bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Mot bakgrunden av det mycketlångvariga förberedelsearbetet och den kritik, som propositionen riktar motden regel som föreslås lagfäst, anser motionärerna det vara en kännbar bristatt skadeståndskommitténs förslag till en allmän regel om jämkning avskadestånd inte kan prövas i detta sammanhang. Motionärerna vill också peka påinöjlig-helen atl mildra socialt otillfredsställande konsekvenser avculparegeln genom en anordning av den typ som f. n. gäller för gottgörelsetill den som tillfogats personskada genom brott. I speciellt ömmande fallskulle enligt iiiotiouärerna staten kunna träda emellan på ansökan antingen avden skadelidande eller den skadeståndsskyldige. Reformönskemål som ej lett till lagstiftning Departementschefen anför i lagrådsremissen följandeom olika reformförslag och reformönskemål (prop. avsnitt 1.5.3, s. 100104). Somframgår av den redogörelse jag har lämnat (avsnitt 1.2. och 1.3. )föreligger f. n. elt stort antal förslag eller önskemål om reformer påskadeersättningsområdet,, som alla syftar till en lösning av olika ersättningsfrågorinom ramen för ett skadeståndsrättsligt system. Det rör sig dels om fulltutarbetade förslag vilka framkommit som resultat av offentligtutredningsarbete, dels cmi förslag eller önskemål som har förts fram iriksdagen eller i särskilda framställningar till Kungl. Förslagenär av vitt skiftande karaktär. Vissa tar sikte uteslutande på personskador somuppkommit på visst sätt eller i viss verksamhet. Andra förslag har enbart ellerfrämst avseende på vissa sakskador och begränsas också genom en anknytning tillskadeorsaken. En del av förslagen är av mera allmän natur och syftar till enreglering av ersättningsfrågorna över huvud taget på etl visstverksamhetsområde eller av skadeståndsansvaret för vissa rättssubjekt. Ävenenligt dessa förslag blir det dock i viss utsträckning fråga om avgränsningarsom anknyter till skadetypen eller till sättet för skadans uppkomst. Detär naturligt att behandla de olika förslagen i skilda grupper efter derasinbördes samband i sakligt eller systematiskt hänseende. Med den utgångspunktenrill jag först la upp de önskemål som har förts fram om förbättringar av detekonomiska skyddet vid vissa personskador. Tre av förslagen på detta område rör skador i följdav olycksfall i arbete. Jag syftar här på de framställningar som har gjortstill Kungl. Maj:t av med hemställan attstaten åläggs ansvar oberoende av vållande för personskada, som åsa m-kaspolisman under tjänsteutövning, av i mars 1968med krav på att i järnvägsansvarighetslagen skall införas bestämmelse omskyldighet för innehavare av järnväg att oberoende av vållande ersättapersonskada, som drabbar anställd i järnvägens tjänst samt av med begäran om utredning rörandefrågor om rent objektivt ansvar för arbetsgivare i stuverifacket med avseendepå personskada, som diabbar anställd i stuveriverksam-hel. Somjag har sagt bör det inle komma ifråga att införa nya regler omobjektivt skadeståndsansvar, om det inte föreligger starka sociala ellersamhällsekonomiska skäl att snabbt lösa speciella ersättningsproblem ochandra medel inte står till buds. Det skall visserligen inte bestridas, att deti många sådana fall som avses med de aktuella framställningarna finns angelägnaersättningsbehov och att förbättringar av det ekonomiska skyddet på dessaområden är önskvärda. Men oavsett i vad mån det här rör sig om så trängandebehov att särskilda åtgärder är påkallade, måste dessaersättningsproblem ses i etl större sammanhang. Liliuande önskemål om förstärktekonomiskt skydd vid yrkesskadefall kan med fog resas av andra yrkesgrupper,vilkas ersättningsbehov socialt sett är lika ömmande. Angelägenhetsgraden kaninte mätas uteslutande på grundval av frekvensen av skadefall inom olikaverksamhetsområden. Med få undantag kan det inte heller påstås att arten av deyrkesskador som inträffar i ett risst slag av verksamhet motiverar ensärbehandling av dessa fall. I båda dessa hänseenden representerarframställningarna ett godtyckligt urval. I fråga om järnvägsanställda ochpoliser lär del i själva verket förhålla sig så alt olycksfallsfrekvensenstatistiskt sett är låg. Det finns inte heller belägg för att de skador somdrabbar dessa kategorier typiskt sett är allvarligare än andra yrkesskador. Enligtmin mening är det över huvud taget inte möjligt att välja ut vissa yrkesgrupperoch ge dem en förmånligare ställning än andra genom att införa regler omobjeklivt ansvar för berörda arbetsgivare. Det saknas helt enkelt hållbarakriterier för en sådan differentiering. 1 den mån man anser det önskvärt ochlämpligt att särskilt genomföra förbättringar av det ekonomiska skyddet ridyrkesfall skäl kan i och för sig anföras för en sådan prioritering bör detdärför i möjligaste mån ske genom generella åtgärder, som verkar likformigtför alla yrkesgrupper. Enmetod som man härvid tekniskt sett kan använda sig av innebär att man införobjektivt skadeståndsansvar för alla arbetsgivare. En sådan åtgärd skulleemellertid inte bara stå i strid mot de huvudprinciper för utformningen avframtida ersättningssystem på personskadeområdet som enligt vad jag förut harsagt bör vara vägledande i reformarbetet. Den skulle också innebära att manbröt den utvecklingslinje som har följts ända sedan början av detta sekel, dåman just på yrkesskadornas område övergick från ett ersättningssystem byggt påobjelitivt ansvar för arbetsgivare till ett av arbetsgivarna bekostatförsäkringssystem, som därefter successivt har byggts ut och förstärkts. Detmåste kunna anföras mycket starka skäl för en sådan omläggning av kursen. Jagär således inte beredd att ta initiativ till sådana skadeståndsrältsligareformer som de aktuella framställningarna syftar lill. Enligt min mening bördet behov av förbättringar av skyddet som kan föreligga på detta område istället tillgodoses genom en fortsatt utbyggnad av yrkesskadeförsäkringen ochgenom sådana kompletterande ersättningsanordningar i form av kollektivaolycksfallsförsäkringar som jag har berört. En förstärkning av yrkesskadeförsäkringen innebärett fullföljande av den politik som har bedrivits av statsmakterna underåtskilliga decennier och som särskilt har resulterat iväsentliga förbättringar av yrkesskadeskyddet. Jag vill särskilt peka på de betydelsefullaändringar i yrkesskadeförsäkringslagen som genomfördes så sent som ochsom innebar inte bara en höjning av inkomstunderlaget och därmed av ersättningsnivånutan också en värdesäkring av yrkesskadelivräntorna vid invaliditet. Chefen försocialdepartementet har i årets statsverksproposition (prop. 1971 : 1 bil. 21) anmält att han har för avsikt att tillsätta en utredning med uppgiftatt göra en översyn av yrkesskadeförsäkringens förmåner. Syftet med dennautredning, som torde komma att tillsättas , skall vara bl. a.att ytterligare förstärka det ekonomiska skyddet för de anställda vidolycksfall i arbetet. mån föreliggande önskemål om förbättringar inle kan tillgodoses genom enutbyggnad av yrkesskadeförsäkringen bl. a. torde detta i synnerhet komma attgälla förekommande behov av ersättning för icke-ekonomisk skada bör enligtmin mening behoven läckas genom att arbetsmarknadsparterna gemensamt inrättarkollektiva försälo-ingssystem till arbetstagarnas förmån. Som jag harframhållit kan sådana grupp-försäkringsanordniugar i fråga om grunderna förberäkning av ersättningarna åtminstone delvis anpassas till vad som gällerinom skadeståndsrätten och arbetstagarna kan därigenom beredas etl skydd som äri stort sett likvärdigt med det skydd som regler om objektivtskadeståndsansvar skulle ge. 1 flera hänseenden kan skyddet i själva verket blibättre. Det bör ånyo påpekas att den skadelidandes medvållande normall intebeaktas som grund för nedsättning av de ersättningar som ulgår urolycksfallsförsäkring. Vidare kan skaderegleringen göras avsevärt billigare ochsnabbare än i ett skadeståndsrättsligt system genom att vissa ersättningar,bl, a. för sveda och värk o. d., särskilt i mindre komplicerade fall fastställsatt utgå enligt på förhand bestämda schabloner. Erinras bör också om demöjligheter till en differentiering av ersättningsnivån efter skiftande behovoch resurser som försäkringsanordningar av detta slag inrjmmcr och som saknarmotsvarighet i etl skadeståndsrättsligt system. Atljag här har avvisat tanken på rent objektivt skadeståndsansvar för arbetsgivarevid olycksfall i arbete och i stället anvisat en lösning av problemen inomramen för existerande eller nya Cörsäkringsanordningar utesluter inte att vissaförbättringar av slcyddet kan åstadkommas genom skadeståndsrättsliga reformer.Jag skall senare återkomma lill den frågan men vill redan nu påpeka att man isamband med ett lagfästande av regler om arbetsgivares principalansvar kan förbättrade skadelidandes ställning utan att komma i konflikt med den grundsyn påersätlningsfrågorna som jag här har gett uttryck åt. Jag vill härefter beröra vissa i motioner rid 1966,1967 och riksdagar väckta förslag om objektivt ansvar för skador iföljd av misslyckade tandbehandlingar och skador genom medicinsk behandling. Idet väsentliga kan här anföras samma synpunkter som i fråga om olycksfall iarbete. Från sociala synpunkter framträder inte ersättningsbehovet i dessa fallmed större styrka än när det gäller skador av annat slag. Skadefrekvensen lärrelativt sett inte vara hög. Även om skadorna kan vara allvarligakan det ifrågasättas, om de typiskt sett är av så speciell karaktär att enskadeståndsrättslig särreglering är motiverad. Jag vill också betona, att omdet förslag till oinskränkt principalansvar för arbetsgivare som jag kommer attlägga fram i det följande genomförs, full ersättning enligt skadeståndsrättshgaregler kommer att utgå i alla de fall då skadan beror på fel eller försummelseav någon bland vårdpersonalen på en sjukvårdsinrättning. Rätt till fullersättning kommer att föreligga också när en privatpraktiserande läkare ellertandläkare eller någon av hans anställda har förfarit oaktsamt, och i flertaletfall är detta ansvar täckt av frivillig ansvarsförsäkring. Meddet sagda har jag inte velat ge uttryck för uppfattningen att önskemålen omförbättrat skydd på förevarande område inte skidle förtjäna uppmärksamhet fråndet allmännas sida. Men även dessa behov tillgodoses enligt min mening bästgenom försäkringsanordningar som verkar direkt till förmån för de potentielltskadelidande, dvs. patienterna inom den allmänna sjukvården och folktandvårdenoch hos privatpraktiserande läkare ocli tandläkare. Såväl sjukvårdens oclifolktandvårdens huvudmän som de privati)raktiserande läkarna och tandläkarnahar genom sina organisationer förklarat sig beredda att ta initiativ till pålämpligt sätt utformade försäkringssystem eller andra likvärdigaersättningsanordningar på delta område. Med hänsyn härtill anser jag det intefinnas skäl att ta upp frågan om ingripande genom lagstiftning tillsäkerställande av att dessa ersättningsproblem blir lösta. har i förts framförslag som syftar till att ersättning för skada orsakad genom våldsbrott ochför annan ekonomisk skada genom brott skall utgå av allmänna medel eller urnågot slag av allmän försäkring. Som jag har nämnt har Kungl. Maj :tredan tagit ställning till dessa förslag i samband med att istatsverkspropositionen till årets riksdag gjorts framställning om anslag föratl bereda ersättning för personskador genom brott. Jag saknar anledning att idetta sammanhang ytterligare beröra dessa ersättningsfrågor. I fråga om deöverväganden som legat till grund för Kungl. Majrts ställningstaganden i dessafrågor hänvisar jag till vad jag anförde rid min anmälan av anslagsfrågan(prop. 1971: 1 bil. 4 s. 14) och till den prome- moria (Stencil Ju 1970:21) som låg till grund för ärendets behandling hos Kungl.Maj:t. a.Skador i yrkeslivet. 1 tre motioner behandlas frågan om ersättning förpersonskada som polisman ådragit sig i tjänsten. 1den vid början väckta motionen 1972:13 av i Stockholmm. (fp) anförts att det i vårt samhälle finns vissa yrkesutövare som löperstörre risk än andra att utsättas för personskador i tjänsten. Hit säges ex.vaktpersonal på anstalter av olika slag höra. Bland sådana jTkesuUhare, heterdet vidare i iiiotioneii, finns även polisen, som framstår soiii en särskiltutsatt grupp. Den måste nämligen ofta under pressande omsländigheter och utanerforderliga skyddsanordningar och personalresurser ingripa i komplicerade ochriskfyllda situationer, där närkontakt med personer, som av en eller annananledning är ur psykisk balans, blir ofrånkomlig. Motionärernahänvisar till petita för /73, och pekar påatt i dessa konstateras, att våldsbrott mot polismän har ökat oroväckande och blivit ett allt allvarligare problem.Det totala antalet fall av våld mot pohsman har mellan Ivåkartläggningsperioder (1.1.196530.9.1966 respektive 30.9.1970) ökatfrån 933 till 1 452, dvs. med 499 fall eller . Stockholmspolisdistrikt hade det största antalet fall under sistnämnda period eller 406,vilkel innebär en ökning . Motionärernaframhåller att det framstår som helt otillfredsställande, att polismännen ännuinte genom särskilda bestämmelser tillförsäkrats rätt till ekonomisikersätlning för kroppsskada i tjänsten. Motionärerna anser att den relateradeskadeutvecklingen gör det än mer angeläget att bestämmelser om en sådanekonomisk ersättning införs. Det allmänna ersättningssystem för personskadorpå grund av brolt, som antog 1971, är enligt motionärerna heltotillräckligt för att ge polisen ett tillfredsställande ekonomisk!ersätIningsskydd. Motionärernaerinrar om att 19G7 års riksdag i skrivelse till Kungl. Maj:t anhöll 0111förslag till bestämmelser om ersättning till polismän för kroppsskada i sådantid, att reglerna kunde träda i kraft . riksdagunderströk i ny skrivelse angelägenheten av att frågan möjligt ficksin lösning. Trots detta kvarstår problemet olöst, framhåller motionärerna. I den likaledes vid början väcktamotionen 1972:7/35 (jfr. 1972:297/) av m. fl. (m) erinrarmotionärerna om att de år efterår framställt krav på ersättning för personskada som polisman ådragit sig itjänst. Ännu har problemet enligt deras mening icke fått en tillfredsställandelösning. Den reform angående ersättning för skada på grund av brott, somriksdagen beslutade om , anser motionärerna vara ofullständig. Enligtmolionärernas mening skall det icke bero på den drabbades ekonomiska ochsociala situalion, om han skall få ersättning av det allmänna eller ej. Förpolismännen borde dessutom en speciell ordning gälla på grund av de storarisker som är förenade med tjänsteutövningen, framhåller motionärerna.Motionärerna förklarar sig vidhålla kravet att ersättning för personskada isamband med tjänst skall utgå automatiskt för samtliga polismän som drabbas. I motionen 1972:1490 av i Luttra m.fl. (c) anges frågan om ersättning till polismän för kroppsskada som enangelägen skadestånds-f,råga som tidigare aktualiserats i men inteblivit löst i det nu framlagda lagförsilaget. Motionärerna anser att fråganlämpligen kan överlämnas åt skadeståndskommittén för utredning. I den vid riksdags början väckta motionen1971:720 av i m.fl. (vpk) behandlas frågor angåendearbetsgivaransvar för olycksfall i arbetet m. m. I motionen anförs inledningsvisatt cirka 300 000 människor skadas i vårt land genom olycksfall iarbetet. Av dessa får mer än 2 000 så svåra skador, att de får kvarstående menför livet, och ungefär 500 skadefall får dödlig utgång. Motionärernaanser att nu gällande lagstiftning angående rätt till skadestånd i anledningav olycksfall i arbetet är i högsta grad otillfredsställande. Motionärernaframhåiler alt någon obligatorisk prövning huruvida ersättning skall utgå tillden som drabbats av olycksfall i arbetet inte sker. Ersättningar utöver demsom betalas av försäkringskassa eller såsom ersättningför inkomstbortfall, sveda och värk samt framtida men utgår således inte. Motionärernaanför alt olycksfall mestadels bedöms som ren olyckshändelse, vilket innebäratt den skadade erhåller sedvanlig ersättning från försäkringskassa ochsedermera från därest sjukskrivningsperioden vararlängre än . Medför skadorna invaliditet fastställes graden av dennaav , och viss invaliditetsersättning utgår grundad påriksförsäkringsverkets bedömning. Skulle total arbetsoförniåga bli följden fården skadade s. k. förtidspension. Oavsett vad som händer kominer den /somdrabbats av olycksfall i arbetet med beteckningen ren olyckshändelse i ettväsentligt sämre läge ekonomiskt, framhåller motionärerna. Företagens skadeståndsansvar, fortsättermotionärerna, grundar sig i huvudsak på tidigare avgöranden av domstolarna,framför allt av högsta domstolen. I rättspraxis har företagen ålagts ersättasådan skada som anses ha vållats av någon som tillhör arbetsledningen, mendäremot svarar de inte för skada som en arbetare vållar en arbetskamrat.Vållandet blir enligt molionärerna oftast den stora diskussionsfrågan, varvidjuristerna med sitt kunnande ofta helt eller delvis tillbakavisar yrkandena.Antingen hävdas att något vållande inte alls föreligger eller att den skadadeär medvållande till viss del. Lyckas man tillbakavisa det påstådda vållandetutgår ingen ersätlning. Motionärernaanför att förelagen inle godvilligt vill medge att direkta fel begåtts elleratt försummelse från arbetsledningens sida förekommit. Det anses ofta innebäraen självanklagelse och prestigeförlust, som de flesta företa,g inte vill vidgå.Konsekvenserna av denna motvilja att återge den rätta beskrivningen avhändelseförloppet och orsaken till ett inträffat olycksfall blir ofta att denskadade helt eller delvis mister ett berättigat skadestånd. Helabevisbördan ligger på dem som yrkar skadestånd, anför motionärerna. De pekarpå 7 § arbetarskyddslagen som det viktigaste lagrummet i vållandiefrågan.Motionärerna framhåller att denna paragraf är mycket opreciserad, där alla kravsom ställs på företagen i arbetarskyddshänseende gäller under förutsättning avvad som »skäligen kan erfordras». Motbakgrund av att man inte kunde förvänta att strikt ansvar för skador iarbetslivet skulle komma att föresläs av skadeståndskommittén framhållermotionärerna att det är rimliigt att produktionen då den orsakar olycksfall,skall stå för de kostnader dessa orsakar. Att inom ramen av 7 §arbe-larskyddslagen bedöma skadeståndsskyldighet sägs vara en orimlighet, eftersomdenna vid bedömning av förabyggande skyddsåtgärder utgår från en jämförelse medandra liknande arbetsplatser, vilka också har skyddsåtgärder efter sammacyniska kalkyl atl arbetarskydd skall löna sig. Enligt motionärerna går ocksåföretagen i många domslut fria därför att visst skydd, som den skadade anserborde ha funnits, inle är rimligt att kräva eftersom »en sådan anordning skulleväsentligt fördyra arbetet». Molionärernaframhåller att arbetarna befinner sig på arbetsplatserna för att producera ochför att samhället skall fungera och för den egna försörjningen. Om olyckainträffar måste arbetaren leda i bevis att företaget är direkt vållande för atthan skall kunna få fortsatt försörjning på samma nivå som föreolyckstillfället. Kapitalägaren, anför motionärerna, tar vinsten avproduktionen men överlåtei- till den skadade och samhället att stå förkostnaderna vid de förekommande olycksfallen. Motionärerna anför vidare att omman menar att arbetarna skall stå för skador, som de i nuvarande juridiskamening orsakar sig själva, så påstår man att de i störstaallmänhet är presumtiva självstynipare, eller tar man inte hänsyn tillackordshetsens och stressens farliga följder. Motionärernaframhåller att strikt företagaransvar således handlar om trygghet förindividerna och om social rättvisa, eftersom arbetare i produktionlöper större risk än t. ex. tjänstemän att skadas. Om företagen skulle stå föralla kostnader som olycksfallen orsakar, skulle arbetarskyddet enligtmotionärerna väsentligt förbättras. Motionärerna anför att den cyniskaarbetsköparinställningen att arbetarskydd skall löna sig skulle innebäraväsentligt större satsning på arbetarskyddet, om företagen måste betala dereella kostnaderna för inträffade olycksfall. Då är, påpekar motionärerna,ändå inte hänsyn tagen till samhällets subvention av sjukvården. Företag medeffektivt arbetarskydd skulle få lägre försäkringspremier, framhåller vidaremotionärerna. Enannan svaghet i nuvarande lagstiftning sägs vara att någon skyldighet inteföreligger för företagen att ha ansvarighetsförsäkring. Detta innebär, anförmotionärerna, att i små företag tryggheten är mindre för de anställda, eftersom tillgångar att täcka stora skadestånd kan saknas. b.Skador genom medicinsk behandling. 1 den vid början av riksdag väcktamotionen 1971:57 av m. fl. (m, s, c, fp) anför motionärernainledningsvis att det i samband med sjukvård tyvärr ibland inträffarolycksfall av skilda slag. Det kan vara fråga om t. ex. arm- eller benbrottgenom att en patient halkar omkull på ett golv eller faller ned från en säng.Det kan också vara fråga om s. k. medicinska olycksfall t. ex. felaktigmedicin eller läkemedel med annan koncentration än den avsedda rilka tyA'ärr inte heller helt kan undvikas. Försäkringskassanlämnar, anför motionärerna vidare, i förekommande fall ersättning som vid annanform av sjukdom, men om invaliditet uppstår utgår ej härmed förenade särskildaersättningar och ej heller kan andra skadeståndskrav som kan uppkomma i sambandmed en inträffad olycka regleras. Motionärernaframhåller att sjukvårdshuvudmännen regelmässigt har ansvarighetsförsäkring somomfattar alla deras anställda. Om ett olycksfall kan anses vara vållat avnågon anställd utgår härigenom ersättningar av skilda slag till denskadelidande. Enligt motionärerna är det emellertid oftast så att någonbefattningshavare ej kan anses vara vållande till en inträffad olyckshändelseoch den skadelidande ställs då utan möjlighet till ersättning om vederbörandeej tecknat egen olycksfallsförsäkring. Motionärernaframhåller att detta förhållande inte kan anses vara till-fredsställaride förden enskilde som oförskyllt kan drabbas mycket hårt. Det kan, fortsättermotionärerna, inte heller för sjukvårdshuvudmannen \'ara tillfredsställande dåförhållandet lätt skapar stark irritation mot vård- personalenoch dess huvudmän från den patients sida som på ett eller annat sätt råkat illaut i samband med sjukhusvistelse. k. vållanderegeln är enligt motionärernas mening i förekommande fallolycklig för såväl vårdpersonal som för patienten. Eftersom ersättning utgårendast om någon kan anses vållande till skadan leder bestämmelsen till jaktefter någon syndabock. Men många skador uppstår trots att det inte finns någonsyndabock. Komplikationer som ingen kunnat förutse kan lätt uppstå. Om ingenkan anses vara vållande till skadan kan patienten som skadats inte få ut någonersättning. Motionärema anför att det i f. n. inte finns någonkollektiv försäkring, som t. ex. kan tecknas av en sjukvårdshuvudman och somskulle kunna ge patienten någon ersättning. Molionärernaframhåller att det inte kan vara rimligt att patienten skall lida ekonomiskskada till följd av olycksfall som inträffat t. ex. i samband medsjukhusvistelse, oavsett om någon kan anses ha vållat skadan eller ej. Det börvara samhällets skyldighet att gottgöra patienter genom försäkringsskydd ellerpå annat sätt. Motionärerna anför avslutningsris att man enligt uppgifttillämpar en sådan princip i , där det anses vara självklart attsjukvårdshuvudmannen betalar ut skadestånd rid inträffade olycksfall. 1 motionen 1971:333 av m.fl. (fp) anförmotionärerna att man i ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- ochsjukvård m. m. bör uppmärksamma skadeståndsfrågorna vid felaktig behandling.Vid vissa fall av felbehandling kan någon enskild person inte lastas för denna,framhåller motionärerna. Tekniska fel kan uppstå, ansvarsförhållanden kan intefastslås, olika olyckliga omständigheter kan samverka. Den drabbade patientenstår då ofta utan ekonomisk gottgörelse, anför motionärerna. ,fortsätter de, har huvudmannen utbetalat riss ersättning.