelse». När det gäller det allmännas skadeståndsansvaranför departementschefen följande om den skadevållande handlingens beskaffenhet(prop, s, 496498). Enligt 1 § förslag skulleersättningsskyldighet inträda för skada som »vållas genom fel ellerförsummelse». Härmed åsyftas enligt motiven att skadeståndsansvar skallförutsätta culpa men att ansvar skall kunna åläggas också vid anonyma ellerkumulerade fel (innebörden av dessa uttryck har jag behandlat i avsnitt2,3,6,3,), Mot konimittéförslagets formulering har riktats vissa anmärkningarunder remissbehandlingen. En remissinstans förordar att skadeståndsskyldighetskall inträda bara när felet eller försummelsen kan medföra straff förämbetsbrott för den som har orsakat eller medverkat till skadan, I andrayttranden har uttalats önskemål om att ansvarets förutsättningar klargörs bättrei lagtexten eller åtminstone genom motivuttalanden. Besvärssakkunniga har satti fråga om inte uttrycken »uppsåt» och »oaktsamhet» bör användas istället för»fel eller försummelse». Enligt en remissinstans slutligen bör i lagtextennärmare anges för vilka myndigheter och funktionärer det allmänna skall svara. Iöverensstämmelse med den ståndpunkt som jag har intagit i fråga om det allmännaprincipalansvaret anser jag för egen del, att ansvar skall kunna åläggasstaten eller en kommun inte bara på grund av anonyma eller kumulerade fel utanockså i fall då skadevållaren kan åberopa sådana subjektiva ursäkter för sittobjektivt culpösa handlingssätt som fritar honom från personligtskadeståndsansvar. Även om man kan konstatera att det har brustit i en myndighetshandläggning av elt visst ärende lär det vara omöjligt attkonstatera subjektiv culpa hos en bestämd befattningshavare. Det allmänna bördet oaktat kunna åläggas att utge ersättning för skadan. Med denna utgångspunktär det tydligt att det inte bör komma i fråga att begränsa ansvarigheten tillfall då någon befattningshavare kan ådömas ansvar för ämbetsbrott enreglering som f. ö. är olämplig också med tanke på en eventuellavkriminalisering av tjänstefelen. Inte heller kan jag biträda förslaget attskadeståndsansvar skall inträda bara när skada har vållats »uppsåtligen» ellerav »oaktsamhet». Man får enligt min mening i stället använda ett neutraltuttryckssätt som tillåter en objektiv bedömning av det förfarande som harorsakat skadan. Jag anser i likhet med kommittén och i överensstämmelse medvad jag har föreslagit i fråga om bestämmelsen i 3 kap. 1 § omprincipalansvar, att förutsättningen att culparegelns handlingsnornierobjektivt sett åsidosatts bör komma lill uttryck i lagtexten genom att därtalas om skada som »vållas genom fel eller försummelse». Det är redan av lagtekniska skäl uteslutet att mani lagtexten skulle genom en uppräkning ange de kategorier av myndigheter,offentliga funktionärer eller andra rättsobjekt för vilkas göranden ochlåtanden det allmänna skall svara. Den behövliga avgränsningen avtillämpningsområdet i det hänseendet kommer att ske genom kravet att skadanskall ha vållats vid myndighetsutövning. 1 motionen 1972:1489 av m.fl. (m) erinrar motionärernaom att det genom att uttrycket »vålla» i propositionen tilläggs en någotannan innebörd än vad som avsetts därmed i skadeståndsrättsligasammanhang blivit behövhgt att kravet på objektivt åsidosättande avculparegelns handlingsnormer kommer till direkt uttryck i lagen. För dettaändamål har, fortsätter motionärerna, departementschefen valt uttrycken »feleller försummelse i tjänsten» resp. »vid myndighetsutövning». Motionärernapekar på att denna formulering är nära besläktad med sådanatjänstefelsbeskrivningar i arbetsrätten som föranleder disciplinära åtgärdereller straffansvar. Motionärernaframhåller att det inte torde ha varit departementschefens mening att rättsligprövning av frågan om någon viss arbetstagare i offentlig tjänst gjort sigskyldig till tjänstefel skall föregå en skadereglering från myndighets sida ridskadeståndsanspråk framställda med stöd av 3 kap. 2 §. Enligt motionärernasmening kan dock användningen av uttrycket fel eller försummelse i tjänsten i en»ny» bemärkelse befaras till en början leda till vissa missförstånd iskaderegleringsproceduren på så sätt att ska-deregleraren som underlag för sinbedömning anser sig behöva en dom som fastställer att tjänstemannen begåtttjänstefel i lagteknisk mening. Motionärernaanser det vara angeläget att Kungl. Maj :t följer utvecklingen på denoffentliga skadeståndsregleringens område och ridtar eller föreslår riksdagende åtgärder som kan befinnas nödvändiga för en snabb och effektivskadereglering. 3 kap. 6 §. I den allmänna motiveringen rörande arbetsgivaresskadeståndsansvar anför departementschefen följande i fråga om jämkning avansvaret (prop. s. 225235). Jämkning av principalansvar. Enarbetsgivare som enligt gällande rätt ådrar sig skadeståndsansvar på grund avhans drifts- eller arbetslednings vållande kan inte få någon jämkning avskadeståndet. ståndskommitténhar emellertid föreslagit, att en jämkningsregel införs i den nyalagstiftningen. Enligt förslaget skall jämkning av skadestånd vid principalansvarkunna ske, om skadeståndet med hänsyn till den skade-slåndsskyldiges ekonomiskaförhållanden och omständigheterna i övTigl finnes oskäligt betungande. Regelnhar av kommittén motiverats främst med hänsyn till önskemålet att det i mindreförhållanden skall kunna undvikas, att arbetsgivaren blir oskähgt betungad,när ansvarsförsäkring saknas eller är otillräcklig. I detta sammanhang harkommittén erinrat om bl. a. den allmänna jämkningsregel som finns i schweiziskrätt och som kan tillämpas även vid det s. k. presumtionsansvar förarbetstagares vållande som gäller där samt om de jämkningsmöjligheter som finnsenligt § 25 i de danska och norska försäkringsavtalslagarna, när det är frågaom s. k. husbondeansvar för en skada vilken är täckt av skadeförsäkring (»SkadeståndII», bilaga 3, s, 139 och 153), Skadeståndskommitléns förslag i denna del liarlämnats utan erinran av det övervägande antalet remissinstanser låt vara attriss oenighet har rått i fråga om regelns tillämpning i olika situationer ochbl, a. om verkan av ansvars- resp. objektsförsäkring. Förslaget avstyrksemellertid av LO och ytterligare några arbetstagarorganisationer. Från dethållet har man invänt bl. a., att en jämkningsregel skulle gynna dearbetsgivare som inte tecknar ansvarsförsäkring och motverka en ytterligareutbredning av sådan försäkring. Det har också uttalals farhågor för att regelnskall leda till rättsosäkerhet och en oenhetlig praxis. Å andra sidan har detfrån arbetsgivarhåll bl. a. av SAF framhållits, att det särskilt i mindreförhållanden kan föreligga skäl att jämka skadeståndsansvaret ocltså vid culpahos arbetsgivaren själv eller, när del gäller juridiska personer, dessas organ. Jaghar tidigare uttalat som min principiella uppfallning, att man i och för siginte bör känna sig hindrad att nu införa jämkningsregler för särskildakategorier skadevållare eller för speciella skadefall enbart av denomständigheten att frågan om en allmän jämkningsregel aktualiseras genom detutredningsuppdrag som jag ämnar föreslå att skadeståndskommittén får. Menvarje förslag om en speciell jämkningsregel måste bedömas efter en noggrannprövning av det föreliggande behovet samt de olägenheter det kan föra med sigatt på detta sätt föregripa en kommande allmän reglering av frågan. Fleraskäl talar för kommitténs förslag. Det kan visserligen sägas, att bördan av detprincipalansvar som gäller f. n. inte synes ha utgjort någon betydandebelastning för arbetsgivarna, trots att de inte haft någon möjlighet atl fåjämkning av detta ansvar. Den utvidgning av principalansvaret som föreslåsförändrar emellertid läget i flera betydelsefulla hänseenden. Att ansvar mottredje man kommer att inträda också vid vallan- deav de lägst anställda betyder kanske inte så mycket, eftersom arbetsgivarnasansvarsförsäkringar redan täcker arbetstagarnas ansvar i sådana fall. Merabetydelsefullt i detta sammanhang är, att det oinskränkta principalansvaretkommer att omfatta alla arbetsgivare, alltså även i rent privata förhållandenoch i icke-ekonomisk verksamhet, där ansvaret för drifts- och arbetsledninghittills knappast har spelat någon praktisk roll. Det är tydligt, att fulltskadeståndsansvar utan jämkningsmöjligheter för skador, som en arbetstagare kanvålla, i rissa sådana situationer kan medföra en oskälig ekonomisk belastning.En stelbent tillämpning av skadeståndsreglerna kan här i enskilda fallmotverka strävandena mot en mera rationell fördelning bland medborgarna av kostnadernaför skadeersättning. har påpekat utgör också den omständigheten att det här är fråga omskadeståndsansvar oberoende av eget vållande ett skäl att ge ifrågavarandeskadefall en särställning. I själva verket är det första gången som det isvensk lagstiftning införs generella regler om ett skärpt skadeståndsansvar,som för åtskilliga fall inte kan motiveras utifrån sådana risksynpunkter somtraditionellt bär upp speciella regler om objeklivt ansvar. Detta geranledning att gå fram med viss försiktighet. Detsenast sagda är emellertid också ett skäl att begränsa frågeställningen tillspörsmålet om jämkning av det egentliga principalansvaret. Att det någon gångkan te sig obilligt att ålägga en arbetsgivare fullt skadeståndsansvar medanledning av hans eget vållande skall inte förnekas. Men det gäller också iåtskilliga andra fall av ansvar för egen culpa. Här rör man rid den störrefrågan om en allmän jämkningsregel, och det kan inte komma i fråga attföregripa utredningsarbetet rörande det problemet genom att bryta ut en så storoch heterogent sammansatt grupp som arbetsgivare till en särbehandling. LO:soch vissa andra arbetstagarorganisationers farhågor för alt en jämkningsregelskulle motverka en ytterligare utbredning av ansvarsförsäkring torde varaöverdrivna. 1 privata förhållanden och i icke-ekonomisk verksamhet kanskaderiskerna antas vara ringa och jämkningsreglerna får följaktligen mycketliten praktisk betydelse. Men inte heller när det gäller de näringsidkandearbetsgivarna, som organisationerna i första hand torde ha haft i tankarna,finns det anledning att räkna med någon negativ effekt på utbredningen avansvarsförsäkring. Sådan försäkring ingår normalt som ett moment i enkombinerad försäkring av något slag, ibland i en s. k. paketförsäkring, rilkenomfattar också bl. a. objektsförsäkring. De näringsidkare som är förutseendenog ätt försäkra sina maskiner, byggnader, inventarier etc, blir regelmässigtsamtidigt erbjudna en ansvarsförsäkring. När en privatperson vill försäkra sinfastighet eller sitt lösöre mot allehanda skaderisker får hanansvarsförsäkringen s, a. s. på köpet. resvilja att försäkra sin egendom lär inte nämnvärt påverkas av, huruvida hansskadeståndsansvar i vissa undantagsfall kan jämkas eller inte. Den arbetsgivareåter, som risar så litet förtänksamhet, att han över huvud taget inte bryr sigom att skaffa försäkringsskydd, lär knappast heller påverkas av denskadeståndsrättsliga regleringen i detta hänseende.