bet · FV01KU12 · 1972-12-31 00:00:00 — Konstitutionsutskottetsbetänkande nr 1972 KU 1972:12 betänkande i anledning av motionerom ökad decentralisering och stärkt lekmannainflytande inom förvaltningen m. m. I detta betänkande behandlas motionerna 1972:290av m. fl. (c), 1972:795av m, fl, (m), 1972:808av herrar () och i (fp). i motionen 1972:290: "att hemställer hosKungl, Maj:t om en parlamentarisk utredning om åtgärder för ökaddecentralisering och förstärkt lekmannainflytande inom den offentligaförvaltningen i enlighet med vad som anförts i motionen"; i motionen 1972:795: "att hos Kungl, Maj:tanhåUer att åtgärder vidtages för att i vidgad omfattning delegerabeslutsfattandet till lägre nivåer inom statsförvaltningen"; i motionen 1972:808: "att begär att Kungl,Maj:t tar initiativ till en utökning av lekmannastyrelserna för de viktigasteämbetsverken så att de stora riksdagspartierna blir representerade i dem". Motionen 1972:290 (c) avser ökaddecentralisering och stärkt lekmannainflytande inom förvaltningen. Ökaddecentralisering bör enligt motionen kunna nås främst på fyra vägar. Det förstaanknyter till det pågående arbetet pä utlokalisering av central statligförvaltning. Man bör därvid särskilt beakta möjligheterna till decentraliseringi form av utflyttning av delar och funktioner inom statsförvaltningen och defördelar som kan vinnas därigenom i regionalpoUtiskt hänseende. Den andra vägenför att åstadkomma decentralisering är enligt motionen att flytta uppgifterfrån central nivå till regional och lokal. Den tredje vägen avser att överförauppgifter från staten till landsting och kommuner (kommunalisering). Slutligenanges som en fjärde väg beslutsdelegering, dvs, att flytta beslutsfunktionerinom samma myndighet från en högre beslutsnivå till en lägre. Det understryks imotionen att denna administrativa sida av decentraliseringskravet inteaktualiserats inom ramen för någon av de utredningar som tillsatts och attflera skäl talar för att tar ett särskilt utredningsinitiativ. Det uttalasatt en samlad översyn av hela problematiken kring styrningen från centralt hållbör komma till stånd. En sådan kan enligt vad som sägs i motionen endastgenomföras av en parlamentarisk utredning. Ät denna utredning bör ävenanförtros prövningen av de fömt angivna möjligheterna tUl decentralisering inomförvaltningen. Utredningen bör enligt motionärerna också ta upp frågan om förstärk! lekmannainflytande inom den offentliga förvaltningen. Därvid påpekas att denna fråga har ett nära samband medfrågan om decentralisering. Motionen utmynnar i en hemställan om en parlamentariskutredning om åtgärder för ökad decentralisering och förstärktlekmannainflytande inom den offentliga förvaltningen. Även i motionen 1972:795 av m, fl, (m) tasupp frågan om delegation av beslutanderätten inom statsförvaltningen, närmastmot bakgrund av önskemål om vidgad företagsdemokrati, I motionen sägs bl. a.att i den mån hinder för en vidgad delegationsrätt finns i gällandeförfattningar bör dessa hinder undanröjas. Motionen utmynnar skall anhålla hos Kungl. Maj:t att åtgärder vidtas för att ividgad omfattning delegera beslutsfattandet till lägre nivåer inomstatsförvaltningen. En särskild sida av frågan om lekmannainflytandet inomförvaltningen tas upp i motionen 1972:808 av herrar () och iArvika (fp), nämligen de centrala verkens lekmannastyrelser. I motionenframhålls att utvecklingen har gått mot ett ökatlekmannadeltagande i de centrala ämbetsverkens viktigare beslutsfunktioner. med lekmannastyrelse uppfattas nu som det normala. Tillbelysning av det sagda återges i motionen vissa uppgifter från åren 1946respektive 1968. Av dessa framgår bl, a, att av de centralaämbetsverken 1946 hade lekmannastyrelse. Motsvarande procenttal 1968 var 64procent. Motionärerna framhåller att motiven för lekmannadeltagande har varitskiftande. Ett har varit att tillföra verket sakkunskap utifrån. Den kanskeviktigaste målsättningen med lekmannastyrelse är dock enUgt motionärerna attöka den medborgerliga kontrollen av förvaltningen. De uttalar att man vid enundersökning av lekmannastyrelsernas sammansättning finner att den dominerandedelen av ledamöterna utgörs av statstjänstemän på olika nivåer och att ennästan lika stor grupp kommer från näringsliv och organisationer påarbetsmarknaden. Omkring en tiondel är riksdagsmän. Det förefaller därför,säger motionärerna, mot bakgrund av målsättningen om den medborgerligakontroUen och insynen, som om det vore motiverat med en viss ökning avfolkvalda representanter, oavsett om de utgörs av riksdagsmän eller kommunalmän.En sådan utökning bör naturligtvis inte ske på bekostnad av den sakkunskap somverket behöver tillföras från andra verk, myndigheter, intresseorganisationerpå arbetsmarknaden osv. Breddningen bör i stället ske genom att göralekmannastyrelserna något större. Det synes enligt motionärerna vara riktigtatt i varje fall de stora riksdagspartierna blir representerade i alla viktigacentrala ämbetsverk. Hemställan avser att skall begära att Kungl.Maj:t tar inititativ tiU en utökning av lekmannastyrelserna förde viktigasteämbetsverken så att de stora riksdagspartierna blir representerade i dem. Bakgrund och rådande förhållanden m. m. Förevarande motioner aktualiserarbl. a, frågor om decentralisering, delegation och lekmannainflytande inomförvaltningen, I detta avsnitt skall som en bakgrund till den följande framställningen ikorthet anges vad som brukar betecknas med de ifrågavarande begreppen. VidareskaU tecknas några huvuddrag i den utveckUng som ägt rum under de senastedecennierna i svenskt samhällsliv i fråga om centralisering respektivedecentralisering, delegation av beslutanderätt samt lekmannainflytande inomförvaltningen. Som delegation brukar man beteckna enöverflyttning av beslutanderätt från högre till lägre nivå inom en myndighet.Delegation av beslutanderätt innebär en avlastning av styrelse, chefer ochandra kvalificerade befattningshavare. Man brukar skilja mellan formell ochfaktisk delegation. Formell delegation innebär att överflyttningen avbeslutanderätt sker på formeUt sätt, t, ex, genom bestämmelse i arbetsordningeller särskilt protokollfört beslut. Faktisk delegation är en överflyttning avbeslutanderätt utan uttryckligt formellt stöd. Faktisk delegation övergår oftatill formell delegation genom att den i efterhand bekräftas på formellt sätt.Delegation kan alltid i princip återkallas av den som har beslutat omdelegationen. Inom den svenska förvaltningen förekommer en omfattandedelegation av beslutanderätt. Inte minst den allmänna tendensen till en ökandeomfattning av förvaltningsavgöranden har bidragit till denna utveckling.Gällande rayndighetsinstruktioner m, m. lämnar som regel vida möjligheter tilldelegation av beslutanderätt genom beslut av verket i fråga. Föreskrifterna imyndighetsinstruktionerna om vem som får och skall utöva myndighetensbeslutsbefogenheter är som regel utformade på följande sätt. Först räknas uppde ärenden som skall avgöras av styrelsen. Därefter anges att övriga ärendenavgörs av verkschefen. Härvid tilläggs dock att i arbetsordning eller genomsärskUt beslut får överlämnas åt annan tjänsteman än verkschefen att avgöraärende eller grupp av ärenden, som inte är av sådan beskaffenhet att prövningenbör ankomma på verkschefen. Det normala är alltså att beslutanderätten istyrelseärenden inte kan delegeras men att hinder i övrigt inte möter motdelegation. Även på det kommunala området är delegation vanligen förekommande,t. ex, från nämnd till förvaltningschef eller annan befattningshavare.Här må t. ex, erinras om statsmakternas beslut (prop. 1967:28, KU 1967:32,rskr 1967:285) att utsträcka de legala möjligheterna att delegera kommunalnämnds beslutanderätt. En allmän iakttagelse är att delegation är vanligareförekommande ju större verket eller myndigheten är. Som decentralisering brukar man beteckna överflyttning avbefogenheter från högre förvaltningsnivå till lägre. En överflyttning avuppgifter från centrala, statliga organ till regionala eller lokala kommunalaorgan hör således hit. Även överföring av befogenheter från centrala statsorgantill regionala eller lokala statliga organ utgör exempel på decentralisering, Kommunalisering, dvs. ett överförande till kommunerna avuppgifter som tidigare åvilat statlig förvaltning, innebär oftast endecentralisering. 1* 1972. Det förekommer dock kommunaUsering som knappast kanbetecknas som decentralisering, t, ex, överföring av huvudmannaskap för vissverksamhet från lokala statliga tUl lokala kommunala organ. Frågor om centralisering, dvs. överflyttning avbefogenheter från lägre förvaltningsnivå tUl högre, och decentraUsering,behandlas oftast som ett effektivitetsproblem. Som fördelar meddecentralisering framhålls ofta enkelhet i förfarandet, möjlighet att anlitalokal sakkunskap, att besluten utformas med större beaktande av de av åtgärdendirekt berörda intressena samt att de centrala instanserna får större möjligheteratt ägna sig åt planering och översiktlig verksamhetsuppföljning, TiU förmånför centralisering brukar framför allt framhåUas att en sådan ordning gerstörre enhetlighet vid avgörande av likartade ärenden och därmed störrerättssäkerhet. Därjämte åberopas t. ex. att en centralisering ger bättreekonomiska möjligheter att anlita och utnyttja expertis samt att revisionenunderlättas. I diskussionen om centralisering-decentralisering harunder senare tid frågan om medborgarinflytande och dess betydelse framhållitsallt starkare. Möjligheterna tUl medborgarinflytande har ansetts ha ett aUmäntdemokratiskt värde, inte minst genom att stimulera medborgarnas intresse fördet allmännas verksamhet. Som en väsentlig fördel med decentralisering harframhållits att medborgarinflytandet därvid får lättare att göra sig gällande.Frågan om sådant inflytande inom förvaltningen har emellertid fått en vidaresyftning och kommit att omspänna även den centrala förvaltningen. Denutveckling, som kommit att medföra att möjligheterna till lekmannainflytandeinom förvaltningen alltmera vidgats, berörs kortfattat i detföljande. Den gamla tidens samhällsförvaltning hade huvudsakligenjudiciell natur. Den var också starkt ämbetsmannabetonad. Den kollegialaämbetsmannastyrelsen var då en naturUg organisationsform för ett ämbetsverk.Förvaltningen var starkt centralt dominerad. Utvecklingen mot större decentralisering och vidgatlekmannainflytande har kanske mest påverkats av den kommunala självstyrelsenstillkomst och utveckling. Allt flera uppgifter har sålunda särskilt under desenaste decennierna kommit att åvila kommunerna. Detta har skett på tvåhuvudvägar genom frivUligt åtagande och genom åläggande av staten. Samspeletmellan staten och kommunerna har varit väsentlig för den kommunala expansionen.Av väsentlig betydelse har också varit de stora omställningarna i näringslivoch samhällsutveckling som ägt rum: agrarsamhällets problem och omställningarmed hänsyn till industrialiseringen, den tilltagande urbaniseringen, de nyasociala uppgifterna, standardstegringens krav och utvecklingen motutbildningssamhället. har kommunerna ålagts nya uppgifter, bl,a, med avseende på socialvård, natur- och miljövård, utbildning och bostadsförsörjning.Kommunernas roU för fuUgörande av samhällsuppgifter har dock i första handförändrats genom att de traditionella kommunala verksamhetsområdena byggts ut. Kommunernas betydelseillustreras kanske bäst av en jämförelse mellan statens och kommunernas konsumtionoch investeringar. Alltsedan slut har det allmännasverksamhet -statens och kommunernas ökat mycket snabbt. Av tUlgängligstatistik finner man att den kommunala konsumtionen och de kommunalainvesteringarna vuxit i snabbare takt än motsvarande statliga. Förändringarnakan illustreras med följande siffror . (Uppgifternaavser samtliga kommunkategorier, dvs, borgerliga primärkommuner, kyrkligakommuner och landstingskommuner.) Staten har ökat sinkonsumtion från tUl , vilket innebär en ökning från6,9 till av bruttonationalprodukten. Den kommunala konsumtionen undersamma tid har ökat från tUl eUer från 7,1 tiU13,av bruttonationalprodukten. För investeringar använde staten 1950 900 Mkroch 1968 , en ökning från 2,9 tUl 3,avbruttonationalprodukten. Motsvarande siffror förde kommunala investeringarnaär 1950 och 1968, dvs, en ökning från 2,4 till 5,2 %av bruttonationalprodukten. Av kommunernas faktiska utgifter föU påde borgerliga primärkommunerna, på de kyrkliga kommunerna ochomkring på landstingskommunerna. Det bör erinras om att utvecklingen visserligen domineratsav vidgade uppgifter för kommunerna men att det också förekommit exempel påförstatligande av tidigare kommunala uppgifter. Därvid bör framför allt nämnasstatens övertagande av huvudmannaskapet för domstols-, polis-,exekutions- och uppbördsväsendet. Den centrala frågan om uppgiftsfördelningen mellan statoch kommun är föremål för övervägande inom den under våren 1970tUlkallade parlamentariskt sammansatta länsberedningen (C 1970:28). En fylligredogörelse för de utredningar m, m. som föregått beredningens tillkallande ochdirektiven för dess verksamhet lämnas i utskottets betänkande KU 1971:26, tiUvUket i denna del hänvisas. Utvecklingen mot decentralisering inom förvaltningen haräven skett på andra vägar än genom kommunalisering. Omfattande befogenheter harsålunda decentraliserats från den centrala statligaförvaltningen till regionala och lokala statliga organ, I detta sammanhang börförst ihågkommas inrättandet av de olika statliga länsnämnderna som påbörjadespå , En annan milstolpe i den berörda utvecklingen är riksdagensbeslut om regionalpoUtiken, som innebar att tyngdpunkten i arbetet medregional- och lokaliseringspoUtiken förlades till länen. Väsentligt isammanhanget är också beslutet om naturvårdspolitiken . Även dettainnebar att huvudansvaret för inventering och planering förlades till länsnivå. Ungefär jämsides med utflyttningen av uppgifter tiU deregionala statsorganen har dessa genomgått en organisatorisk utveckling, sominneburit att ett lekmannainflytande fått göra sig gällande i dem. Länsnämnderna hade sålunda från början enlekmannasammansättning, Lekmannainflytandet på ärenden, som avgörs avlänsstyrelserna, inleddes genom planeringsrådens tillkomst 1965 och fuUföljdesgenom beslut om lekmannastyrelse i . Inrättandet av länsrätterna1971 bör också nämnas i detta sammanhang. Det ankommer på den förut nämnda länsberedningen attutreda uppgiftsfördelningen inom den statliga sektorn mellan centrala ochregionala organ och att framlägga förslag till organisation för samhällsverksamhetenpå regional nivå, I det föregående har berörts drag i utvecklingen sominneburit ökad decentralisering. har också ägt rumen utveckling av motsatt slag. Den centrala styrande och planerande funktionenhar sålunda koncentrerats till regeringen medan ämbetsverken skall svara förden löpande förvaltningen. Denna utveckling konsoliderades och godkändes avriksdagen genom beslut om en departementsreform, som gav departementenväsentligt utökade personalresurser m, m. innebar emellertid beslut bögan till enomfattande decentralisering av förvaltningsuppgifter av löpande natur fråndepartementen tiU ämbetsverken eller andra organ utanför kanslihuset. Arbetethärpå har bedrivits av den s, k, departementsutredningen, som slutfört sittuppdrag i början av detta år. Slutligen skall här erinras om den utveckling motlekmannastyrelser i centrala ämbetsverk och liknande statsorgan som ägt rumparallellt med eller som en följd av motsvarande utveckling på den regionalanivån, 1946 var av ämbetsverken försedda med lekmannastyrelse;1968 var omkring 2/3 av dem utrustade därmed. De verk som fortfarande saknarlekmannastyrelse har en övervägande judiciell (t. ex, kammarkollegiet) ellerteknisk (t, ex, generaltullstyrelsen samt mynt- och justeringsverket) karaktär.Styrelseledamöterna utses som regel av Kungl, Maj:t, förekommer dockpartsrepresentation, I vissa instruktioner föreskrivs vidare att sakkunskapinom eller utom verket skall vara företrädd. Antalet styrelseledamöter varierarrätt mycket. Ett fåtal ämbetsverk (t, ex, SIDA och ) har isin styrelse bl, a, representanter för alla de fyra stora riksdagspartierna. Iett stort antal andra verksstyrelser förekommer inslag av riksdagsledamötereller kommunalpolitiker från ett eller flera (dock inte alla) av de storariksdagspartierna, I detta sammanhang bör också erinras om att de relativtfåtaliga fall av förstatligande av förut kommunala uppgifter som förekommit undersenare tid ofta efterföljts av införande av ett lekmannainflytande på deviktigare besluten. Ett exempel härpå utgör statsmakternas fattadebeslut (prop, 1971:173, JuU 1972:1, rskr 1972:19) om avskaffande av denuvarande rådgivande polisnämnderna och inrättande i deras ställe avpolisstyrelser med beslutanderätt i vissa frågor. Polisstyrelserna skall beståav polischefen som självskriven ledamot och i regel sex andra ledamöter, somutses av landstingen respektive kommunfullmäktige i kommuner utanförlandstingskommunen. 1 det följande behandlas i särskUdaavsnitt riksdagsbehandlingen av motion om decentralisering av statligaförvaltningsuppgifter, riksdagsbeslut angående omlokalisering av vissstatlig verksamhet m, m,, departementsutredningen, riksdagsbehandUngen 1971 avmotion om stärkande av lekmannarepresentationen i ämbetsverkens styrelser samtslutligen pågående utredningar om företagsdemokrati inom den statliga sektorn. Riksdagbehandlingen av motion omdecentralisering av statliga förvaltningsuppgifter I den vid riksdag väcktamotionen 1971:291 av m, fl, (fp) yrkades att måtte uttalaatt väsentliga statliga förvaltningsuppgifter bör decentraliseras tUl regionaloch lokal nivå, 1 fråga om motiveringen hänvisades tiU vad som anförts imotionen 1971:446 av samma motionärer angående regionalpoUtiken, Motionen behandlades av utskottet gemensamt med fleraandra motioner om den regionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisationm, m, (KU 1971:26), Utskottet anförde följande: Ett uttalande av om attväsentliga statliga förvaltningsuppgifter skaU decentraliseras till regionaloch lokal nivå begärs i motionen 1971:291. Som framgått av den föregåenderedogörelsen för länsberedningens direktiv faUer den i motionen aktualiseradefrågan, vare sig man tänker på decentralisering inom den statliga sektorn ellerpå överföring av uppgifter från stat till landsting och primärkommuner, heltinom ramen för länsberedningens uppdrag. Ett ställningstagande nu frånriksdagens sida bör därför inte komma i fråga. Med hänsyn härtUI avstyrkerutskottet motionen 1971:291, Fem ledamöter (3 c, 2 fp)hemställde i en reservation om bifaU till motionen 1971:291. 1 enlighet med utskottets hemställan avslog riksdagenmotionen 1971:291. riksdagsbeslut angående omlokalisering av vissstatlig verksamhet m. m. Frågor om decentralisering ochdelegering var aktuella i samband med riksdagsbehandlingen vårsessionen 1971 avförslag till omlokalisering av viss statlig verksamhet. Ärendet bereddes avinrikesutskottet. I denna del må anföras följande. Mot bakgrund av det ökade behovet av regionalpolitiskainsatser framlades i prop, 1971:29 förslag till omlokalisering av viss statligverksamhet. Syftet rned förslaget, som utgick från det första betänkande iämnet som avgivits av delegation för lokalisering av statligverksamhet, var både att stimulera en positiv utveckUng i ett antal orter avstor regionalpolitisk betydelse och att bidra tUl att dämpa expansionen i , OmlokaUseringen avsåg huvudsakligen hela myndigheter och institutioner och skulle begränsas tillett fåtal orter. Förslaget innebar omlokalisering av 30 myndigheter ochinstitutioner samt väsentliga delar av ytterligare sex myndigheter ochinstitutioner med sammanlagt ca 6 300 anställda tiU 13 orter utanförstorstockholmsområdet. Propositionens förslag biföUs i allt väsentligt avriksdagen (InU 1971:15, rskr 1971:196), De vid riksdagsbehandlingen beslutadeändringarna avsåg huvudsakligen valet av förläggningsort utanför förvissa enskUda verk m, m, 1 propositionen (s, 120) erinrade departementschefen bl,a, om att flera remissinstanser pekat pä möjUgheterna tUl delegering avarbetsuppgifter av mer rutinbetonad karaktär från central nivå tUl regionalaeller lokala organ. I denna del anförde departementschefen för egen delföljande (s, 121): Som motiv för en ökad delegering avuppgifter från de centrala statliga organen tUl regionala och lokala organ haråberopats bl, a, att man därigenom skuUe kunna mildra omstäUningsproblemen samtbibehålla verksledningens möjligheter tiU kontakt med andra organ. Delegationenhar som nämnts inte gått närmare in på frågan om en ökad delegering utanförutsätter att varie myndighet beaktar möjligheterna tUl delegering och självkommer med förslag därom. Enligt min uppfattning är det angeläget att möjligheternatiU ökad delegering tas till vara, särskUt i de faU då en sådan samtidigtskulle innebära rationalisering, ökad effektivitet eUer förbättrad service tillallmänheten. Liksom bör myndigheterna själva ta initiativ tiU sådanaförändringar. En delegering av arbetsuppgifter tiU regionala och lokala organinnebär emellertid inte en sådan koncentrerad insats på ett begränsat antaltillväxtcentra som jag har förordat tidigare utan bör främst ses som ett led ien fortgående rationaUsering av myndigheternas verksamhet. Den kan dock ocksåutnyttjas i syfte att avlasta storstock-holmsomrädet. Jag vill i detta sammanhang erinra om att länsberedningenkan komma in på frågan om fördelningen av vissa uppgifter mellan centrala organoch organ på länsplanet. Beredningen kan således komma att beröra frågan omdelegering, I flera följdmotioner yrkadesavslag på propositionens förslag. Avslagsyrkandet var i samtliga faU kombineratmed yrkanden om utredningar i olika hänseenden. Enligt motionerna 1971:1300 avfru m, fl, (m), 1971:1319 av herrar Carlshamre (m) och ()samt 1971:1337 av m, fl, (fp) borde utredningen gälla delegeringav de statliga myndigheternas arbete. Med instämmande i allt väsentligt i vaddepartementschefen anfört i det avsnitt som intagits ovan avstyrkte utskottet(InU 1971:15 s, 47) de berörda motionerna. I propositionen upplystes att det framlagda förslaget tUlomlokali-seringar utgjorde en första etapp som förutsattes följas av ytterhgareförslag om utflyttningar. De möjligheter därtill som kunde föreligga utreddesav delegarion för lokalisering av statlig verksamhet, som anmält att den avsåg att fortsätta utredningsarbetetrörande vissa myndigheter, affärsverk och statliga företag. En stor grapp motionsyrkanden förelåg rörande detfortsatta utredningsarbetet. I motionen 1971:1318 av m, fl, (m) förordadesatt underlag utarbetas för bedömning av fortsatt decentraliseringsverksamhet.1 motionen anfördes bl, a, att utredningen bör kartlägga vilka uppgifter ochfunktioner inom offentlig förvaltning som lämpligen kan lokaliseras till annanplats än tUl huvudstaden. Även i motionen 1971:1327 av m, fl,(vpk) begärdes att metoden att flytta ut funktioner och delar inom centralaverk får ökat utrymme. Utskottet (s. 75) erinrade om att motionärernas önskemålblivit tillgodosedda i viss utsträckning redan genom föreliggandeomlokalise-ringsförslag. Utskottet förutsatte att även i fortsättningen delareller funktioner av verk eUer institutioner omlokaliseras i de faU detta visarsig lämpligt. Något initiativ i anledning av motionerna ansågutskottet inte erforderligt. Även i motionen 1971:1326 av m. fl. (c)förordades att man borde sträva mot ökad delegering av uppgifter från dencentrala statsförvaltningen. Den ökade delegeringen borde inriktas på"verklig länsdemokrati och förstärkt demokrati". De uppgifterdet här kunde gälla borde i detta syfte överföras tUl kommunala organ, i förstahand landstingen. Utskottet (s, 75) erinrade om att under åretredan behandlat motionsyrkanden av liknande slag som det förevarande (KU1971:26). Det kunde, ansåg utskottet, inte vara befogat att i det aktuellasammanhanget gå in i en sakprövning av det i och för sig vittsyftandemotionsyrkandet. I ett särskilt yttrande (nr 4 s. 98) anförde sju ledamöter(3 c, 2 fp, 2 m) följande beträffande fortsatt decentralisering: