prot · FU0934 · 1971-12-31 00:00:00 — MöjUgheterna tUl löneökningar som höjer denreella köpkraften blir sämre. Det är alltså nackdelar både när det gäller denekonomiska balansen och den ekonomiska utveckUngen. Som jag redan har påpekat är det särskUt skattepolitikensom inger oro. Skatterna har nått sädana höjder att man börjar kippa efterandan. Låt oss studera ett exempel och anta alt en person tjänar30 och vUl öka sin disponibla inkomst med föratt kompensera sig för föregående ärs prisstegringar. Eftersom föregående årsprisstegringar var så starka behöver han ytterUgare i disponibelinkomst för att inte ha tryckts tUlbaka. Han måste då ställa vissa lönekrav, men eftersom skattutgår på dessa lönekrav, måste han begära mer än . Han måste begäranästan eller . Av dessa blir det kvarungefär när han betalt den direkta skatten. Sedan får hanvidkännas minskade bostadstUlägg. Kvar blir då . Det räckerändå inte riktigt för att klara upp prisstegringarna under föregående år,eftersom han då har indirekta skatter i form av ökad moms att betala. Jag harinte utgått från att detta är en person som begär något extra utanendast att det är en person som försöker hålla sig på oförändrad nivå och sommåste göra sådana från stabiliseringssynpunkt orimliga lönekrav för att klaraupp sina affärer. Vad sker beträffande företaget och kommunen eller den somär arbetsgivare, staten t. ex., som måste ut med dessa stora löneökningar? Jo,dä behövs ökade priser och skatter för att klara det hela. Pä det viset är det oundvikligtatt vi försämrar vår internationella konkurrenskraft och att många företagkommer att gä över ända. Det är inte nägon slump, tror jag, att vi under desenaste åren haft en kraftig försämring av vår utrikesbalans och att vi underhögkonjunkturåret haft en ökning i antalet företagskonkurser med ungefär 30procent och att antalet varsel om driftUiskränkningar ökade från 320 under 1969tUl 680 och att antalet arbetslösa om man däri räknar in även demsom omskolas och går på beredskapsarbete också ökat kraftigt och är uppe i140 000 trots den milda vintern. Det är som också påpekade eltanmärkningsvärt förhållande. Den här saxen mellan prishöjningar och högaskatter klipper sönder möjligheterna att använda finanspoUtiken pä samma sättsom man enligt läroböckerna skulle kunna tänka sig för alt stabUisera ekonomin. Finansministern brukar ibland tala om en "stram"budget när han med hjälp av skattehöjningar har skaffat staten högre inkomster.Men när man gör sådana här bedömningar skall man inte glömma bort att en budgetmed skatteökningar är hopkommen på ett sätt som utlöser krafter, som kastaromkull den skenbara ekonomiska balans som man tycker sig kunna utläsa urbudgeten. En budget är ett fotografi, frän vUket man inte med lätthet kanutläsa vUka krafter som satts i rörelse genom det sätt, på vUket budgeten ärkomponerad. Men en rörelse finns där. Om det skett med skattehöjningar gärrörelserna i en riktning som skämmer den bild som fotografiet som sådant kantänkas förmedla. Det finns i den senaste statsbudgeten två siffror, som välsammanfattar läget och de krafter som gör sig gällande. Man räknar med attlönesumman skall stiga med sä där nästa är. Men de reala disponiblainkomsterna, dvs. det som blir kvar efter skatter och prisstegringar,transfereringar och sådant, beräknas öka med bara I procent. Den socialdemokratiska majoriteten i finansutskottet tycksvara medveten om att det finns svårigheter av det här slaget. Man erkänner attde enskilda människorna försvarar sig på olika sätt mot de höga skatterna, ochså skriver man: "EnUgt utskottets mening skärper företeelser av detta slagytterUgare kraven pä finanspolitiken i dagens ." Hur man skaU tolka detta uttalande är inte riktigt klart,men det kanske vi snart kommer att få veta. Om socialdemokraterna tolkar det säatt man mot den bakgrunden måste ytterUgare höja skatterna, tror jag man ärinne på en farlig väg. Detta är den allvarUga ekonomiska situation vi hamnat i pågrund av spänningen mellan regeringens kortsiktiga stora egna utfästelser ochde minskade resurserna att uppfylla dem. Vi haralltså ett kraftigt underskott i vär bytesbalans, och man väntar att detskaU kvarstå nästa är. Och om det nu skulle bli nägon förbättring pä värhandelsbalans, räknar även finansministern med att den skaU vara ganskatUlfälUg. Vi har snabba prisstegringar att se fram emot 34procent säger man i finansplanen, och dä har man inte räknat med demomshöjningar som inträffade . Jag skulle ocksä tro att denbedömningen är alldeles för låg och att inflationen kommer att bli snabbare änvad finansministern räknar med. Arbetsmarknaden befinner sig i oro, som vi vet. Utrymmetför standardförbättringar kommer inte att växa annat än mycket långsamt. Manfrågar sig om egentligen bakom de statistiskt redovisade möjligheterna tUlökningar Ugger några verkliga förbättringar, herr talman, när man tagit hänsyntUl olika tUlkommande belastningar, t. ex. de kostnader som uppstår i sambandmed miljöförstöringen, för en byråkratisk ansväUning, eller för en sådan enkelsak som ökade resvägar tUl arbetet saker som belastar den enskUdes ekonorruutan att det är för honom någon som helst förbättring, även om han skuUe fälitet mer pengar att klara av dessa belastningar med. Vidare utmärks läget av att räntorna som bekant ärskyhöga. Det är dyrt och svårt att fä låna pengar tUl en utbyggnad avnäringslivet här hemma för att klara anspråken på vär ekonorru och klara vär utrikesbalans. Finansministern räknar med att industrUnvesteringarna skaUöka . Det förefaller otroligt, om inte ytterligare ätgärdervidtas. Men ytterUgare åtgärder är man rädd för att vidta med tanke på att omvi lånar pengar i utlandet skall man oroa sig för att dessa pengar skall slinkaur landet och valutareserven därmed försvinna om vi skulle sänka räntan. I denprelirrunära nationalbudgeten räknar man därför i stället med att det skaU blien uppgång i industrUnvesteringarna med . Vidare har vi att räkna med att skattetrycketkommer att skärpas ytterUgare, inte minst tUl följd av den inflation som föraUa människor upp i högre skatteklasser utan att de därför fått några realaytterUgare pengar att klara dessa skatter med. Jag tror läget kompliceras ytterligare av att nedgången ikonjunkturen tycks kunna bli kraftigare än man först hade anledning tro. skulle man vUja hoppas att en sådan här beskrivning ären svartmålning. Jag hoppas det också för min egen del, men när jag målar dennabild gör jag det inte som en oppositionspolitiker som är ute i det taktiskasyftet att svärta ned. Som jag uppfattar det är det aldrig någon idé i politikatt kritisera i onödan. Då blir man snart överbevisad om att man hade fel. Manvinner mycket mer på att försöka se sanningen i lugn och ro och försökaurskilja verkligheten. Verkligheten är att har en stark ekonomi. Dettakan förvisso även räknas socialdemokratin tUl godo för den ekonomiska poUtiksom förts genom decennierna. Men verkligheten är också att vi på slutet fåtten, som jag uppfattar det, allvarUg försvagning i vårt ekonomiska läge.AllvarUga krafter verkar på vår ekonomi i negativ riktning. Den kritik vi från moderat sida tidigare framfört har kansketUl en del varit överdriven, men endast, herr finansminister, i det avseendetatt vad 2 protokoU 1971. vi varnatför genom årens lopp har kommit att inträffa något senare än vi kanske tänkteoss. Men har det alltså inträffat. För min del är jag dock övertygad om att utveckUngen kanvändas tUl det bättre om man följer en annan ekonomisk politik i enUghet medvad som sagts från moderat håll och i enUghet med vad som sägs avfinansutskottets reservanter. Det grundläggande måste vara att skapa förutsättningar förett nytt socialt kontrakt som kan ersätta de spänningar vi befinner oss i. Detskulle vara uppgiften för ett sådant här ekonomiskt-socialt råd och förStabiUseringspolitiska konferenser. Att det är möjUgt att även i kompliceradefrågor nä en vid enighet visar erfarenheten från den s. k. aUmänna skatteberedningen. Jag tror ocksä att det för att minska motsättningarna isamhället är betydelsefullt att låta oUka sparstimulerande åtgärder ha tillsyfte att åstadkomma ett vidgat självägande. På det viset kan man låta samhäUetvUa på samma grund som givit det dess stabUitet genom århundradena.Sparstimulerande ätgärder behövs även för att skaffa fram pengar som krävs föratt man skall kunna bygga ut produktionen sä att det kan bli verkUgalönehöjningar i stället för bara fortsatta prishöjningar och för att man skaUkunna bättra på vår utrikeshandelsbalans. Socialdemokraterna tycks inte förstå detta. De tror attdet skall kunna bU investeringsökningar utan ett ökat sparande. Det finner jagmärkvärdigt. Vi mäste vidta åtgärder. Vi måste genast lätta på kreditmarknadenför att stimulera tUl investeringar. Det är egentUgen komiskt att lyssna tUlsocialdemokrater när de ena ögonblicket med ett myndigt tonfaU talar om vårtnationella oberoende gentemot EEC och i nästa ögonbUck genom en utomordentligtskral ekonomisk politik försätter sig i ett utpräglat beroendeförhållande.Flertalet länder har sänkt sina räntor men inteSverige. Varför inte det, ? Därför att socialdemokratisk politik harkommit att bygga på en omfattande skuldsättning tUl utlandet. Och är manrädd för att pengarna skaU strömma ur landet, så att man får se botten i herrÅsbrinks kassakista nere i . Detta, herr finansminister, är attförsätta landet i étt utpräglat beroendeförhåUande och rimmar mycket Ula med deolika andra vackra uttalanden som görs t. ex. i EEC-debatten. Vi reservanter kan också, nu när landet har försatts inågot av en tvångssituation, tänka oss en upplåning i utlandet. Men det kaninte nog understrykas, herr talman, att det inte får bli en sådan upplåning somunder , då pengarna inte användes så mycket tUl ökade investeringarutan tUl konsumtion och därigenom tUl att försvåra i stäUet för att underlättaframtiden. Vi anser också att man måste satsa mer pålokaUseringspoUtik. Det är bättre att ge dem som vUl bo kvar i stödområdetmöjUgheter att göra så än att sedan dit tvångsförflytta människor som inte vUlvara där. En riktig lokaUseringspoUtik måste arbeta mer med genereUa medel änsom hittUls har skett. Det blir dyr lokaUseringspoUtik när skaUresa rant och släppa ner pengar från heUkopter. Det vore bUUgare att medgenerella metoder underlätta arbetskraftens och företagandets vUlkor istödområdena. Jag tror att socialdemokraterna har en övertro på vad de centrala myndigheterna kanåstadkomma t. ex. när det gäller lokaUseringspoUtik. Detär även vår uppfattning att för att nå goda fömtsättningar förvälståndsförbättringar måste anstränga sig för att få ett långt gåendesamarbete med EEC. Det är beklagligt att regeringen har givitintryck av att vUja retirera något från sina tidigare positioner. Det rimmarmycket Ula att utställa stora växlar på vär ekonomi utan att stödjade vUlkor, under vUka denna ekonomi skaU arbeta. Föratt lätta på trycket på de ekonomiska resurserna fordras det också enrationaUsering av den offentliga verksamheten och sparsamhet med offentUgamedel. Därigenom tror jag att man kan inleda en rimligare skattepolitik än densom nu förts. Avsikternamed moderata samlingspartiets uppläggning av skattepolitiken är inte attskatteinkomsterna nödvändigtvis skall sänkas utan att skattesatserna skaUsänkas. Blir skattesatserna för höga, blir skatteinkomsterna lägre än deannars skulle vara. Den kommun som t. ex. bestämde sin skattesats tUl 50 kronorskuUe få rrundre skatteinkomster än en annan kommun som uppträdde förnuftigare.Den här kommunens skatteinkomster skulle komma att sjunka om man höjdeskattesatsen på det sättet. Den ekonomiska utvecklingen i kommunen bleve dåUg.Precis detsamma gäller för staten som helhet. Om vi hade haft samma tUlväxttakti vårt land som man haft i jämförbara OECD-l.nder under föregående är, skuUestaten, , ha haft nästan I 000 mUjoner kronor mer i skatteinkomster,och det utan höjningar av skattesatsen, herr finansminister. Det hade varittrevligt. De I 000 miljonerna skulle kunna användas tiU mänga bra ändamål, somnu får eftersättas. a. skulle denna miljard, herr finansrrunister, kunnaanvändas tUl att inleda en sänkning av skattesatserna Uksom tiU en hel delandra betydelsefuUa saker, som får sättas i efterhand. Detär så jag vUl se skattepolitiken: en gradvis sänkning av skattesatserna,möjliggjord genom en förbättrad ekonomisk tiUväxt. Denna gradvisa sänkning kani sin tur leda tiU en utveckUng av skatteinkomsterna som blir gynnsammare änden annars hade varit. Genomsin envetna höjning av alla skattesatser försämrar ekonomin. Det ärhan och inte alls hans motståndare som skaU svara pä den fråga som reser, nämligen om vad man egentligen vUl dra in på. Det är som skaU svara pä den frägan, eftersom en försvagning av ekonomin hartvingat honom tiU en långtgående inskränkning av ambitionerna, t. ex. för dettaår. Enviktig uppgift för staten är också att hålla tUlbaka belastningen påkommunerna, så att de kan föra en rimligare skattepolitik. Finansministernbrukar alltid säga att det inte är han utan kommunerna som genomförskattehöjningarna eller åtminstone det mesta av dem, men det är ett mycketsvagare argument än vad viU ge intryck av. Staten lägger stora lasspå kommunernas bördor och framtvingar på detta vis skattehöjningar. ex. genom sitt system för återbetalning av kommunalskatter infört etttvångslån hos kommunerna, som för löpande budgetår kan uppskattas tUl , och detta tvångslån kostar uppenbarligen kommunema pengar.Staten har vidare höjt mervärdeskatten ocharbetsgivaravgiften, och detta kostar kommunerna stora pengar. Skatteraserietvisar sig ganska klart genom att den ena parten börjar läggaskatt på den andra parten, som i sin tur lever på skatteinkomster. Det äronekligen ett konstigt förhäUande. Staten fattar vidare via riksdagensmajoritet och via de centrala myndigheterna en läng rad beslut, som kostarpengar för kommunerna. Den virriga planeringen på t. ex. skolans område harblivit mycket dyrbar för mänga kommuner. Det finns mycket att kritisera och det finns också en hel del attberömma i regeringens ekononuska politik, men vad jag väsentUgenär oroad över är det ekonomiska läge som vi försatts i. Ju lättare det är attkritisera, desto betydelsefullare är det emellertid att ange ett för helaoppositionen gemensamt altemativ. Ett sådant föreligger i den reservation somfogats vid finansutskottets betänkande nr 1. Jag ber, herr talman, att fåhemställa att denna alternativa finansplan antages. Idetta anförande instämde herrar i , , , ,RegnéU, Schött, , , , och ,samt herrar HerneUus,i Gäddvik, NUsson i Agnas, ,, , , NUsson i Trobro och (samtliga m). iStockholm (vpk): Det finns inga större meningsskUjaktigheter mellan finansutskottetssocialdemokratiska majoritet och dess borgerliga minoritet. Detta gäUer iverkligheten också och moderata samlingspartiet, aU uppresningtiU trots. Att en sådan enighet föreligger sägs också klart ut ifinansutskottets betänkande, där ett viktigt avsnitt har följande lydelse; "uppfattning råder i stort sett principieU enighet när det gäller deaUmänna målen för den ekonomiska poUtiken i värt land. Det man har olikameningar om är avvägningar på marginalen och framför aUt vUka medel som skallanvändas för att nå de uppstäUda målen." har alltså egentUgenredan fått svar på sina frågor. De reservationer som avgivits av de borgerligapartiernas representanter i finansutskottet gäUer också detaljer elleravvägningar pä marginalen. Det är verkligen ingen alternativ finansplan som manhar presenterat. Det är förvånande, herr talman, att man från borgerUg sida t. ex.år kan föra en diskussion om nödvändigheten av stabUiseringspolitiskakonferenser när man i själva verket är överens med regeringen om huvuddragen iden ekonomiska politiken. När enighet redan skapats, vad behövs då konferensertUl? Vadär det då man är enig om? FormeUt talar man om att de centrala målen för denekonomiska politiken är: full sysselsättning, fortsatt hög tiUväxttakt, jämnareinkomstfördelning samt bättre regional balans. HärtiU kommer kravet påstabilisering av prisnivån. Det är alltsammans vackra honnörsord. Men vUkenverklighet finns bakom dem? Och vUka är de faktiska följderna av den politiksom socialdemokrater och borgerUga nu äreniga om att rekommendera och genomföra? Var är den fulla sysselsättningen? Verkligheten är ju attvårt land tiU följd av den politik som förts fått en industriell reservarmé avskrämmande omfattning. Enligt låginkomslutredningen fanns det 1966 nära 400 000personer som pä grund av öppen arbetslöshet och 600 000 å 700 000 personer sompå grund av dold arbetslöshet endast delvis eUer inte alls hade någotförvärvsarbete. Summan av öppen och dold arbetslöshet utgjorde med andra ordgrovt räknat I rrUljon människor, eller av arbetskraften. Vad menar man med fortsatt hög tUlväxttakt? Vad man syftarpå är en ökning av bruttonationalprodukten, dvs. summan av landets produktionav varor och tjänster, beräknad på traditionellt sätt. Men man räknar inte medhur miljön förstörs och naturkapital fördärvas genom ohämmad exploatering. Manräknar inte med hur människor sUts ner fysiskt och psykiskt i produktionen ochi ett samhälle som inte är byggt för att motsvara deras behov. Man räknar intemed hur människor i aUt större antal stöts ut ur produktionsUvet och attavfolkningsbygderna får aUt svårare att överleva. Det viktiga är attbruttonationalprodukten ökar. Var är den jämnare inkomstfördelningen? Klyftorna ifördelningen av inkomster och förmögenheter har inte minskat under det senasteårtiondet utan snarare ökat. EnUgt låginkomslutredningen hade 1966 drygt 18procent av de anställda en total inkomst understigande IO och ca 35procent en total inkomst understigande . 400 000 människor måsteförra året gå tUl socialvården för att kunna klara sig. Vad menas med bättre regional balans? Är det inte etttäckord för samma politik som lett tiU att 110 000 människortvingats flytta från skogslänen? Är det inte bara en falsk flagg, under vilkenman vUl genomföra den fortsatta avfolkning som uttrycks i de officiellaprognoserna och enligt vUka de s. k. avfolkningslänen fram tiU 1980 skallföriora ytterUgare 100 000 människor? Vad är verkligheten bakom talet om stabilisering avprisnivån? Är det utvecklingen som är mönstret, då priserna påkonsumtionsvaror ökade med i genomsnitt ? I är har statsmaktema varitförutseende nog att genom höjningen av momsen garantera en grundfond iprisstegringen . När regeringen nu i praktiken börjat avvecklaprisstoppet kan konsumenterna med fraktan motse . Man skaU ha ettegenartat språkbruk för att benämna detta stabUisering av prisnivån. Sådan är aUtså den verkUghet som hittUls har funnits bakomhonnörsorden full sysselsättning, jämnare inkomstfördelning osv. Finns detnågra skäl som talar för att den ekonomiska politik som regeringen och deborgerliga s. k. oppositionspartierna nu vUl bedriva leder tUl ett annat ochför befolkningens stora majoritet gynnsammare resultat? Eiughetenmellan regeringen, de borgerUga partierna och storkapitalet syftar tUl attbefordra detta senares intressen. Regeringen satsar direkt på att stärka de kapitaUstiskaföretagens konkurrensförmåga. Den begränsar nu inte sin politik tiU enbart enanpassning tUl det kapitaUstiska näringsUvets rörelser utan avser att gripa in direktför att befordra företagsägarnas intressen. Ett särskUt investeringsavdrag skaU ges företagen. Industrisektorn ges företräde vidkreditgivningen. Den statUga investeringsbanken skaU medverka tiUexportkrediter för att hjälpa privatföretagen och i detta syfte t. o. m. lånaupp pengar utomlands. Hela denna politik är avsedd att stärka kapitaUsmen. Denkommer att ytterUgare öka storfinansens profiter och maktställning i dettaland. Klyftorna i fördelningen av förmögenheter och inkomster kommer att bUännu större. Koncentrationen av kapital och befolkning kommer att fortsätta.Den industriella reservarmén kommer med denna politik att tUlväxa och bli ännustörre. Inflation och prisstegring kommer att drivas vidare. Hur kan man talaom jämlikhet och ge ytterUgare favörer åt storkapitalet? Såväl i finansplanen som i finansutskottets betänkandeskjuter man in sig på att kritisera de lönarbetande och deras strävanden. Mantalar negativt om "kompensationstänkande" och"löneglidning". Men ingen kritik riktas mot kapitalet, som vetat attväl kompensera sig genom prishöjningar och spekulation. Och man förtiger attden s. k. "lönegUd-ningen" dvs. lönestegring utanför avtalsramen huvudsakligen är en följd av lönarbetarnas ökade prestation och arbetstakt. Det är aUtså ett mycket partiskt resonemang somfinansutskottet här för. Detta gäller också diskussionen av förhållandet meUanlöner, finanspolitik och efterfrägelryck. Prishöjningarna har ju inte främstvållats av löneökningar utan av näringsUvets stora realkapital- ochlagerinvesteringar. Men av detta drar man sedan slutsatsen att man mäste stramaåt konsumtionen, motverka effekten av lönestegringarna och dämpa takten ikommunal- och bostadsinvesteringar. En sådan rekommendation är både ologisk ochoriktig. I finansplanen finns ingen diskussion av frågan om hur manskaU få tUl stånd en förbättring av inkomstfördelningen och av fördelningenlöner i förhåUande tiU profiter. Det räknas som en självklarhet med attstatsbudgeten framöver i stigande grad skall finansieras viamoms och annan indirekt beskattning. Även på denna punkt är det lönarbetarnasstora flertal och särskUt låginkomsttagarna som skaU betala. Detta är dencyniska finanspolitiska verkUgheten bakom jämlikhetspropagandan. Det borde emeUertid inte vara möjligt att lägga framvare sig en s. k. långtidsutredning eller en ärlig finansplan utan att frånbörjan ta avgörande hänsyn tUl jämlikhetskraven. Och där mäste man klart taställning såväl tiU målen för en poUtik som syftar tiU jämUkhet somtUl medlenför inkomstutjämning. En sådan politik måste för att bli framgångsrik omfattaätgärder över hela det ekonomiskt-sociala fältet. Den bör syfta tiU en reellutjämning av både förmögenheter och inkomster. Utjämningspolitiken mästeinnefatta såväl en minskning av de höga inkomsternas, bolagsvinsternas,spekulationsvinsternas och de stora privata förmögenheternas relativa andel somav deras reala storlek. Det är en OtUlfredsstäUande mälsättning, om man sägeratt de stora förmögenheierna och de höga inkomsterna skall ha ett oförändratrealvärde, medan de många egendomslösa och de stora läginkomstgmpperna bara sä Jag kan alltså inte som gjorde instämma istatsminister uttalande att det räcker med en utjämning uppåt. Vi vetockså att inte ens någon sådan ägt rum i verkligheten. Men det krav som aUtstarkare stäUs är att en direkt utjämning skall komma tUl stånd. Och det måstegälla såväl mellan lönearbete och kapitalister som mellan det stora flertaletanstäUda och de högavlönade. Vad det gäUer är att de ökade klassskiUnadernamåste bekämpas. Slutmålet är ett samhälle där utsugning och spekulation äravskaffade. Utifrån dessa värderingar är det naturligt att bestämtvända sig såväl mot försök att ytterUgare höja inkomsterna för de bästbetalda i statUg och som mot de ännu högre betalningar somtiUämpas i de privata företagen, mot de ytterligare favörer tUl de kapitalistiskaföretagen som regeringen vUl ge lika väl som mot försvaret för den nuvarandesynnerUgen låga beskattningen av de stora förmögenheierna. Det skatteprogramsom kommunisterna lagt fram och som kommer upp tUl behandlingsenare under föreslår åtgärder som kan föra åtnunstone en bit påvägen tUl utjämning, i den mån det nu är möjUgt att göra detta medskattepoUtiska medel. Den poUtik som regeringen och de borgerliga partiema äröverens om hängs ju motiveringsmässigt upp på nödvändigheten att förbättrabytesbalansen gentemot utlandet. Men det handlar här givetvis inte om någontillfällig politik som framspringer ur ett extraordinärt läge. Det handlar omden huvudlinje i politiken som regeringen följer och som gär ut på attsamhällsbygget i huvudsak är färdigt, att det inte behövs någon gmndläggandeförändring av samhället såsom arbetarrörelsens pionjärer tänkte sig.