prot · FU0934 · 1971-12-31 00:00:00 — Utjämningspolitik vardet i varje faU inte fråga om. De insatser, som är aktuella enligtfinansministern, kan inte på något sätt ta bort den existerande klyftan meUansmå och stora företag. Finansministerns politik under de senaste arton månadernahar alltså varit verkligt bekymmersam för särskUt de tusentals företag som intekan kallas stora. Detta kan inte undgå att på påverka derasarbetsviUkor men också deras möjUgheter att bereda sysselsättning åt sinaanstäUda som vi nu kan överblicka. Jag erinrar om att inomindustrin svarar företag med upp tUl hundra anställda för hälften avindustriproduktionen. I en del andra näringsgrenar blir siffran än högre. JagviU också erinra om att under 1960talet har 5 300 företag lagts ned. Det är ennettosiffra, alltså med nya företag frånräknade. Det säger en hel del om utvecklingen. Stmkturrationaliseringen bör inte stoppas, men det ärnödvändigt att se tiU att statsmakterna handlar pä ett sådant sätt att den integår sä fort att allvarliga skador uppstår, lokalt eller regionalt. Under 1970berördes dubbelt så många arbetstagare av nedläggningar och driftinskränkningarsom . Detta är ett allvarUgt tecken på väggen. Statsrådet problem är alltså att avväga de ekonomisk-poUtiska åtgärderna på sådantsätt att inte hemmamarknadsföretagen pressas så hårt att de får svårt att klarasig. Det finns också ett beredskapsargument i detta sammanhang. Vid avstängningtar det ätskilUg tid att bygga upp industrier. berör inte dessaproblem och finansrrunistern har varit påfaUande tyst om dem. ju inte sakna ord, så i det här fallet är det väl intresset som saknas. Finansutskottetssocialdemokrater instämmer med finansnunistem i att utländsk upplåning nu börkomma tUl stånd. Förgäves letar man efter anvisningar om hur de förelag sominte redan har etablerade förbindelser med utlandet skall få denna chans.Investeringsbanken kan ju inte klara aUting. Den kan inte bli en dadda för alla- med ordet dadda menar jag inte någonting förnedrande. Affärsbankerna bördärför, som betonade, få möjUgheter att i samverkan med näringsUvetoch, om så är lämpligt, med staten låna upp utomlands. Frägan bUr dä: VUlfinansministern medverka tUl detta? ViU han vara med om att möjliggöra ävenför andra än dem som i första hand har förbindelser med utlandet och som kankomma i kontakt med Investeringsbanken, att fä denna chans? Det kan ju intevara sä att de mindre och medelstora företagen inte har dessa behov. Önskemåletom full sysselsättning i normal verksamhet kommer genom ekonomiskapolitik att i angelägenhetsgrad flyttas ned en smula. Mot den bakgrund som jagtidigare har tecknat är detta tyvärr nödvändigt med politik. Mendet kan leda tUl en viss olust inom det ekonomiska livet och vara tUl hindernär det gäUer att uppnå den önskade ökningen av industrins investeringar. Ävenför kommunerna är detta en svår sak. I en del fall dä vi verkligen hoppas attindustrin skall investera - det är inte fråga om bara maskininvesteringar utanäven investeringar i byggnader blir det nödvändigt för kommunerna att låtasina egna investeringar följa med. Det är då utomordentUgt väsentligt attkommunerna får en chans att låna tUl dessa investeringar. Hur ser detta problem? Derisker landet löper med tanke på sysselsättningen visar att politik som vanligt är dåligt anpassad tUl skiftningar ikonjunkturläget. En metod att rrUldra riskerna för hemmamarknadsindustrin meddess sjunkande sysselsättning är att skapa bättre förutsättningar för olikaslag av företag att låna tUl investeringar. uppgörelse medaffärsbankerna, som bygger på ökad kredittUlgång, var ett steg i rätt riktning.Men åtgärden kom aUdeles . Det väsentliga här är dock följande. Ryckigheti fråga om kredittUlgång och påläggande och borttagande av andraekonomisk-politiska åtgärder är det allvarligaste problemet för företag somredan befinner sig i svårigheter. håller givetvis med om att detvid företagsplanering är t. ex. den jämna tillgången på krediter, som är detavgörande. Hur detta skall ordnas ägnar varken finansministern eller finansutskottetssocialdemokrater något markerat intresse. Från sida har vi underen rad är föreslagit åtgärder som skulle underlätta just för de små ochmedelstora företagen att rationalisera sin verksamhet. Enstadig tUlväxt av sparandet är i det sammanhanget ett av de mest angelägnabehoven inom den ekonomiska politiken. Den saken har redan berörts här i dag.Herr Strängs underlåtenhetssynder är här verkligen mänga. Han får sitt straffsom finansminister i det fortsatt rrunskade sparandet hos de enskildamänniskorna. För att få balans meUan sparande och investeringar - det skaU visamtidigt veta växer i den situationen kravet på statUgt tvängssparande. Ettpar dagar före valdagen 1968 skyndade sig att tiUsätta en komnutté,som skulle utreda kapitalmarknadens problem. Dess resultat har onekligenmotsetts med intresse. visar det sig att denna kommitté enligtriksdagsberättelsen inte har orkat med mer än tvåsammanträden. har den visst redan haft två. Då kanske det inte blir flera.VUl finansministern vara vänUg och tala om vad detta slöande skall tjäna tiU.Herr finansministern sitter ju inte i kommittén men måste väl ändå känna tiUdess arbetstakt. möjUgen fått order om att stiUsamt avsomna? I såfall fär och hans kumpaner i komrruttén inte något ärofullt slut.Utredningen gäller ett verkligt aUvarligt problem. Kommitténs direktiv ärmagnifika. Kommittén skulle ju verkligen lösa en del av kapitalmarknadensproblem. När kommer lösningen? Fårvi en stark höjning av kostnader och priser , kan detta sätta stoppför våra förhoppningar om en något så när god exportkonjunktur. De svenskavarorna kan bli så dyra, att vi inte klarar av den ökning i exporten som vialla anser nödvändig. påpekande i finansplanen, att pris- ochkostnadsutveckUngen inte skuUe ha försämrat näringslivetskonkurrenskraft, är ett verkUgt klent argument. Alla vet ju att om kostnadernahade hällits nere på en lägre nivå, skulle vår konkurrenskraft ha varit bättre.Det är en självklarhet. GäUer det , gäUer detsamma givetvis för 1971.Detta vet minst lika väl som någon annan. Det är mot den bakgmndensom hans förhoppningar i finansplanen om en lugn avtalsrörelse skall ses. Såsomlugn vUl väl inte ens karakterisera den nuvarande situationen påavtalsmarknaden. Jag skall inte ge mig in i en diskussion om de oUka lönebuden.Men det finns ett särskUt problem i detta sammanhang som harsnuddat vid i finansplanen. Om det t. ex. blir kostnadsstegringar på 12procent och vi fortfarande har prisstopp, lederdetta tiU ett försämrat utbyte för företagen, och då kan ju företagens intresseav och möjligheter tiU investeringar minska. Hur tänker att klaraupp detta? Jag tror att det vore mycket bra om finansministern frän talarstoleni dag vUle ge några principieUa synpunkter på denna problematik. Tänker sigmöjUgen finansministern en aweckling av prisstoppet i tysthet? Är det som vihar sett relaterat i tidningarna en början tUl det? Vidsidan av de funderingar som allmänheten har om den akuta konfliktsituationen påarbetsmarknaden möter man nu aUt oftare en undran av mer principiell karaktärinför vad som håller på att ske. Här har vi, säger man, en handlingsUnje somrepresenteras av statsmaktema, som driver sin ekonomiska poUtik. En annanpoUtik drivs av arbetsmarknadens parter. De frågor som man allt oftare hör är:När skaU de två mötas? Finns det inga möjliheter tUl större samverkan pä etttidigt stadium? Vi svenskar berömmer oss flitigt av att kunna samordna ochkompromissa när det verkligen gäller. Frågornaär verkligen berättigade. Det intressanta är att de numera diskuteras ändå merutanför detta hus än inne i det, även om flera talare har berört dem.Herr Sträng tycker aldrig om sådana diskussioner, men, herr talman, det äringenting att göra åt den saken. 3Riksdagens protokoU 1971. inte därför att man försökerhoppa över dem! Ettpar ord om långtidsutredningen. Den har kritiserats, inte minst av en radsocialdemokratiska tidningar med tydlig motvUja mot de resultat som harframkommit. Detta bör kanske framför allt ses mot bakgrunden av deskönmålningar som socialdemokraterna försökte sig på i valrörelsen; nu har mansett att det finns betydande svårigheter. Jag viU understryka att det verkligenfinns anledning att kritisera långtidsutredningen pä en del punkter. Det gårdock inte att komma ifrån att långtidsutredningen på ett skickligt sätt harvisat på det för svensk ekonomi grandläggande problemet att åstadkomma balans iutrikesbetalningarna, ett problem aUtså som, om det inte löses, kommer attinnebära faktiska restriktioner på värt manöverutrymme. Jag tycker det ärbeklagligt att man på en del håll varit så negativ mot långtidsutredningen ochnästan allt vad den har kommit med. Detfinns ett antal LO-ekonomer som har lagt fram en motskrift, som innehållermycket av intresse. Jag skaU inte gä in på allt vad som sägs där, men den ärverkligt intressant även om jag inte delar aUa deras uppfattningar. De harsåledes t. ex. inte fått riktigt klart för sig att en positiv bytesbalans är ennödvändighet den är inget mål i och för sig, men den är nödvändig för handlingsfriheteni den ekonomiska poUtiken. De undervärderar allt som händer, om vi inte fär ensådan balans, och de övervärderar t. ex. också regionalpolitikens möjUgheteratt på kort sikt uppnå de resursskapande effekter som de talar om. Sedan sägerde emeUertid inte något preciserat om hur man skaU kunna åstadkomma en metodsom leder tiU de sociala mäl som vi i mänga faU är överens om. Detfinns aUtså en väsentlig svaghet även i motskriften. Men på en punkt tycker jagdet är intressant att se att författarna verkUgen har kommit med någotväsentUgt, och det är att en långtidsutredning inte bUr särskilt intressant omden inte passas in i sitt politiska sammanhang. Nuhar det mänga gånger utlovats av att långtidsutredningenverkligen skall behandlas på sådant sätt att i hög grad skall fåanledning att befatta sig med den. Jag håller dock med om att detinte räcker med att man får en sådan utredning , att materialetremissbehandlas och att därefter får en sammanfattning. Vi måste juha rallande planering för att kunna åstadkomma det samhälle ur ekonomisksynpunkt och ur social synpunkt som vi alla strävar efter. Finansrrunisternhar varit utomordentUgt litet intresserad av detta. Skulle LO;s skrift möjligenkunna leda tUl att han tycker att man kanske ändå bör ge sig på en ekonomiskplanering av Utet mera långsiktig karaktär, vore mycket vunnet. SkallSverige kunna fortsätta att driva en aktiv utbUdnings- och socialpolitik, tabättre hand om de vårdbehövande och göra kraftinsatser för miljöns bevarandeetc, kommer det svenska näringsUvets internationella konkurrenskraft att varaavgörande. De kritiska synpunkter som anfört inför finansplanenvisar att den socialdemokratiska ekononuska politiken härvidlag ärotUlfredsstäUande. Det behövs mera av hänsynstagande tUl olikameningsriktningar. kommer vi att få se om det blirså. Idetta anförande instämde herrar KäUstad, , , i ,Öhvall, , i och (samtUga fp). DenhittUlsvarande debattens första rond har präglats av en betydande oenighetmellan regeringspartiets och oppositionens representanter om orsakerna tiU denbristande balans som vi har i svensk samhällsekonomi och av en i varje faUrelativt sett stor enighet om vilka åtgärder som just nu är av nöden för attäter vända utveckUngen rätt. Jagtänker inte fullfölja det här meningsutbytet om finansplanen utan ämnar istället försöka att passa in de ekonomisk- politiska pusselbitarna i ettbredare samhäUspolitiskt mönster och analysera vad som har skett och vad somhäller pä att ske i detta samförståndets mönsterland . Sötebrödsdagarnaligger bakom oss. Det konstaterandet är nog gemensamt för alla ansvarigaoch ansvarsmedvetna politiska partiers talesmän, låt vara med vissaskiljaktigheter i ordval och temperament. Finansminister använder helstpolitiskt könlösa begrepp som "stmkturförändringar" för att betecknaföljderna av 1960-talets slösande och kortsiktiga politik. För enoppositionspolitiker, som år har varnat för de följder av en sådan härpolitik som bara den som av verklighetsflykt och önsketänkande är förblindadinte har velat uppmärksamma, Ugger det närmare tUl hands att kort och gottkonstatera att under den socialdemokratiska maktutövningen har levtöver sina tiUgångar. Socialdemokraterna har låt vara i konkurrens medoppositionen spenderat för mycket för dagen och avsatt för Utet förmorgondagen. Samhällsekonominkan Uka Utet som de enskUda hushållen bortse frän ekonomiska realiteter.Folkhushållet kan i längden inte göra av med mera än vad de samlade tUlgångarnamedger. Den offentUga sektorn och den samlade konsumtionen kan i princip inteutvecklas snabbare än vad som motsvarar resiirsutveckUngen i samhäUet. Detmäste vara vägledande för det politisk-ekonomiska handlandet också i vårt land.Några siffror belyser utveckUngen. Underförsta ökade de offentliga investeringarna snabbare än deindustriella, och den utveckUngen blev änmera markant. Under sistnämnda period gick de industriella investeringarnasökning ner tUl , en nedgång som bör bedömas mot bakgrund avprognoserna i den långtidsutredning som hade att analysera ,en utredning som för fortsatt välståndsutveckling uppställde en 40-procentigökning av den industriella expansionen som ett minimum 40 mot i . Denoffentliga konsumtionen ökade mer än dubbelt så snabbt som denenskilda. Den offentUga sektorn och skatterna lägger beslag på mera än inågot annat land. Den här utveckUngen kan inte fortgå i längden utankonsekvenser för avkastningsförmåga och för total räntabiUtet. Vi avläser i dagresultatet i bruttonationalproduktens utveckling . I vårt land utgjorde den genomsnittUgatUlväxten , medan kunde notera4,och EEC-länderna . Varje procentenhet representerar för värt vidkommande merän I . Den sjunkande tendensen borde alltså ge alla dem entankestäUare, som har tUlbakavisat moderata samlingspartiets krav påen resursskapande långsiktig välståndspoUtik. är som bekant läget såtiUspetsat att finansministern med tanke pä försämrade handelsbalanssiffroroch otUlräcklig valutareserv bara vägar räkna med en tiUväxt av förnästa år, en siffra som bara underskridits en enda gång . "Ser vi realistiskt på problemet är det endast i enlugn och säker tiUväxt av samhällets resurser som en omfördelningspoUtik kandrivas med framgång." Det påståendet som finansministern säkert kännerigen som sitt eget stär i strid med det önsketänkande som kännetecknat1960-talets socialdemokratiska politik. AUteftersom följdema av den ekonomiska misskötseln haruppenbarats och handlingsfriheten därmed har begränsats har socialdemokraternasökt polarisera sin politik kring nya problem. De konkreta vardagsfrågorna harersatts av visioner. Vid konfrontationen med de bistra ekononuska reaUteternahar alltså den regering, som varit van att trygga sin maktutövning med nyareformlöften, inte vägat presentera väljama en mödans, svettens och sparandetspolitik. I valet mellan ä ena sidan att skapa den ekonomiska stabilitet utanvUken - och jag citerar på nytt "strävan tUl ökat välståndblir en skrift i vatten", och å den andra sidan att engagera känslor ochgruppmotsättningar har regeringspolitiken, framför aUt sedan trätttUl som statsminister, i aUdeles påfaUande hög grad färgats av strävanden i densistnämnda riktningen. Den stolta avslutande devisen finansplan attdet är aUa medborgares "vUja, solidaritet och framtidstro som avgörnationens framtid" har betänkligt bleknat bleknatinför dagens konflikter, inför Stekenjokk, och verkstad. Jämlikhet människorna emellan i bemärkelsen Ukamänniskovärde, aUas Ukhet inför lagen, individens integritet inför de mäktigakoUektivens företrädare, lika rätt att utveckla anlag och egenskaper - aUtdetta bejakar alla. Men orealistiska, schablonmässiga, med allmännaniveUe-ringssträvanden besläktade paroller kan vUket också erfarenheternavisat utlösa motsättningar mellan grupper, vUkas inbördes samverkan utgör enförutsättning för att förverkUga det slags jämlikhet som aUa människor ärberedda att ställa sig bakom. Ett fritt demokratiskt samhäUe, uppbyggt av och medarbetande individer med olika egenskaper och olika förutsättningar, måste godtasådana inkomstolikheter som som det hette i det socialdemokratiskaprincipprogrammet innan man ändrade det 1969 "grundas pä skiUnader iarbetsinsats, yrkesskickUghet, ansvar och initiativkraft". Så längebiandekonomins spelregler accepteras, måste också inkomstoUk-heter godtas, bl.a. som en metod för mänsklig arbetsfördelning men också som ett nödvändigtdrivmedel för nya insatser och en för aUa välståndshöjande utveckling. Dettakonstaterande, herr talman, utgör inget genereUt godtagande av de nuvarande nominellainkomstdifferenserna som rimliga eller rättvisa. Delvis är de en följd avskattepolitiken, delvis av kapacitetsbrister på UtbUdningsområdet, delvis avett konventionellt tänkande som kommer att brytas ned och bör brytas ned. Detfinns emellertid, som framhöll i sitt anförande, gränser för en iden s. k. jämlikhetens intresse bedriven utjämningspoUtik. En utjämning somsyftar tUl att ge låginkomsttagarna mera och mest, vänder sig ingen emot. Vimåste utjämna uppåt. Vi måste göra den gemensamma kakan större. Men tar sigskatte-, social- och lönepoUtiska utjämningsätgärder alltför drastiska uttryck,och upplevs dessa åtgärder av den som drabbas av dem som kränkande ellerorättvisa, då är det i längden ägnat att motverka en förnuftigjämlikhetspoUtiks yttersta syften. "Jag har fått lära mig av erfarenhetatt människomas medfödda benägenhet att se sig och de sina som det centrala itUlvaron tvingar oss politiker att acceptera att en toleransgräns i fråga ombeskattningens tyngd är en fysisk realitet." Ja,herr talman, hade så rätt dä han gjorde detta uttalande. Det harfortfarande bärkraft. Det finns alltså, jag upprepar det, gränser för enjämlikhetens fördelningspoUtik. Jag tycker att förra årets skattereform pänågot sätt iUustrerar detta. Redan i inledningsskedet har det visat sig att de*som avsågs utgöra en av majoriteten skattebetalare mot nUnoriteten riktadåtgärd drabbar även majoriteten. I förening med årets starka inflation, som isin tur har ett direkt samband med skattepolitiska kompensationssträvanden, s. k. skattereformen bäddat för den storkonflikl som skakar detsvenska folkhushåUet och som nära nog över har dementerat aUa vackraförestäUningar om det krisskonade den starka ekonomins,samförståndspolitikens och arbetsfredens förlovade land. Varken solidariteteneUer framtidstron kunde med andra ord motstå prisstegringamas och det nyaskattesystemets påfrestningar. Detär, herr talman, intressant men ingalunda lustbetonat att ta del avomvärldens bedömningar av vårt just nu konfUktdrabbade land. Hur har sålänge, frågas det, kunnat dölja de motsättningar som har brutit igenom detvackra skalet? Hur har man så effektivt kunnat dämpa det starka tryck i detsvenska samhäUet som konfUktens bitterhet tycks vittna om? Dessa frågor ärgemensamma, oavsett bedömamas politiska färg. KonfUkten är politisk, den ärpolitiskt styrd. Manmå kalla denna avtalsstrid höglönekonfUkt eller högskattekon-flikt. Begreppenåterger delvis skilda sidor av samma sak. Benämningen inflationskonfUkt voreockså adekvat. VUken etikettering man än utnyttjar Ugger på botten ettmisstroende mot regeringens ekonomiska politik, mot dess skattepolitik och enbrist pä förtroende för en regering som borde företräda alla grupper isamhället, en regering som representerar de statsmakter, vUkas medarbetare nuansett sig tvingade att söka strid för att bevara sin levnadsstandard ellerdämpa ytterligare urholkningar av den. ekonomiska politikens svenska vardag finns, herr talman, inget utrymme förgenerella lönelyft i storleksordningen . SkaU vi något så när snart reda upp våra ekonomiska affärer utan drastiska åtgärder krävs starkåterhållsamhet av aUa grupper. Det är ett självklart konstaterande. Mendenna det begränsade utrymmets verklighet ställer krav också påarbetsgivaren-staten, på dess förhandlingsvUja och oväld i förhåUande tUl olikasamhällsgrupper. Det är arbetsgivarens skyldighet att följa de spelregler somuppdrogs för de offentliganstäUda . Det ankommer på avtalsverket attförhandla om löner, inte att driva politik eUer, rättare sagt, inte att vararegeringens politiska advokatbyrå. PoUtiken hör denna försarrUing - tUl och inte avtalsverkets styrelse. Det poUtiska engagemanget i konfUkten ståri påfallande strid med den talande tystnad som regeringen iakttog under denvUda LKAB-konfUkten, i vUken de relativt sett högre än andra arbetargrupper betaldahävdade sina som de ansåg - berättigade intressen. Delkan, herr talman, självfallet diskuteras och det görs också på olika håll om det var riktigt att dra de paralleUer meUan den enskUda och denoffentliga arbetsmarknaden som drogs genom 1965 ärs beslut om strejk- ochförhandlingsrätt. Det kan ifrågasättas om de självreglerande kostnadsfaktorersom påverkar utgången av kraftmätningar på det enskUda området kan utövamotsvarande styrande inflytande inom den offentUga sektorn. Man kan ävendiskutera om lagens tUlkomst i själva verket innebar en förstärkning eUer enförsvagning av arbetstagarnas ställning och också vUka vägar de annars skuUeha beträtt för att inte bli utsatta för godtycke utan framgångsrikt kunna hävdade intressen som de finner rinUiga och rättvisa. VUkaslutsatser som vi alla inklusive löntagarparten har anledning att dra avkonflikten är emellertid en fråga, som skall aktuaUseras först dåmotsättningarna väl har bilagts, inte under konfUkten. Vad arbetsgivaren-stateni rådande läge måste göra är att följa spelets regler och att tiUse attförhandlingarna drivs under Uka behandling av alla berördaarbetstagarorganisationer för att nå en lösning, icke för att slå sönder denena eller den andra sammanslutningen. Ingen har något att vinna minst av aUastatsmakterna pä att krossa löntagarorganisationer och spUttra dem i ettflertal mindre, inbördes oberoende arbetsiagargrupper. De starkaintresseorganisationerna utgjorde så länge spelets regler följdes hörnstenarna i freden på den svenska arbetsmarknaden. Enallvarlig följd av konflikten är den motsatsställning, som kan befarasuppkomma meUan statsmakterna och de tjänstemän som i sitt praktiska arbetesvarar för samhäUets skUda funktioner. Ämbets- och tjänstemannalojaUtet ärutmärkande för det svenska samhället. Oavsett personliga synpunkter ochönskemål eller politisk åskådrung har svenska stats- och kommunaltjänstemänlojalt och pliktmedvetet fullgjort sina åligganden. Den objektivapliktuppfyllelsen har varit betecknande för svensk förvaltning, men den byggerpä ömsesidigt förtroende. och de uttalanden som gjorts påregeringsnivå är från denna synpunkt ägnade att inge en viss oro. För att lösade många problem som vårt samhäUe brottas med krävs förtroende,samförstånd och samhällssolidaritet. Denunga generationen upplever med häpnad hur dess utbUdningsmöjUgheter försämrasoch hur dess framtid dras in i den lönepoUtiska kraftmätningen.Som mest uppseendeväckande framstår dock arbetsgivaren-statens åtgärd attvarsla om lockout av officerskåren. Det var, som vi aUa minns, framför allt densektorn som stäUdes i förgrunden i samband med debatt om undantag frånstrejkrätten av betydelsefuUa samhäUsfunktioner. Jag tror inte att någon då påaUvar räknade med möjligheten av en strejk från officerskåren. Själv skulle jagha reagerat mycket starkt redan vid tanken på en sådan strejk genomförd avofficerarna. I förening med tidigare beslut att instäUarepetitionsövningarna ger avtalsverkets, dvs. regeringens, åtgärd att dra inlandets försvar i konflikten ett desperat eUer för att citera ur en tidning dårhusmässigt intryck. Den vittnar om ett sällsynt dåUgt omdöme och om ett bristandeansvarsmedvetande, som jag trots min generellt kritiska inställning motregeringen inte skulle ha trott att den var beredd att visa. försvar och förtroendet för det inåt gentemotsvenska folket och utåt gentemot omvärlden är inte regeringens enskUdaområde. AUa demokratiska politiska partier stär ytterst som garanter fördet svenska försvaret.