bet · FV01JuU1 · 1972-12-31 00:00:00 — Även jag anser att ett ställningstagandetill grunderna för en ny polisdistriktsindelning bör ske i anslutning till deriktlinjer som utredningen har förordat. Dennuvarande polisdistriktsindelningen bygger främst på principen, attpolisdistrikten skall ha så stor befolkning och sådan struktur att en poliskårom minst 20 och helst upp emot 50 ordinarie polismän bereds sysselsättning. Detär inte ägnat att förvåna att en så allmänt hållen princip har lett till mycketvarierande distriktsbildningar, i synnerhet som det inte har funnits någothinder mot att bilda större distrikt eller att i utpräglade glesbygdsområdenunderskrida gränsen 20 har inte hållit fast vid denna princip och har inteheller på annat sätt angett vilka personalresurser som ett distrikt bör ha föratt kunna bestå. Utredningen har emellertid framhållit, att bristerna inom denlokala polisorganisationen är särskilt framträdande i fråga omövervakningsverksamheten, främst genom att allmänhetens berättigade krav påkontinuerlig övervakning inte kan tillgodoses i de mindre distrikten därföratt sådan övervakning är relativt personalkrävande. Detär inte bara i som problem av detta slag finns. I har enutredning lagt fram förslag om ändringar i polisdistriktsindelningen(betaenkning nr 605/1971). Förslaget bygger främst på principen att det på enplats inom varje distrikt skall finnas en poliskår som har tillräckligaresurser för att kunna svara för alla löpande uppgifter ihela distriktet. Enligt den danska utredningen kräver en effektiv kontinuerligövervakning att ordningsavdelningen vid huvudstyrkan består av minst 23 polismän.Med hänsyn till övriga uppgifter vid denna avdelning bör huvudstyrkan i ettdistrikt normalt sett ha minst 40 polismän avdelade för övervakningsverksamhetom organisationen skall anses vara bärkraftig. Den danska utredningen har lagtstor vikt vid att det angivna kravet på bärkraft blir uppfyllt men harsamtidigt betonat att fördelarna med kontinuerlig övervakning försvinner omutryckningsavstånden blir så långa att befolkningen i ytterområdena inte kanbetjänas på ett tillfredsställande sätt från kansliorten. Eneffektiv övervakningsverksamhet är nödvändig för att ordningsstörandehändelser av olika slag skall kunna bemästras och är dessutom enbrottsförebyggande faktor av mycket stor betydelse. Det är av vikt attpolisdistrikten har sådana resurser att polisstationen på kansliorten kan varabemannad dygnet runt och att en god utryckningsberedskap kan upprätthållas. JagvUl särskUt rikta uppmärksamheten på de fördelar som det innebär förallmänheten att snabbt kunna få kontakt med polisen och att polis utan längredröjsmål kan komma till platsen, t. ex. när ett grovt brott har förövats elleren allvarlig trafikolycka har inträffat. För polispersonalens del är det ocksåen stor fördel om de löpande uppgifterna i de flesta fall kan lösas utan behöver kommendera in den personal som har beredskapstjänstgöring i hemmeteller är tjänstefri. I likhet med polisutredningen anser jag därför att önskemåletom kontinuerlig övervakning i distrikten bör skjutas i förgrunden när detgäller att ta ställning till en sammanläggningsåtgärd. Medhänsyn till de geografiska förhållandena i vårt land har jag emellertid fullförståelse för att polisutredningen inte har gått tillväga på samma sätt somden danska utredningen. Om kravet på kontinuerlig övervakning skall kunnatillgodoses i alla distrikt, måste sammanläggningar ske i sådan omfattning attantalet distrikt nedbringas till unge- färhälften av det nuvarande antalet. Detta skulle i många fall leda till mycketstora verksamhetsområden och långa utryckningsavstånd. Även om allmänhetenskrav på en effektiv utryckningsberedskap är väsentligt, måste därför intressetav att kunna anordna kontinuerlig övervakning få vika i sådana fall då befolkningeni vissa områden inte kan betjänas på ett tUlfredsställande sätt frånkansliorten. Med hänsyn härtill finner jag i likhet med utredningen, att detinte tjänar något egentligt syfte att försöka ställa upp en allmän princip omatt ett visst antal polismän måste kunna avdelas för övervakningsverksamhet föratt ett distrikt skall få bestå. Det är tillräckligt att nu slå fast, att manbör sträva efter att effektivisera övervakningsverksamheten genom att läggasamman ett polisdistrikt som inte har resurser att anordna kontinuerligövervakning med annat distrikt, Ifråga om kriminalpolisverksamheten är det andra faktorer som måste bliavgörande. Här är kravet på specialisering särskilt framträdande. Utredningenoch ett flertal remissinstanser har framhållit, att de mindre polisdistriktenhar stora svårigheter att fullgöra utredningsuppgifterna beträffande denalltmer kvalificerade brottsligheten och att betydande fördelar nås omspecialiseringen vid kriminalsektionerna kan drivas längre än vad som är möjligt. Idebatten på detta område har man gått betydligt längre än vad utredningen hargjort och ansett att kravet på arbetsspecialisering är så väsentligt atthuvuddelen av utredningsverksamheten bör koncentreras till särskUda enheterunder det regionala polisorganets direkta ledning. Härigenom anser man att detskapas utrymme för rutinmässig handläggning, erfarenhet, utbildning ochmetodutveckling. Brottslighetensutveckling sådan den avspeglar sig i statistiken över till polisens kännedomkomna brott har varit oroande . Arbetsbalanserna vidkriminalsektionerna har stigit i en omfattning som inte kan accepteras. har framhållit, måste målsättningen för utredningsverksamhetenvara att brott, som kommer till polisens kännedom blir utredda så snabbt sommöjligt. Den nyssnämnda lösningen att utredningsuppgifterna skall fullgörasvid stora regionala enheter skapar givetvis goda förutsättningar för en långtdriven arbetsspecialisering. Mellan utredningsverksamheten ochpolisverksamheten i övrigt finns emellertid ett mycket starkt samband.Polisarbetet inom den lokala polisorganisationen förutsätter samordning ochsamverkan mellan de olika arbetsenheterna. Enligt min mening skulle detinnebära uppenbara olägenheter för verksamheten att bryta detta samband genomatt föra över en betydande del av den lokala polisorganisationensarbetsuppgifter tni regional nivå. En sådan åtgärd är f. ö. inte möjlig utan entotal omprövning av såväl den lokala som den regionala ledningsorganisationensutformning. Lösningen blir också svår att genomföra med hänsyn till lokalfrågoroch andra praktiska frågor. Önskemålet om bättre arbets- specialiseringbör därför inte tUlgodoses genom att den lokala polisorganisationens nuvarandebrottsutredande uppgifter fullgörs vid regionala enheter utan genomdistriktssammanläggningar. Kriminalsektionernai vissa större polisdistrikt är dimensionerade för att vid behov kunnabistå mindre distrikt med svårare brottsutredningar och vid tUlfälligatoppbelastningar, s. k. stödjande verksamhet. Denna form av verksamhet börbestå för speciella fall. Vid bedöm-.ningen av om det är nödvändigt attrationalisera kriminalpolisverksam-hetcn i ett polisdistrikt genom ensammanläggningsåtgärd bör man alltså inte kräva att distriktet har tillgångtill specialister för alla slags utredningar för att få bestå. Som en allmänriktlinje för reformen bör i stället gälla att ett polisdistrikt som inte hartillräckliga resurser att specialisera personalen för utredningar av devanligast förekommande brottstyperna bör upphöra genom sammanläggning med annatdistrikt. Liksom i fråga om övervakningsverksamheten vill jag understryka, atten sammanläggningsåtgärd inte bör vidtas, om det kan befaras att befolkningeni vissa områden av det nya distriktet vid en samlad bedömning får sämre polisiärservice än vad den har . Polisutredningenhar framhållit, att målsättningen i fråga om den allmänna serviceverksamhetenbör vara att polisen dygnet runt kan betjäna allmänheten och myndigheter ienlighet med vad som är föreskrivet i författningar och andra bestämmelser.Serviceverksamheten, som tiU stor del avser handläggning p,v s. k. polismyndighetsärenden, tordekunna drivas effektivare om personalen specialiseras i större utsträckning änvad som är möjligt i de mindre polisdistrikten. De fördelar som man kan nå ifråga om denna verksamhet genom bättre arbetsspecialisering är emellertidenligt min mening inte så stora att de bör tUlmätas avgörande betydelse vidbedömningen av om en sammanläggningsåtgärd är lämplig. Däremotär det givetvis av vikt att man vid bedömningen noga beaktar att polisensmöjligheter att betjäna allmänheten och myndigheter inte försämras i någotavseende. Utredningen har ingående behandlat denna fråga och särskilt pekat påatt föreståndare för polisstyrka på ort som upphör som kansliort bör gesbefogenhet att avgöra polismyndighetsärenden i stor utsträckning. I likhet medutredningen anser jag att möjligheten att delegera beslutanderätten i dessaärenden bör utnyttjas så långt som möjligt. Allmänheten får då samma servicesom . Eftersom ansökningar även efter en distriktssammanläggning kan lämnasin till polisen i hemorten och förfarandet i ärendena är skriftligt, försämrasallmänhetens möjligheter till service inte heller i de ärenden som inte kandelegeras utan måste avgöras av polismästaren i det nya distriktet. Polismästarenskansli måste ha en viss minsta storlek för att kansli-göromålen skall kunnaskötas på ett tillfredsställande sätt. redningenär kansliorganisationen i de minsta polisdistrikten alltför stor i förhållandetill de kamerala och kanslibetonade arbetsuppgifterna och det är svårt attutnyttja den kvalificerade kanslipersonalen för andra uppgifter. Detta ledertill viss överkapacitet. Utredningen har också pekat på svårigheterna attrationalisera polisverksamheten i de minsta distrikten genom teknisk upprustning.Mot denna bakgrund har utredningen funnit, att sammanläggningar av de minstadistrikten med andra distrikt ger avsevärda rationaliseringsvinster påledningsplanet och det administrativa området och att skälen för att låtadessa distrikt bestå inte i något fall är så starka attrationaliseringsintresset bör vika. Deminsta pohsdistrikten har en så svag personalorganisation att huvudstyrkan somregel inte ens har kunnat delas upp på olika avdelningar. Det finnsarbetsgrupper som har betydligt större resurser än vissa av de minstadistrikten. Jag delar i princip utredningens uppfattning att starka skäl talarför att dessa distrikt bör upphöra som självständiga enheter. I många fallomfattar distrikten emellertid glesbygdsområden. De speciella problemen isådana områden måste enligt min mening tUlmätas stor betydelse vid debedönmingar som i varje särskilt fall skall föregå ett ställningstagande tillfrågan om en indelningsändring bör göras. Avvad jag nu har anfört framgår, att jag i likhet med polisutredningen och sågott som samtliga remissinstanser fäster stort avseende vid att den polisiäraservicen vid en samlad bedömning inte försämras i någon del av ettpolisdistrikt vid en indelningsändring. Frågan om hur kravet på polisiärservice bör tillgodoses måste alltså prövas ingående i varje särskilt fallinnan en distriktssammanläggning görs. Utredningen har framhållit, att manäven efter en sammanläggning måste räkna med att den övervaknings- ochkriminalpolisverksamhet som bedrivs på ort som upphör att vara kansliort imånga faU kommer att utföras av personal som är stationerad där och attförändringarna i personaluppsättningen i de distrikt som läggs samman med annatdistrikt blir relativt obetydliga. Det är min bestämda uppfattning att polismanstjänsterbör föras över till kansliorten i det nya distriktet i minsta möjligaomfattning. I annat fall riskerar man att strävandena att effektiviserapolisverksamheten på den nya kansliorten kommer att träda i förgrunden ochmedföra att den polisiära servicen blir eftersatt i det område som upphör somsjälvständigt distrikt. Enligtmin mening bör följande synpunkter vara vägledande vid bedömningen av omtjänster kan flyttas i samband med en distriktssammanläggning. Tjänsternai polischefskarriären utgår ur organisationen på ort som upphör som kansliort. Kansligöromålen kommer i stor utsträckning attfullgöras på den nya kansliorten. Detta kan i vissa fall motivera en överföringav tjänster tUl polismästarens kansli. Ifråga om övervakningsverksamheten är det av särskild vikt att tillse att enindelningsändring inte leder till försämrad bevakning i det område som upphörsom självständigt distrikt. Om den personal som fuUgör övervakningsverksamhetinom ett distrikt även efter en sammanläggning är stationerad i området ochdär utför sådan verksamhet, tillgodoses kravet på att bevakningen inteförsämras. Denna lösning måste väljas om en sammanläggning bedöms som lämpligtrots att utryckningsavstånden från den nya kansliorten tUl distriktetsytterområden blir mycket långa. I glesbygdsområden bör polismanstjänster förövervakningsverksamhet därför alltid behållas på ort som upphör som kansliort.I andra områden kan det vara till fördel för verksamheten i hela det nyadistriktet att huvudstyrkans övervakningssektion förstärks. Jag delarutredningens uppfattning att det bör vara möjligt att i viss utsträckningflytta tjänster för övervakningsverksamhet från ort som upphör som kansliorttUl den nya kansliorten. Lämpligheten av ett sådant förfarande måste emellertidnoga övervägas i varje särskilt fall. Som regel torde det inte heller varalämpligt att föra över tjänster från arbetsgrupper i varje fall inte frånstörre sådana tUl den nya kansliorten. Ifråga om kriminalpolisverksamheten har utredningen fört ett liknanderesonemang. Enligt min mening är det emellertid av större vikt att man på ortsom upphör som kansliort behåller personal för övervakningsverksamhet än förbrottsutredning. från allmänhetens synpunkt har det som regel inte någonstörre betydelse var utredningen utförs utan huvudsaken är att brottet såsnabbt som möjligt blir noggrant utrett. Vid distriktssammanläggningar börutredningsuppgifter därför i viss utsträckning kunna koncentreras till huvudstyrkanskriminalsektion. Detta motiverar att tjänster förs över till sektionen i enomfattning som svarar mot ökningen av arbetsuppgifterna. Härigenom skapar manförutsättningar för bättre arbetsspe-ciaUsering vid denna enhet. har framhållit bör emellertid särskilt avdelad utredningspersonalalltid finnas på ort som upphör som kansliort, om avståndet tUl den nyakansliorten är långt. Polisutredningenhar framhållit, att nya poUsdistrikt inte bör bildas utan hänsyn till andraindelningar. I likhet med så gott som samtliga remissinstanser delar jagutredningens uppfattning att indelningen i kommunblock bör hgga till grund förpolisdistriktsindelningen och att det inte bör komma i fråga att dela upp ettkommunblock på två eller flera poUsdistrikt i andra fall än då block harbildats över länsgräns. Åtgärden är då en temporär företeelse i avbidan på attkommunindelnings-ändringen genomförs. Genom den föreslagna omorganisationen av denregionala polisverksamheten blir polisdistriktsindelningen enligt utredningeninte så beroende av länsindelningen att denna under alla förhållanden måsteföljas. Utredningen har emellertid uttalat, att en samordning är önskvärd ochatt de nya polisdistriktens gränser som regel inte bör skära länsgräns. Somjag redan har antytt kommer jag att föreslå en väsentligt mindre genomgripandeomorganisation på regionplanet än vad utredningen har gjort. Härav följer attmycket starka skäl måste föreligga för att en avvikelse skall få ske frånlänsindelningen. Utredningenhar ansett, att det bör vara ett oeftergivligt krav att polis- ochåklagardistriktens gränser inte skär varandra och att det är ett starktönskemål att inte heller åklagardistriktens och domkretsarnas gränser gör det.I remissyttrandena har man i allmänhet anslutit sig till utredningensuppfattning. Från några håll har dock framhållits att sambandet mellandomstolsväsendet och åklagarväsendet bör tillmätas större betydelse än vadutredningen har gjort. I denna fråga instämmer jag i det uttalande som minföreträdare gjorde i samband med domkretsreformen. Han framhöll, att man börsträva efter att få gränserna för rättsväsendets olika verksamhetsområden attstämma överens men att det inte kan uteslutas att man i särskilda fall fåracceptera att indelningen i polisdistrikt, åklagardistrikt och domkretsar intesammanfaller helt. Jag anser att man under det arbete som skall föregå ställningstagandettUl detaljutformningen av de nya polisdistrikten bör ägna stor uppmärksamhet åtönskemålet att de olika verksamhetsområdena stämmer överens. Avmin redogörelse i det föregående (4.1) framgår, att polisutredningen inte hartagit ställning tUl om distriktsindelningsreformen skall genomföras på en gångi hela landet eller successivt. Utredningen förordar, att personalstaterfastställs för de nya distrikten och att organisationenbör vara helt genomförd före . Sågott som samtliga remissinstanser som har tagit ställning till sättet fördistriktsindelningsreformens genomförande anser att ett successivt genomförandebör tillämpas. Även jag är av den uppfattningen att man, främst av hänsyn tUlden berörda personalen men också av praktiska skäl, bör gå fram etappvis medett eller flera polisdistrikt i varje etapp. Den takt i vUken ändringarna kangenomföras blir i första hand beroende av hur snabbt arbetet med indelningensnärmare utformning kan drivas. Personal- och lokalproblem kan i vissa fallmedföra att tiden för övergången till den nya organisationen måste utsträckas. Utredningensindelningsförslag och det omfattande remissmaterialet bör bilda utgångspunktför arbetet med detaljutformningen. Som utredningen har föreslagit bör detankomma på att upprätta organisationsplaner för de nyapolisdistrikten. I de fall då det blir aktuelltatt göra särskUda utredningar beträffande berörda polisdistrikt börimdersökflingarna inriktas på frågan om polisutredningens förslag kan anseslämpligt med hänsyn tUl de lokala förhållandena inom det aktuella området ellerom en aiman lösning bättre svarar mot bygdens struktur och behov. Härvid böräven beaktas de regionalpolitiska strävanden som statsmakterna har uttalat sigför. När utredningsförslag föreligger, bör berörda myndigheter ochorganisationer få tillfälle att yttra sig över det. Det ankommer sedan påKungl. Maj:t att besluta om indelningsändringarna. Initiativet till sådanaändringar bör ankomma på Kungl. Maj:t som också i övrigt bör svara förbehövliga utredningar. Personalfrågornapåkallar särskild uppmärksamhet vid övergången till den nya organisationen.Indelningsändringarna kan föra med sig vissa problem för personal som nutjänstgör på ort som kommer att upphöra som kansliort men knappast för annanpersonal inom området för ett nytt polisdistrikt. Som nämnts kommeremellertid förändringarna i personaluppsättningen som regel att bli mycket småpå ort som upphör som kansliort. Möjligheterna blir också som utredningen harframhållit mycket goda att inom den lokala polisorganisationen den personal som tjänstgör på sådan ort men vars tjänst måste dras ineller flyttas i samband med omorganisationen. De problem som kan uppstå hängersåledes nästan helt samman med att flyttning från den nuvarandetjänstgöringsorten aktualiseras i vissa fall. Av hänsyn till tjänstemännenspersonliga förhållanden bör man därför alltid tillse att en ändring i fråga omkansliort aviseras i så god tid som möjligt. I ärenden av detta slag bör samrådalltid ske med berörda personalorganisationer. Utredningensindelningsförslag bildar tillsammans med remissvaren ett så omfattandegrundmaterial för det fortsatta reformarbetet att det bör vara möjligt att iflera fall snabbt ta ställning till om en indelningsändring bör genomföras. Deytterligare utredningar som behövs i vissa fall torde inte bli särskUttidskrävande. Jag vUl också framhåUa att en tillämpning av de riktlinjer förden framtida polisdistriktsindelningen som jag har förordat i det föregåendeinte torde komma att leda till att antalet polisdistrikt blir mindre än vadutredningen har föreslagit, 90 distrikt. Personalproblemen torde därför i vartfall inte bli större än vad utredningen har förutsatt. Jag vill också riktauppmärksamheten på att hittillsvarande erfarenheter visar att det inte ärnödvändigt att avvakta de nuvarande chefstjänstemännens avgång. Enligt minmening bör planeringen inriktas på att reformen i huvudsak skall vara genomfördinom en period av två å . Undantag från denna regel kan emellertid redannu förutses. 7 saml Nr 1 Jag har redan inledningsvis anslutit mig tillpolisutredningens förslag att polisnämnderna bör avskaffas och ersättas avpolisstyrelser. Denna del av reformen utgör enligt min menmg ett viktigt led isträvandena att behålla och fördjupa det samband som av ålder har funnitsmellan kommunerna och polisen. En viktig förutsättning är dock att kommunernafår möjlighet att utöva ett verkligt inflytande när det gäller att utsemedborgarrepresentanter i polisstyrelse och att styrelserna får sådanaarbetsuppgifter att de på ett meningsfyllt sätt kan verka för ökad förståelsefrån allmänhetens sida för polisen och dess verk-sainhet. I det följande kommerjag att dra upp riktlinjerna för reformen och därvid främst behandla frågor ompolisstyrelses sammansättning, uppgiftsfördelning mellan styrelsen i plenum ochpolischefen samt genomförandet. Jag anser att benämningen polisstyrelse ärlämpligare än den av utredningen använda benämningen distriktspolisstyrelse. Polisutredningenhar framhållit, att sammansättningen av polisstyrelserna bör bestämmas medutgångspunkt från att styrelserna måste vara funktionsdugliga organ som såallsidigt som möjligt kan tiU-godose behovet av medborgerligt inflytande påverksamheten i polisdistrikten. Andra faktorer av betydelse i detta sammanhangär enligt utredningen önskemålen om att alla kommuner som ingår i ettpolisdistrikt blir representerade i styrelsen och att kommunerna får enrepresentation som står i relation till deras inbördes storlek. En fullständigoch proportionell representation kan emellertid i många falltillgodoses bara under förutsättning att ett relativt stort antal ledamöteringår i styrelsen. Om styrelsen blir alltför stor, kan den enligt utredningeninte fungera effektivt. Utredningen har funnit att sju ledamöter är en lämpligavvägning och har föreslagit att polischefen och sex medborgarrepresentanterskall ingå i styrelsen. Så gott som samtliga remissinstanser har anslutit sigtill utredningens förslag. Medborgarrepresentanternasallmänna erfarenheter och kunskaper kommer att bli ett betydelsefulltkomplement till polischefens fackkunskap. Enligt min mening är antaletledamöter av mindre betydelse. Det väsentliga är att kunna knyta lekmän medmoget omdöme och allmän livserfarenhet tUI organisationen. Sådana egenskaperkan uppenbarligen bli företrädda redan genom ett fåtal lekmäns medverkan. Ocksåfrån organisatorisk synpunkt är det en fördel att antalet ledamöter i styrelseninte blir alltför stort. Jag delar utredningens uppfattning att önskemålen omen fullständig och proportionell representation, som i flera fallleder till mycket stora styrelser, måste vika för intresset av att skapa ettfunktionsdugligt organ. I likhet med utredningen och en klar majoritet avremissinstanserna anser jag, att en styrelse bestående av polischefen och sexmedborgarrepresentanter innebär en lämplig avvägning. I fråga om sättet för utseende avmedborgarrepresentanter i polisstyrelse har utredningen förordat, attrepresentanter bör föreslås av kom-munfiUlmäktige om polisdistrikt består av enenda konmiun och av eller kommunfullmäktige i kommun utanförlandstingskommun om två eller flera kommuner ingår i distriktet. Ledamöternabör sedan utses av den regionala polismyndigheten som därvid skall vara bundenav förslagen. En av utredningens experter har i ett särskilt yttrande framhållit,att den anknytning som polisen har tUl den kommunala verksamheten bör bevarasoch förstärkas genom att primärkommunerna undantagslöst får avge förslag tUlledamöter i polisstyrelse. I distrikt som omfattar mer än en kommun bör därvidtillämpas ett förfarande liknande det som gäller vid val av t. ex. ledamöter ilokal vägnämnd.