bet · FV01JuU1 · 1972-12-31 00:00:00 — Remissinstanserna, som har ägnat deima fråga storuppmärksamhet, har i allmänhet anslutit sig till uppfattningen attprimärkommunerna bör få ett betydligt större inflytande än vad utredningen harföreslagit. i kommun utanför landstingskommun utgör naturligavalkorporationer, som genom sin sammansättning återspeglar den partipolitiskaställningen. Om uppgiften att föreslå medborgarrepresentanter i polisstyrelseåläggs dem i fråga om polisdistrikt som omfattar mer än en kommun, kan devaltekniska problemen lösas på ett betydligt enklare sätt än om uppgiften aUtidskall ankomma på primärkommunerna. Praktiska skäl talar sålunda förutredningens förslag. Trots detta kan jag inte ansluta mig till detta. Som jagtidigare har framhållit, ansåg man vid polisväsendets förstatligande att enfortsatt nära kontakt mellan kommunerna och polisen måste behållas. Underförarbetena till reformen diskuterades över huvud taget inte någon annanlösning än att primärkommunerna skulle välja ledamöter i polisnämnd. Det ärvisserligen inte lika självklart att primärkommun bör svara för valet avledamöter i en statlig myndighet som i en samrådsnämnd, men eftersomreformens huvudsyfte är att ge den lokala polisorganisationen en bättrekommunal förankring än vad den nu har bör alla möjligheter att stärka detprimärkommunala inflytandet utnyttjas. Att valmetoden förorsakar något högrekostnader och administrativt sett blir mer komplicerad är enligt min meninginte tillräckligt skäl för att försvaga primärkommunernas inflytande. Mot dennabakgrund förordar jag, att primärkommunerna utan undantag skall utse ledamöteri polisstyrelse. Närkommun- och polisdistriktsindelningsreformerna är helt genomförda, kan manräkna med att ett tiotal polisdistrikt kommer att bestå av mer än sex kommuner.Vissa kommuner måste med hänsyn till sin storlek få rätt att utse två ellerflera ledamöter i polisstyrelse. Det är således uppenbart att alla kommunerinte kan tUlförsäkras direkt representation i styrelsen. Val av ledamöter i polisstyrelse bör i stort settkunna ske på motsvarande sätt som f. n. gäUer vid val av ledamöter ipolisnämnd. Den indirekta valmetoden måste emellertid tUlämpas i störreutsträckning. I annat fall kommer ett stort antal mindre kommuner att bli överrepresenteradei styrelserna. Jag förordar, att ledamöterna skall väljas direkt avkommunfullmäktige bara i de fall då polisdistrikt omfattar en kommun. Dettaleder till att val måste ske genom ombud i omkring 3/4 av polisdistrikten närkommun- och polisdistriktsindelningsreformerna är genomförda, Sådana val böralltid förrättas av minst dubbelt så många ombud som det antal ledamöter soniskall utses. Den nedre gränsen för antalet ombud i ett polisdistrikt bör alltsåvara tolv. Vidare bör man begränsa det antal ombud som varje kommun får utseför att undvika att vissa kommuner får alltför stor dominans iombudsförsamlingen. Polisutredningenhar föreslagit, att man vid utseende av ordförande och vice ordförande ipolisstyrelse bör följa de regler som gäller för kommunala nämnder och såledesanförtro någon av de valda ledamöterna dessa uppdrag. Utredningens ordförandeoch tre experter har däremot ansett, att det är naturligt att polischefen, somhar kunskap om och erfarenhet av polisverksamheten i hela polisdistriktet, blirstyrelsens ordförande. Idenna fråga råder delade meningar bland remissinstanserna. Åtskilliga anseratt polischefen bör vara självskriven som ordförande i styrelsen. Polisstyrelsernaär statliga myndigheter och styrelsebesluteh kommer i relativt storutsträckning att fattas av polischefen ensam. Hans speciella personliga ansvarför verksamheten har inte någon motsvarighet i kommunala nämnder. Frågan omvem som skall vara ordförande i styrelsen behöver därför inte lösas efter detmönster som gäller för sådana nämnder. Inte minst praktiska skäl talar enligtmin mening för att polischefen anförtros uppdraget att vara ordförande. Därmeduppnår man också överensstämmelse med vad som gäller på central och regionalnivå inom polisväsendet. Det är min bestämda uppfattning att denna lösning inteinnebär någon försämring av polisväsendets förankring hos allmänheten utankommer att uppfattas som naturlig med hänsyn till de krav som verksamheten ställer. En annan fråga som angår polisstyrelsernas sammansättning är om personalen bör vararepresenterad i styrelsen. Denna fråga bör . enligt min mening lösas i ettstörre sammanhang sedan pågående utredningsarbete rörande fördjupad företagsdemokratiinom statsförvaltningen har slutförts. har föreslagit bör polisstyrelses arbetsuppgifter i principsammanfalla med de uppgifter som lokal polischef nu har. Ifråga om uppgifternas fördelning mellan styrelsen i plenum och polischefen harjag redan inledningsvis framhållit vikten av att man gör Utredningen har använt den metodiken att de ärenden som skallbehandlas i plenum noga anges i fem olika punkter. I de två första punkternabehandlas viktigare frågor som rör förhållandet mellan polisen och allmänhetenoch i vilka polischef nu skall samråda med polisnämnd enligt bestämmelsen i 57§ polisinstruktionen. Hit hör organisations- och petitafrågor. I den tredjepunkten tar utredningen upp ärenden angående tillsättning av vissakvalificerade polismanstjänster. TUlsättning av sådana tjänster i lönegrad A17 och högre föreslås bli pleniärenden. Enligt den fjärde punkten skallviktigare informationsfrågor avgöras i plenum och enligt den femte andrafrågor som polischefen hänskjuter tUl plenum. Uppräkningen av pleniärendenutgör enligt utredningen inte något hinder mot att styrelsen behandlar andrafrågor av principiell betydelse för polisverksamheten inom distriktet underförutsättning att frågorna inte avser utövandet av operativ ledning. Remissinstansernahar som regel lämnat den föreslagna uppgiftsfördelningen utan erinran. Blandde konkreta organisationsfrågor som styrelserna skall behandla i plenum nämnerutredningen särskilt ärenden angående polisdistriktsindelning, polisstyrkornasstationering och decentraliserad handläggning av polismyndighetsärenden. Idessa ärenden blir medborgarrepresentanternas kännedom om lokala förhållandenoch om kommunernas önskemål av stort värde vid handläggningen. De avvägningarsom måste göras mellan olika intressen är ofta ömtåliga. Även om styrelsernasbefogenheter i ärendena som regel inskränks tUl att avge yttrande tillöverordnade myndigheter, kan man räkna med att de synpunkter som förs framkommer att tUlmätas stor betydelse vid frågans avgörande genom den förankringsom finns bland befolkningen i distriktet. I likhet med de flesta remissinstansernadelar jag utredningens uppfattning att viktigare frågor om organisation ocharbetsordning bör avgöras i plenum. Jag anser också att frågor om förslag tillberäknande av utgifter för polisväsendet i distriktet och andra frågor avstörre ekonomisk betydelse är typiska pleniärenden. Vidförstatligandet ansåg man att frågor om tjänstetillsättningar borde liggautanför polisnämnds befogenhetsområde, eftersom frågorna inte längre skulle hanågon anknytning. I en statlig myndighet bör emellertid avgörandet iärenden angående tillsättning av viktigare tjänster inte förbehållasmyndighetens chef utan avgöras i plenum. Jag förordar därför i likhet medutredningen att frågor om tillsättning av kvalificerade polismanstjänster skallbehandlas av polisstyrelsen i plenum. Den av utredningen föreslagnagränsdragningen efter lönegrad är som har framhållit isitt remissvar i vissa avseenden opraktisk. Eftersom gränsdragningen sker pådetta sätt i alla and- raliknande sammanhang, finner jag emellertid inte någon anledning att nu införaen speciell ordning i fråga om den lokala polisorganisationen. Jaganser i likhet med utredningen att det är naturligt att även viktigare frågorom information behandlas i plenum. I detta sammanhang vill jag ocksåunderstryka vikten av att polischefen fortlöpande informerar övriga ledamöterom polisverksamheten i distriktet. Information om såväl vidtagna som planeradeåtgärder och om olika polisiära behov och problem i övrigt är en väsentligförutsättning för att medborgarrepresentanterna skall få den insyn iverksamheten som är nödvändig för ett aktivt och meningsfyllt deltagande iarbetet. Jagansluter mig helt till utredningens bestämning av de ärenden som bör varapleniärenden. Ärenden som inte kan hänföras till någon av punkterna iuppräkningen skall sålunda avgöras av polischefen ensam. Givetvis bör det intefinnas något hinder mot att styrelsen diskuterar andra frågor av principiell betydelseför polisverksamheten. Jag vill dock än en gång understryka, att inte ens allade ärenden som i och för sig kan hänföras till uppräkningen skall behandlas iplenum. Ärenden som innebär utövning av polisledning faller nämligen heltutanför medborgarrepresentanternas befogenhetsområde. Enligtlagen (1964: 317) om vad som avses med polismyndighet förstås med dettabegrepp i allmänhet polischefen i orten. Som nämnts skall polisstyrelse iprincip överta de uppgifter som ankommer på lokal polischef. Vissauppgifter skall avgöras av styrelsen i plenum och övriga av polischefen ensam.Konstruktionen blir alltså den att både polislednings- ochförvaltningsuppgifterna åläggs polisstyrelsen, trots att uppgifterna i storutsträckning skall fullgöras av polischefen. Mot denna bakgrund kan dennuvarande i den särskilda lagen givna definitionen av vad som avses medpolismyndighet inte behållas. I stället bör ges en regel av innebörd att medpolismyndighet skall förstås polisstyrelsen i distriktet, om inte annat följerav lag eller annan författning. Kungl.Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer avgör enligt 2 § nyssnämndalag frågor om delegation av polischefs uppgifter till andra tjänstemän inompolisväsendet. Delegationen sker så, att Kungl. Maj:t fastställer ramen fördelegeringen och bemyndigar underordnade myndigheter att bestämma hur defastställda grunderna skall tillämpas i konkreta fall. Med den bestämning avpolismyndighetsbegreppet som jag har förordat kan upgifter som i lag eller annanförfattning har ålagts polismyndighet genom föreskrift i den instruktion förpolisstyrelse som kommer att utarbetas delegeras tUl polischefen eller annantjänsteman i distriktet. Har däremot polischef i lag eller annan författningsom har beslutats med tUlagts viss uppgift, kan sådan uppgift intedelegeras från polischefen genom instruktion utan endast med stöd av lag ellermotsvarande författning. I enlighet härmed har inom justitiedepartementetupprättats förslag till lag om vad som avses med polismyndighet m. m. Den igällande rätt föreskrivna begränsningen i möjligheten att delegera polischefsuppgifternär det gäller frihetsberövanden har därvid behållits i sak oförändrad. Den nyalagen är avsedd att ersätta den nuvarande lagen om vad som avses medpolismyndighet. Vidareläggs fram förslag om upphävande av lagen (1964: 320) om polisnämnder. Ifråga om distriktsindelningsreformen har jag förordat ett successivtgenomförande. Jag räknar med att den första etappen av reformen bör kunnagenomföras . Polisstyrelsereformenmåste givetvis genomföras på en gång i samtliga polisdistrikt. Som utredningenhar framhållit är det angeläget att reformen genomförs så snabbt som möjligt.Av praktiska skäl bör emellertid styrelserna inte inrättas innan den förstaetappen av indelningsreformen har trätt i kraft. I annat fall måste styrelserväljas i samtliga nuvarande polisdistrikt och sedan efter relativt kort tidavskaffas i de distrikt som upphör genom sammanläggning vid genomförandet avden första etappen. a. med hänsyn till den kostsamma och administrativtkomplicerade indirekta valmetoden anser jag att ett sådant förfarande ärolämpligt. Enligt min mening talar starka skäl för att polisstyrelsereformengenomförs i samband med den första etappen av indelningsreformen. Om tidpunktenbestäms till , tillgodoser man i viss mån önskemålet om ettsnabbt genomförande och undviker i stor utsträckning olägenheterna av attnyinrättade styrelser måste avskaffas. Jag förordar därför attpolisstyrelser inrättas i samtliga polisdistrikt . Länen har av ålder bildat verksamhetsområden förden regionala polisorganisationen. års reform ompolisväsendets förstatligande var landet indelat i ett mycket stort antalpolisdistrikt. Den regionala uppgiften att samordna polisverksamheten mellandistrikten hade då en sådan omfattning att det saknades anledning attifrågasätta länen som verksamhetsområden för den regionala polisverksamheten.En betydande minskning av de regionala samordningsuppgifterna blev följden av1965 års reform genom att polisdistriktens antal minskades från 554 till 119.Under förarbetena till reformen ansågs det ändå inte nödvändigt att ta uppfrågan om att bilda större regionala verksamhetsområden än län. I Gotlandslän, som bildar ett enda polisdistrikt, ansågs emellertid avsaknaden avsamordningsuppgifter inom länet kräva en särorganisation och någon tjänst somlänspolischef inrättades inte i länet. Man övervägde en liknande särregleringi Jämtlandslän, som består av två polisdistrikt, men stannade för att där tillämpanormalorganisationen. Avmin redogörelse i det föregående har framgått, att länen enligt poUsutredningeninte längre är lämpliga som verksamhetsområden för den regionalapolisverksamheten, eftersom funkrionerna genohigående är knutna till störreområden än län. Utredningen har särskilt framhållit att trafikövervakningen,som är en av de viktigaste operativa uppgifterna för de regionalapolisorganen, i stor utsträckning måste inriktas på stora samordnade insatserav personal och materiel. Det har visat sig nödvändigt att iviss omfattning samordnar och planerar trafikövervakningsarbetet och därvidsammanför länen i regioner som i stort sett motsvarar mUitär- ochcivilområdena. Enligt utredningen är länens resurser som regel inte hellertillräckliga för en effektiv planering av den brottsbekämpande ochbrottsuppdagande verksamheten eller för snabba effektiva insatser vidallvarliga ordningsstörande händelser. Vidare anser utredningen, att det är avstor betydelse att det regionala polisorganet har en bärkraftigpersonalorganisation, omfattande chef, ställföreträdare och två enheter, medtillgång till polismän som är specialister inom olika grenar av polisverksamheten.En sådan organisation, som är nödvändig för att bl. a. inspektionsverksamhetenskall kunna fullgöras på ett tillfredsställande sätt, kan enligt utredningen avkostnadsskäl inte tillföras länsstyrelserna, eftersom arbetsuppgifterna inteskulle bli tillräckliga för personalen i ett verksamhetsområde som omfattarbara ett län. Utredningenhar tillmätt de nu anförda förhållandena stor betydelse vid sittställningstagande till behovet av en ändrad indelning på regionplanet.Reformbehovet har emellertid också bedömts mot bakgrunden av de konsekvensersom distriktsindelningsreformen kommer att få för den regionalapolisverksamheten. Genomförs reformen på lokalplanet, minskar antaletpolisdistrikt i så gott som samtliga län och det blir de minst bärkraftigadistrikten som faller bort. Efter en sådan reform motiverar de regionalauppgifterna enligt utredningen inte en organisation i nuvarande form, i varjefall inte i flertalet län. Det är således bristerna i den regionalapolisorganisationen och distriktsindelningsreformens verkningar som enligtutredningen gör det nödvändigt att frångå länen som verksamhetsområden för deregionala polisorganen och i stället föra samman två, tre eller fyra län polisregion. Fleraremissinstanser har anslutit sig tUl utredningens förslag att dela in landet iåtta pohsregioner och det finns också några som förordar en indelning i sexregioner. Enligt min mening torde det inte råda något tvivel om attutredningens indelningsförslag skapar goda förutsättningar för en effektiv ochrationell regional polisverksamhet. För att möta den brotts- ochtrafikutveckling som vi har i landet är det givetvis också av stor vikt attpolisens resurser utnyttjas på bästa sätt. kanalltså anföras för att en genomgripande omorganisation av den regionalapolisverksamheten bäst skulle tUlgodose dessa syften. Emellertid har enmajoritet av remissinstanserna, däribland samtliga länsstyrelser utom en,bestämt motsatt sig att man gör en sådan organisationsändring på regionplanetinnan den tillsatta utredningen, länsberedningen, har gjort ensamlad bedömning av den regionala samhällsförvaltningens uppgifter ochorganisation. 1 det följande kommer jag att närmare utveckla min syn på dennafråga. Frånslutet av och oavbrutet under praktiskt taget harett omfattande utredningsarbete om länsorganisationen pågått. Förslag har delvis från skilda utgångspunkter lagts fram av länsindelningsutredningen,länsförvaltningsutredningen, landskontorsutredningen ochlänsdemokratiutredningen. Dessa förslag har legat till grund för den partiellaomorganisation av länsförvaltningen som trädde i kraft och bl.a. innebär att länsstyrelserna leds av en styrelse, som består avlandshövdingen och tio särskilt utsedda medborgarrepresentanter. Förslagenbildar också utgångspunkt för det arbete som pågår inom länsberedningen.Beredningen skall enligt sina direktiv sammanfatta och kompletterautredningsmaterialet innan statsmakterna slutligt prövar den regionalasamhällsverksamhetens organisation. En viktig uppgift för beredningen är attbedöma behovet av samordning såväl inom varje verksamhetsgren som mellan olikaverksamhetsgrenar och lägga fram förslag till organisation av samhällsverksamhetenpå regional nivå. En annan viktig uppgift är att ta ställning till lämpligageografiska arbetsområden för den sekundärkommunala verksamheten och för dendecentraliserade statliga förvaltningen. Områdena bör i största möjligautsträckning sammanfalla men ett differentierat regionalt mönster medsamordning på olika nivåer, t. ex. i län och i länsblock ellerplaneringsregioner, kan tänkas. I direktiven framhålls, att beredningensarbete inte bör hindra att partiella reformer genomförs på områden där sådana framstårsom särskilt angelägna men att en förutsättning härför självfallet är attstatsmakternas framtida ställningstaganden inte föregrips eller avsevärtförsvåras. EnUgtmin mening måste sistnämnda synpunkt beaktas vid bedömningen av vilka åtgärdersom nu bör vidtas i fråga om den regionala polisverksamheten. Polisutredningenhar ansett, att en reform på detta område är brådskande och att förslaget inteföregriper eller försvårar ett ställningstagande till den regionalasamhällsförvaltningen i övrigt. Utredningens förslag innebär att länsstyrelseninte längre skall vara högsta polismyndighet i länet och att antalet regionalaverksamhetsområden minskar från 27 till 8. Som framgått är frågan om den regionalasamhällsförvaltningens uppgifter och organisation föremål för en sammanfattandebedömning inom länsberedningen. Ehuru en reform av den regionalapolisverksamheten är angelägen är det med hänsyn härtillinte lämpligt att nu ta ställning tUI frågan om befattning medpolisverksamheten. Jag vill också framhålla att polisutredningens förslaginnebär att inom varje polisregion flera län kommer att bindas samman på ettsätt som kan medföra svårigheter när det gäller inte bara att tillgodoseönskemålet att verksamhetsområdena om möjligt bör sammanfalla med områdena förandra förvaltningsverksamheter utan också att passa in de polisiäraarbetsområdena i ett differentierat regionalt mönster. Fastställs en indelningav landet i åtta polisregioner, är det möjligt att man med hänsyn tUl behovetav samordning mellan olika verksamhetsgrenar inom förvaltningen tvingas följadenna indelning i vissa fall trots att en annan indelning, som hade kunnataccepteras för polisväsendets del, skulle ha varit klart lämp-Ugare. Motden redovisade bakgrunden anser jag att ett genomförande av utredningensförslag till regional indelning för polisväsendet innebär risker för attstatsmakternas framtida ställningstagande tUl de regionala problemen föregrips.Jag kan därför inte förorda att förslaget nu läggs tUl grund för en reform. Distriktsindelningsreformenfår emellertid sådana konsekvenser för den regionala polisorganisationen attdenna i vissa fall måste ändras utan att resultatet av länsberedningens arbeteavvaktas. Det är inte rationellt att vissa län även i fortsättningen får bildaunderlag för en organisation i nuvarande form. Frågan blir då vad som kan görasnu utan att det föregriper kommande reformer. Någraremissinstanser har förordat, att man går fram försiktigt och inte i något fallutökar de regionala verksamhetsområdena. I län som kommer att bestå av ett endapolisdistrikt bör därför den organisation som tUlämpas i läninföras. Mot en sådan lösning kan anföras att den nuvarande organisationen iGotlands län är anpassad efter de speciella geografiska förhållandena och attdet inte är lämpligt att använda organisationsformen i något annat län medhänsyn till bl. a. frekvensen av samordningsuppgifter mellan fastlandslänen.Vidare kommer distriktsreformen på lokalplanet att medföra en betydandeminskning av samordningsuppgifterna inom länen genom att de minst bärkraftigapolisdistrikten, som är särskilt krävande från samordningssynpunkt, fallerbort. Jag kan därför inte förorda en lösning som innebär att länen i samtligafall behålls som regionala verksamhetsområden. Enligtmin mening måste en partiell reform inriktas på en viss breddning av denregionale polischefens verksamhetsområde. En sådan lösning skapar ocksåförutsättningar för att komma till rätta med en del av de brister som denregionala polisorganisationen nu har. Reformen bör emellertid betraktas som ettprovisorium och inte göras mer omfattande än vad som är nödvändigt för atttillgodose ett rimligt krav på effektivitet och rationell organisation. Jagförordar därför att län med etteller två poUsdistrikt förs samman med angränsande län till ett regionaltverksamhetsområde. Möjligen kan även län med tre distrikt komma i fråga försammanföring med annat län. Beträffandeett ganska stort antal län torde reformen på lokalplanet inte få sådanaverkningar att en sammanföring med annat län tiU ett verksamhetsområde behöverske. Dessa län kommer således även i fortsättningen att bilda självständigaregionala verksamhetsområden. I de fall då en utökning av det nuvarandeverksamhetsområdet är nödvändig, bör som regel bara två angränsande län förassamman. Det bör emellertid vara möjligt att i något enstaka undantagsfall bildaett verksamhetsområde som omfattar tre län. Jag vill dock understryka att skälenför en sådan lösning måste vara synnerligen starka. Denutökning av de regionala verksamhetsområdena som jag sålunda förordar kräverett ställningstagande i organisationsfrågan. Eftersom åtgärden att ökalänspolischefens verksamhetsområde genom att i vissa fall föra sammanangränsande län måste ses som ett provisorium i avvaktan på statsmakternasframtida ställningstagande till lämpliga verksamhetsområden för hela den regionalasamhällsförvaltningen, bör utgångspunkten vara att även ändringar i dengällande organisationen skall undvikas. I varje fall bör ändringar i görligastemån begränsas. Den organisationsform som införs måste emellertid skapaförutsättningar för en rationell och effektiv regional polisverksamhet. Jaghar nämnt att den organisation som finns i inte är lämpligi andra län ens om länet omfattar bara ett polisdistrikt. I län med två ellerflera polisdistrikt är en sådan organisationsform helt otänkbar. Inte heller debåda lösningarna med gemensam länspolischef för två eUer flera län skaparenligt min mening förutsättningar för en rationell och effektivpolisverksamhet, i varje fall inte om man behåller den uppgiftsfördelningmellan och länspolischefen som gäller. Den organisationsformsom polisutredningen har förordat regionpolisstyrelsealternativet innebäratt den anknytning till som polisverksamheten av ålder har haftmåste brytas. Ett ställningstagande till en sådan organisationsform bör docksom jag redan har anfört föregås av en samlad bedömning av frågorna om denregionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisation.