bet · FV01LU10 · 1972-12-31 00:00:00 — Slutligen får man inteförbise, att utvidgningen av principalansvaret i sig själv utgör ett incitamentatt teckna ansvarsförsäkring. Till det anförda kommer, att en jämkningsregel juinte innebär något totalt skydd mot skadeståndsansvar. Som kommittén harframhållit bör redan risken att bli skadeståndsskyldig vara tillräckhg för attmana näringsidkare och andra arbetsgivare i genien att tecknaansvarsförsäkring, och detta oberoende av att elt stort sliadeslåndundantagsris kan tänkas bli nedsatt för den händelse det skulle vila enbart påreglerna om principalansvar. Det är f. ö. inte heller meningen att enjämkningsregel skall tillämpas så, att den premierar arbetsgivare som harunderlåtit att försäkra sig utom i fall då underlåtenheten kan framstå somursäktlig, t, ex, när en privatperson rent tillfälligtvis har anlitat enarbetstagare. Men även för de arbetsgivare som haransvarsförsäkring kan en jämkningsregel få betydelse. Försäkringssummornaligger risserligen på en nivå som torde täcka alla normala skadefall, mendet kan inte uteslutas, att en skada av oväntat stor omfattning inträffar ochatt försäkringen visar sig otillräcklig. Det överskjutande beloppet drabbar dåarbetsgivaren ensam, och detta kan leda till obilliga konsekvenser.Särskilt med hänsyn till att det här rör sig om ett skadeståndsansvaroberoende av eget vållande förefaller det rimligt, att man i ett sådant fallhar tillgång till en jämkningsregel. Vad jag sagt har tagit silcte på en regelsom möjliggör jämkning, när skadeståndet skulle bli oskäligt betungande för denskadeståndsskyldige arbetsgivaren med hänsyn främst till dennes ekonomiskaförhållanden. Kommittén har inte heller tänkt sig att det skall finnasmöjligheter till jämkning på annan grund. För egen del vill jag emellertid ifrågasätta, omman inte kan och bör gå något längre än kommittéförslaget förutsätter. De nyareglerna om principalansvar innebär som nämnt att man utridgar skadeståndsansvaretför vissa rättssubjekt. Det är angeläget att en reform av detta slag inte ledertill en utveckling som står i strid med vad man på lång sikt eftersträvar ifråga om de olika ersättningssystemens struktur och funktion i samhället ellersom avviker från en redan nu förhärskande uppfattning om vad som är rimligt ochrationellt med avseende på fördelningen av de ekonomiska bördorna i följd avskadefall. De nya reglerna måste därför utformas så att de så långt möjligtmedger en tillämpning i principiell överensstämmelse med lagstiftarenslångsiktiga målsättning och med allmänt vedertagna värderingar. Jaghar tidigare uttalat, att reformarbetet på detta område allmänt sett börinriktas på att ersättningsfrågorna i möjligaste mån skall lösas genomförsäkringsanordningar och att skadeståndsreglernas betydelse i motsvarandemån bör minskas. På personskadeområdet tänker jag mig en utbyggnad av dedirekta försäkringsanordningarna socialförsäkringen och frivillig försäkringi olika former. För egendomsskadoruas del bör målet vara att sådana skador istörsta möjliga omfattning skall ersättas genom skadeförsäkring på denskadelidandes sida. Försäkringi olilia former har stor utbredning. I den mån man iöverensstämmelse med de angivna riktlinjerna anser, att skador som ersättsgenom försäkring bör slutligt bäras av försäkringskollektivet, måste deskadelidandes rätt att kräva skadestånd för en skada som täcks av någon form avperson- eller objektsförsäkring och försäkringsgivarnas rätt att med hjälp avskadeståndsreglerna återkräva utgiven försäkringsersättning begränsas. Men detkan också bli aktuellt att inskränka skadeståndsrätten för s, k,självförsäkrare (i fråga om innebörden av detta uttryck hänvisar jag tillavsnitt 1,1.2.1.) och för dem som i strid med vedertagna handlings-normer harunderlåtit att skydda sig genom försäkring. Inomsocialförsäkringen är nyssnämnda ordning genomförd i och med att ersättning ursådan försäkring avräknas på skadestånd och att regressrätten är heltavskaffad. Vid enskild personförsäkring är läget ett annat. Sådan försäkringhar i regel karaktär av summaförsäkring. Försäkringsersättningen avräknas dåinte på skadeståndet. Den skadelidande kan alltså kräva full ersättning av densom är skadeståndsskyldig, Ä andra sidan finns inte någon regressrätt förförsäkringsgivaren. Vid skadeförsäkring åter är den skadelidande visserligenoförhindrad alt kräva fullt skadestånd, om han inte vill utnyttja försäkringen.Men gör han det, har försäkringsgivaren i princip regressrätt mot denskadeslåndsskyldige. Regressrätten äi visserligen inskränkt genom reglerna i 25§ FAL. Men eftersom dessa regler är dispositiva kan försäkringsgivarna genomförbehåll i försäkringsvillkoren undgå alt träffas av de inskränkningar iregressrätten som reglerna syftar till. Fråganom enskild försäkringsgivares regressrätt och därmed sammanhängande frågor ombl. a. självförsäkrares ställning och försäkringshavares rätt till skadeståndhar som nämnt utretts (avsnitt 1.2.2.). Det förslag till nya regler på områdetsom lades fram av särskilt tillkallad utredningsman syftade tilllångtgående begränsningar av regressrätten och i viss omfattning också avrätten för försäkringshavare och självförsäkrare att kräva skadestånd. Reglernaföreslogs bli tvingande och innebar i fråga om skadeförsäkring i huvudsak, attregresskrav mot annan än den som vållat skadanuppsåtligen eller av grov vårdslöshet skall kunna nedsättas, om det kan skeutan att »försäkringsmässiga hänsyn» åsidosätts, att en skadelidande inteskall ha bättre rätt än den som har försäkrat det skadade intresset, samt affsj älvförsäkrares rätt till skadestånd skall begränsas på samma sätt somförsäkringsgivares regressrätt. I fråga om summaförsäkring innebar förslaget iallt väsentligt inte någon ändring i förhållande till vad som gäller f. n. Huvudprincipernai detta förslag tillstyrktes eller godtogs allmänt under remissbehandlingen.Men de tekniska lösningar som föreslogs kritiserades i åtskilliga yttranden. Avskäl som jag har redorisat i det föregående (avsnitt 1,5,3,) anser jag inte attförslaget kan läggas till grund för lagstiftning. Jag vill emellertid förordaatt skadeståndskommitté som f.n, överväger bl. a. frågan omsummaförsäkrings betydelse i skadeståndsrättsligt hänseende får i uppdrag att överarbeta regressreglerna ochatt lägga fram förslag till en reglering av de skadeståndsrättsliga frågor somnära sammanhänger med regressrätten. Jag har redan tidigare angett vissariktlinjer för ett sådant utredningsarbete. Utgångspunkten bör vara, att någonregress från skadeförsäkring som huvudregel inte skall vara tillåten, attundantag dock kan vara motiverade av speciella förhållanden inom vissa grenarav försäkringen samt att de regressregler som föreslås i princip skall varatvingande, I uppdraget bör också ingå att utreda frågan om verkan iskadeståndshänseende av att sedvanligt försäkringsskydd inte finns. Detsäger sig självt att det pågående eller planerade utredningsarbetet inte börföregripas. Men i den mån grundtankarna i del äldre utredningsförslaget ochriktlinjerna för den kommande utredningen kan sägas vara uttryck för en redanallmänt vedertagen uppfattning om det inbördes förhållandet mellan försäkringoch skadestånd och om de båda ersättningssystemens funktion är det, som jagnyss framhöll, rimligt att lagstiftaren utformar nya skadeståndsregler på ettsätt som gör det möjligt att tillämpa dem i överensstämmelse med dennauppfattning. Närdet gäller personförsäkring i form av summaförsäkring kan det visserligenanföras goda skäl för vissa ändringar i det nuvarande systemet. Men en ändringav innebörd att summaförsäkring i större eller mindre utsträckning avräknas påskadestånd skulle medföra betydelsefulla ekonomiska verkningar, eftersom deskadelidande f, n. regelmässigt torde utnyttja sina möjligheter att fåskadestånd i tillägg till ersättning ur summaförsäkring. Reformer av denräckvidd det här skulle bli fråga om bör föregås av utredningsarbete och bör iprincip avse hela personskadeområdet. Eftersom skadeståndskommittén f. n. ocksåöverväger en reform av detta slag bör man enligt min mening vara återhållsamnär det gäller att genom särskilda regler enbart inom den nu aktuellalagstiftningens område inskränka skadeståndsansvaret på den grund att skadanhar föranlett utbetalning från LU 1972: 10 90 summaförsäkring.Visserligen bör en sådan omständighet kunna beaktas vid bedömningen av omskadestånd enligt de nya principalansvarsreglerna blir oskäligt betungande förden skadeståndsskyldige. Men existensen av summaförsäkring hör inte utgöranågon självständig grund för nedsättning av skadeståndsansvaret. Situationenär visserhgen i någon mån en annan i fråga om sådan personförsäkring somenligt 25 § FAL skall behandlas som skadeförsäkring. Frågan om förhållandetmellan skadestånd och försäkringar av detta slag hänger emellertid intimtsamman med frågan om förhållandet mellan summaförsäkring och skadestånd.Hithörande problem bör bedömas i ett sammanhang och så torde också komina attske inom skadeståndskommittén. Personförsäkringar av skadeförsäkringskaraktärtorde f. ö. ha mycket begränsad praktisk betydelse. Under dessa förhållandenanser jag att inte heller personförsäkring av delta slag hör kunna åberopas somen självständig jämkningsanledning. Annorlundaförhåller det sig när en sakskada är täckt av objektsförsäkring. Regresspraxisvid objektsförsäkring är risserligen restriktiv. Som jag har redovisat närmarei avsnittet om försäkringsgivares regressrätt (1.1.2.7.) utövar svenskaskadeförsäkringsgivare i allmänhet inte regress i ridare omfattning än som direktföljer av 25 § FAL, dvs. vid uppsåt eller grov vårdslöshet på denskadeståndsskyldiges sida eller när denne bär rent objektivt ansvar. Undantaggäller dock i rissa försäkringsgrenar, främst sjö- och transportförsäkring, därregress förekommer i större utsträckning. Dessutom gäller allmänt sett, attden som är självförsäkrare i fråga om ansvarsförsäkring t. ex, staten intekan räkna med att dra fördel av existerande regressöverenskommelser mellanförsäkringsbolagen och alltså kan utsättas för regresskrav även i andra fall änsom anges i 25 § FAL, Denregressöverenskommelse av som jag har berört torde i stortsett stämma väl överens med en allmänt rådande uppfattning om vilken ordningsom bör gälla i fråga om förhållandet mellan skadeförsäkring och skadestånd.Den rimmar också väl med den allmänna inställning i frågan som jag har gettuttryck åt i det föregående. Dettorde också vara en utbredd uppfattning att den som uppträder somsjälvförsäkrare i fråga om objektsförsäkring inte bör ha en vare sig bättreeller sämre ställning än försäkringsgivaren skulle ha haft, om försäkring hadetecknats. Men det har i det hänseendet knappast utbildats någon fast praxis iöverensstämmelse med denna uppfattning. Självförsäkrare torde sålunda i regelutnyttja sina möjligheter att få skadestånd utan några inskränkningar. Försäkringsgivarnasregresspraxis får vidare anses vara uttryck för uppfattningen att när en skadaär täckt av objektsförsäkring den skadelidande i första hand bör utnyttja försäkringenoch inte i stället vända sig mot den Regelmässigt utnyttjas nog också försäkringarna, menundantag kan tänkas förekomma, t. ex. när utnyttjandet av en skadeförsäkringinnebär förlust av s. k. bonus för försäkringstagaren. Denordning i stort som råder f. n. i fråga om försäkringsgivarnas utövande avregress ger knappast anledning till några vägande invändningar. Från densynpunkten kan det synas onödigt att i detta sammanhang införa regler som gördet möjligt att begränsa återkravsrätten inom området för de nyaprincipalansvarsreglerna. Men för del första är regresspraxis inte enhetlig.Den är t. ex. betydligt mindre restriktiv inom sjö- och transport-försäkringen.Vidare kan man inte utesluta att det i enstaka fall görs avsteg från vad somannars tillämpas, bl. a. när skadeförsäkringsgivaren är ett utländsktförsäkringsbolag. Det är sluthgen orisst vilken praxis som kan komma attutbildas på grundval av de överväganden i frågan som redan nu äraktuella. Detfinns ytterligare ett skäl att överväga regler som möjliggör en nyanseradtillämpning av de nya principalansvarsreglerna. Objektsförsäkring liarrisserligen som nämnt stor utbredning. Men även bortsett från självförsäkringförekommer det inte sällan att det saknas försäkringsskydd för egendom somnormalt hålls försäkrad eller att försäkringsskyddet är betydligt mindreomfattande än som är vanligt. Det kan bero på slarv, förbiseende eller medvetetrisktagande. Visserligen finns det knappast några allmänt erkända normer för irilken utsträckning en person bör hålla sin egendom försäkrad. Men på rissaområden är objektsförsäkring så utbredd, t. ex. när det gäller brandförsäkringav byggnader, att underlåtenhet att hålla ett rimligt försäkringsskydd allmänttorde uppfattas som ett så anmärkningsvärt avsteg från normalahandlingsmönster att vederbörande får skylla sig själv. För sådana fall är detönskvärt att underlåtenheten att utnyttja försäkringsmöjligheterna tillåtsinverka på rätten att kräva skadestånd enligt de nya principalansvarsreglerna,oavsett om skadeståndet skulle bli oskäligt betungande för denskadeståndsskyldige arbetsgivaren. Dessaöverväganden har lett mig till slutsatsen att det vid sakskada bör finnasmöjligheter att begränsa skadeståndsansvaret enligt de nya principalansvarsreglernai fall då detta är motiverat från sådana försäkringsmässiga synpunkter som jaghär har redorisat. Men i avbidan på resultatet av det pågående eller planeradeutredningsarbetet rörande försäkringsgivares regressrätt och deskadeslåndsfrågor som hänger nära samman med detta spörsmål bör man inte gålängre än som är nödvändigt för att motverka sådana yttringar av de nuvarandeersättningssystemens uppbyggnad som inte är godtagbara från samhällsekonomiskasynpunkter och som leder till en icke önskvärd riskfördelning eller till ettirrationellt utnyttjande av tillgängliga resurser. Det väsentliga är attförluster genom skadefall i möjligaste mån via försäkringsanordningar slås utpå ett större kollektiv. betyderatt hänsyn måste tas också till förekomsten av ansvarsförsäkring. Så längeersättningssystemen i samhället i stor utsträckning är uppbyggda påskadeståndsrätlslig grund, är det angeläget att uppmuntra till tecknandet avansvarsförsäkring. Jag anser därför alt skadestånds- eller regresskrav medstöd av de nya principalansvarsreglerna bör tillåtas i full utsträckning inomramen för en föreliggande ansvarsförsäkring. En motsvarande ordning hör gällanär kravet riktas mot en arbetsgivare som uppträder som självförsäkrare. I falldå arbetsgivaren saknar ansvarsförsäkring utan att vara självförsäkrare börviss hänsyn kunna tas till i vad mån det anses höra till god ordning attarbetsgivare i allmänhet i motsvarande situation håller försäkringsskydd. Jaghar här inte berört frågan, i vad mån regresskrav bör tillåtas frånansvarsförsäkringsgivare, som har ersatt skadan, mot annan som enligt reglernaom principalansvar är ansvarig solidariskt med den försäkrade. Som jag harnämnt i det föregående (avsnitt 1.1.2.7,) anses risserligen 25 § FAL tillämpligpå ansvarsförsäkring liksom på annan skadeförsäkring, men enligtförsäkringsvillkoren brukar gälla en i princip oinskränkt regressrätt mot annanän försäkrad som är ersättningsskyldig för samma skada. Detbör framhållas att något problem på denna punkt inte uppkommer när det gällerregress mot ansvarsförsäkring och mot den som är självförsäkrare i fråga omsådan försäkring. I dessa fall blir enligt det resonemang som jag här har förtnågon jämkning inte aktuell i den mån återkravet håller sig inom ramen för denregressansvariges försäkring. Inte heller uppkommer några svårigheter i frågaom regress från ansvarsförsäkringen när denna betalar skadestånd på grund avden försäkrades eget vållande. Allmänna grundsatser om den slutligafördelningen av skadeståndet mellan flera ansvariga leder nämligen till attden som svarar på grund av egen culpa i princip får bära hela ansvaret iförhållande till den som är skadeståndsskyldig enligt regler omprincipalansvar. Däremot får frågan hururida jämkning skall ske avansvarsförsäkringens regressanspråk betydelse i en situation då den försäkradehar förpliktats att utge skadestånd på grimd av regler om rent objektivt ansvareller principalansvar och krav framställs mot en oförsäkrad arbetsgivare, sominte är att anse som självförsäkrare med avseende på ansvarsförsäkring. I detföljande skall jag behandla enbart detta sistnämnda fall. Eninskränkning av rätten till återlvrav vid ansvarsförsäkring på samma sätt somvid objektsförsäkring synes i och för sig stämma väl överens med den allmännatanlcegången att skador i möjligaste mån bör slås ut på ett försäkringskollektiv.Vägande skäl kan emellertid anföras mot att man f. n. skulle göra ett sälångtgående ingrepp i gällande rättsregler. Om man begränsaransvarsförsäkringsgivarens rätt till återkrav i den angivna situationen skulledetta innebära att det ofta lades i den skadelidandes hand attbestämma vem av de ansvariga som slutligen skall bära den uppkomna skadan. Omden skadelidande kräver ersättning av den oförsäkrade arbetsgivaren, skulledenne nämligen enligt den allmänna principen om fördelning efter skälighetkunna kräva tillbaka en del av skadeståndet från den andre arbetsgivarensansvarsförsäkring. Men vänder sig den skadelidande i stället motansvarsförsäkringen, skulle förlusten stanna på denna och den oförsäkradearbetsgivaren i princip gå fri. Visserligen kan begränsningen av regressrättenenligt 25 § FAL leda till liknande resultat i vissa fall då inteförsäkringsvillkoren utsträcker denna rätt. Men situationen skulle få betydligtstörre praktisk betydelse med den ifrågasatta regleringen. Förmin del anser jag det betänkligt att acceptera sådana konsekvenser av dendiskuterade jämkningsregeln. Ett sätt att undvika dem skulle vara att göraingrepp i regeln om den slutliga fördelningen mellan solidariskt ansvariga. Somnämnt är jag inte beredd till detta (se avsnitt 2.1.4.8. ), En annan metod äratt inskränka den skadelidandes frihet att kräva vilket av deskadeståndsskyldiga rättssubjekten som han finner lämpligast, men också dettautgör ett alltför vittgående steg i detta sammanhang. Medhänsyn till vad jag nu har sagt bör den jämkningsmöjlighet som är i fråga tasikte enbart på existensen av eller möjligheten till objektsförsäkring.Däremot bör någon ändring inte ske i fråga om regressrätt för ansvarsförsäkringsgivareeller den som är självförsäkrare i fråga om ansvarsförsäkring. Dessa problemhänger nära samman med spörsmålet om en lagreglering av ansvarets slutligafördelning mellan flera solidariskt skadeståndsskyldiga och bör tas upp underdet tidigare berörda utredningsarbetet. Enordning sådan som den jag nu har skisserat kan åstadkommas genom att man infören möjlighet för domstolarna att vid sakskada jämka principalansvar, när detmed hänsyn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter ärskäligt att skadeståndet sätts ned och att sålunda förlusten bärs av denskadelidande själv eller hans försäkringsgivare. Jag vill framhålla att enjämkningsregel av detta slag skulle bidra till ökad nordisk rättslikhet. Enligt§ 25 i den danska försäkringsavtalslagen kan domstol jämka skadeståndsansvar,som rilar uteslutande på reglerna om husbondeansvar (principalansvar) i DanskeLov 3192, när det skadade intresset är skyddat av försäkring på denskadelidandes sida. Avsikten är, att denna bestämmelse skall kvarstå i sakoförändrad också om de föreslagna nya principalansvarsreglerna genomförs. Enmotsvarande bestämmelse i § 25 i den norska försäkringsavtalslagen medgervisserligen inte jämkning när skadan har uppkommit i »näring eller bedrift»,dvs, i näringsverksamhet. Men i den nya norska skadeståndslagen föreskrivs, attskadestånd som åläggs med stöd av de nya principalansvarsreglerna, rilka påsamma sätt som det är tänkt i ersätter de äldre reglerna om husbondeansvar (NorskeLov 3-212), kan jämkas förutom när skadeståndet skulle bli oskäligtbetungande när det med hänsyn till skadans storlek och föreliggandeförsäkringar och försäkringsmöjligheter samt förhållandena i övrigt är skäligtatt den skadelidande själv bär förlusten. Även om den norska jämkningsregelnenligt motiven väsentligen är avsedd att tillämpas för att lindraersättningsansvaret vid katastrofskador, är det tydhgt att en sådan något mer långtgåendejämkningsregel som jag här åsyftar skulle medföra en utjämning av rådandeolikheter mellan norsk och svensk rätt. Inomden enskilda sektorn torde en jämkningsregel av detta slag inte få någon störrepraktisk betydelse. Om den tillämpas enligt de riktlinjer som jag har angett,innebär regeln i stort sett bara all inan befäster den restriktiva praxis somredan har utbildat sig i fråga om regresskrav från försäkringsgivarnas sida.Regeln kommer visserligen atl inverka på självförsäkrares ställning. Mentotalt sett blir verkningarna begränsade, eftersom självförsäkring åtminstonehittills har varit mycket ovanlig inom svenskt näringsliv. Detär framför allt inom den offentliga sektorn som en jämkningsregel av antyttinnehåll skulle få ekonomisk betydelse, eftersom staten och rissa kommuneruppträder som självförsäkrare. För dessa rättssubjekt får emellertid regelnverkningar i båda riktningarna. Å ena sidan leder regeln till att rätten fördessa offentligrättsliga subjekt att som skadelidande kräva ersättning försakskada med stöd av de nya principalansvarsreglerna blir underkastad sammabegränsning som skadeförsäkringsgivares regressrätt. När ersättningskravenligt dessa regler riktas mot staten eller mot en större kommun som ärsjälvförsäkrare, medför å andra sidan principen om likställighet mellanförsäkringsgivare och självförsäkrare att ansvaret kan begränsas till vad somfaller inom ramen för normal ansvarsförsäkring. Vilken räckvidd jämkningsregelnfår i sistnämnda hänseende blir dock självfallet beroende av i vilkenomfattning de nya principalansvarsreglerna görs tillämpliga på deoffentligrättsliga subjekten. Frågan om det allmännas skadeståndsansvaråterkommer jag till i del följande, och jag kommer då också atl särskiltbehandla spörsmålet om principalansvarsreglernas till-lämpning på denoffentliga sektorn (avsnitt 2.3.6.3. Ienlighet med de överväganden som jag har gjort i det föregående förordar jag,att i den nya lagstiftningen tas upp en regel om möjlighet atl jämkaprincipalansvar, när skadeståndet skulle bli oskäligt betungande eller det vidsakskada är skäligt att skadeståndet sätts ned med hänsyn till föreliggandeförsäkringar och försäkringsmöjligheler. Jag kommer att ytterligare berörafrågan om regelns tillämpning vid min behandling av de enskilda bestämmelserna(avsnitt 5.1.3.6. 1 motiveringen rörande det allmännas skadeståndsansvar anfördepartementschefen »i avsnittet» 2.3.6.14. »Skadeståndets storlek» följandeangående jämkning. Av skäl som jag har utvecklat ingående vid minbehandling av frågan om jämkning av principalansvaret i enskild verksamhet(avsnitt 2.2,4,6.) har jag föreslagit, att sådant principalansvar skall kunnajämkas, dels om skadeståndet skulle bli oskäligt betungande, men dels också omdet med hänsyn till förehggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter ärskäligt att ersättning för sakskada sätts ned. Det framgår av vad jag därridhar anfört, att man rid skador på egendom bör kunna gå ganska långt i fråga omatt begränsa en arbetsgivares principalansvar, om en sakskada är eller normalthade bort vara täckt av objektsförsäkring. Å andra sidan bör nedsättning avskadeståndet i princip inte ske i den mån skadan täcks eller hade bort varatäckt av sedvanlig ansvarsförsäkring på arbetsgivarens sida. Jag har därvidutgått från att självförsäkrare vid en tillämpning av jämkningsregeln bör varahelt jämställda med dem som i motsvarande situationer normalt tecknar ansvars-resp. objektsförsäkring.