prot · FU099 · 1971-12-31 00:00:00 — , som nuskaU utgöra stöd åt socialdemokraterna, skall driva sin politik med ett mycketsvagt mandatunderlag. 17 av 350 borde rimligen inte ha något större inflytandepå värt lands politik. Kommunisterna har alltid varit som ett rö för vinden.Har det varit dåliga tider, så har de kunnat skapa mera missnöje och fått fleraröster. Har det varit bättre tider, så har de gått tiUbaka. Har det hänt någoti kommunistländer, t. ex. när överföll och ockuperadeTjeckoslovakien, så har det betytt katastrof för dem. Det är mycket beklagligt att värt land skaU ha kommit i ensådan situation att kommunisterna skall få något större inflytande. Hur stoltaän deklarationerna är från statsministerns sida att socialdemokraterna inte tarnågon hänsyn tiU kommunisternas önskemål, så kvarstår ändå faktum attregeringen inte kan genomföra någonting mot , ochmoderaterna utan att ta hjälp från kommunisterna. Det framgick ju också somdet talats mycket om här vid början närdet gällde utskottsvalen. Det har hänvisats tUl att socialdemokratiskaminoritetsregeringar ocksä funnits tidigare, och det är ju sant. Men ser man påsocialdemokratiska regeringen finner man att den ju träffadeuppgörelse i prisfrågorna med bondeförbundet. Det tog ju innan deåtgärder som ingick i denna överenskommelse hade genomförts. avgick denregeringen därför att den fick 15 miljoner mer än den vUle ha tUlförsvaret, eUer möjligen därför att den inte fick dyrortsgraderafolkpensionerna vUket har väl aldrig blivit riktigt klarlagt. Åren 19361939hade vi en koaUtionsregering, som sedan efterträddes av en samlingsregering somsatt kvar tUl 1945. Det gick som bekant dåligt med regerandet försocialdemokraterna med bl. a. en 20-procentig mflationunder slutet av 1951. Därefter följde koaUtionsmi-nistären , ochsedan dess har socialdemokratema med känt resultat regerat själva. Under tidenfrän fram t. o. m. 1970 har regeringspartiet haft majoritet eller ocksåett specieUt inflytande genom majoritet i första kammaren. I en sådansituation, med beroende av kommunisterna, har socialdemokraterna inte varittidigare. Hur det än blir i den svenska såblir det i varje fall intressant för väljarna att iakttaga hur starksläktskapen är mellan socialdemokrater och kommunister om de är kusiner eUerde t. o. m. är närmare aUierade. Det var ett par saker i statsministerns anförande som jagvUl säga några ord om. Han talade om överbud. Jag har aUtid undrat mycket överordet "överbud". Det fömtsätter att man har en fast utgångspunkt.Finns det en sädan? Kan det verkligen vara så att socialdemokraterna är såsjälvgoda att de säger: Detta är vårt bud och det är likaren för aUting, och omoppositionen vUl ge litet mer tUl folkpensioner, barnbidrag, vägar eUer någotannat så är det överbud? Jag anser inte att det egentligen kan existera"överbud", ty i så fall mäste det ställas i relation tiU något annat.Man kan tala om åsikter om hur mycket man skall ge tUl olika ändamäl, men jagkan inte begripa hur man kan tala om överbud, när man inte har nägon fastutgångspunkt. När vi diskuterar vårt lands framtida politik borde vi taexempel från vårt grannland , där regeringen lyckats betydligtbättre än vad den gjort, trots en hel mängd olycksprofetiorför när regeringen bildades. Den ekonomiska utvecklingen iNorge väntas bli präglad av mycket hög aktivitet med tUlväxtimpulserfrån såväl investeringar och konsumtion som export. Industrinsinvesteringsplaner pekar mot en fortsatt investeringsefterfrä-gan ochbostadsbyggandet expanderar. Ser man pä utvecklingen tidigare i , finnerman att arbetslösheten var avsevärt lägre än och antaletlediga platser klart högre. Jag vUl nämna att arbetslösheten har varit mycketlåg i under flera är. IndustrUnvesteringarna ökade snabbt såväl i vadgäUer byggnader som maskiner. Bytesbalansen beräknas visa ettunderskott på , men 1969 fanns det ett överskott pänästan 1 mUjard kronor. Jag visar på dessa kortfattade uppgifter från vårtgrannland för att påvisa att det går att föra en helt annan politik änvad den svenska socialdemokratiska regeringen gör i vårt land. Man kan lättgöra reflexionen att har en regering under centerpartistisk ledning i Norgelyckats så mycket bättre än vad den tidigare socialdemokratiska regeringengjorde, så kunde förhåUandet bli detsamma i värt land. eUer senare har jusocialdemokratin i tvingats följa en rad av rekommendationer,t. ex. i fråga om barnbidragen, folkpensionerna, pensionsåldern,arbetslöshetsförsäkringen, lokaliseringspoUtiken, miljöpolitikenoch u-landshjälpen, för att nu ge nägra exempel. Slutligen vUl jag, herr talman, framhåUa att det i längdeninte går att i politiken handla av opportunistiska skäl. Det fordras en bestämdhandlingslinje. Det fordras noggrann planläggning, och det fordras ettkonsekvent genomförande av beslutade ätgärder. Det fordras förutseende för attkunna i rätt tid möta konjunktursvängningar och vidta erforderUgaätgärder. Vårt land har resurser, men vi arbetar i en oerhört hårdkonkurrens med andra länder, och därför måste våra tiUgångar utnyttjas så attde ger största möjliga effektivitet. Allt måste dock ske med hänsynstagande tUlsociala, miljöpolitiska, jämlikhetsberättigade och andra skäl som ställermänniskan främst i vårt politiska handlande. Vär främsta strävan bör givetvisvara att åstadkomma bästa möjliga förhållanden i vårt land och se tUlatt alla i vårt land får nytta av de fördelar vi har skapat. Den entusiasm som ladei dagen här inför den nya var nästan smittande.Fråga är om entusiasmen kan gälla remissdebatten. Jag tycker att stämningen pånågot sätt farligt mycket börjar likna stämningen i den avlagda andra kammaren.Jag tar emellertid risken, och jag ämnar uppehålla mig vid ett enda ämne,nämligen utrymmet i budgeten och kommande år för u-hjälpen. 1967 begärde en långtidsplan för utvecklingen avsvenskt bistånd tiU de fattiga länderna. 1968 framlade så regeringen iproposition 101 en sädan plan, där bl. a. det s. k. enprocentsmåletdefinierades tiU sitt innehåU. Målet, att den totala anslagsvolymen skulle uppgå tiU enprocent av bmttonationalprodukten, angavs tUl /75. Man hadeaUtså på sig att nå målet. En 25-procentig höjning skulle ske ,och varje är skulle en prövning äga rum beroende pä den ekonomiskautvecklingen. Men höjningen skulle alltid vara minst lika stor som föregåendeär. Detta skulle i sin tur leda till att man uppgjorde en treårsplan, en ramför planeringen . Den verkliga höjningen har hittUls överträffatdessa minimimått. Om detta sätt att arbeta sig fram tUl målet sade riksdagenbl. a. att faktorer av praktisk och samhäUsekonomisk art fär påverka takten,men målet 1974/75 skuUe betraktas såsom en minimimälsättning. En socialdemokratisk,motion diskuterade en jämnare upptrappning, och statsutskottet och ävenriksdagen fann detta eftersträvansvärt. Vi fattade även ett beslut därom. Detåret fick vi en höjning med 100 mUjoner kronor och nådde ett belopp pä 504miljoner kronor. 1969 kom nästa programenliga och planenliga höjning med134 mUjoner kronor, och man nådde då upp till 634 mUjoner kronor. Det betyddeen höjning med och en ny treärsplan. I en socialdemokratiskmotion som det året väcktes med och som förstanamn uttrycktes ånyo farhågor för att det skulle behövas ett engångslyft sistaåret. Genomförandet skulle riskeras av en chockhöjning enligt dessa motionärer.Utskottet underströk vikten av att denfortsatta budgetplaneringen skuUe ta hänsyn tUl önskemålen om en någorlundajämn höjning av biståndsanslagen. Så har jag i denna beskrivning av behandlingen av planenatt nå målet /75 kommit fram tiU riksdag. Regeringens förslagsom accepterades och tiUstyrktes av innebar en ytterligare ökning med166 tUl 800 mUjoner kronor, dvs. Under dentreårsperiod som räcker tUl 1972/73 arbetar vi inom en ram pä 2 900 miljonerkronor. I propositionen uttalades att detta var en minimiram. Utskottet hade 1970 anledning att åter uttala att manförutsatte att Kungl. Maj:t i sin årliga budgetberedning positivt och nogaprövade det statsfinansiella utrymmet för en snabbare stegring av anslagen tUlutvecklingsbistånd än som förutsetts i långtidsplanen. har vi konirrut ännu närmare den tidpunkt då viföresatte oss att förverkliga enprocentsmålsättningen. Regeringen fuUföljertidigare skisserad utgiftsplan med en garanterad ökning av , dvs.ytterUgare , som då ger en utgiftsram på en mUjard kronorför nästa budgetär och 3 600 mUjoner kronor för treårsperioden. Det är utmärkt att man funnit utrymme för denna25-procentiga ökning i en så stram budget som årets, där rödpennan gått hårtfram även på mycket angelägna områden och där prioriteringar meUan olika kravoch önskemål måste vara viktigare och svårare än vanligt. Men om man granskar budgeten i det avsnitt som avserutgiftsposterna för internationeUt utvecklingssamarbete och gör det i ett sålångt tidsperspektiv att /75 kommer med, måste man stäUa sigvissa frågor. Jag behöver bara hänvisa tUl de tidigare nämndasocialdemokratiska motioner, som behandlar ökningstakten fram tiUenprocentsmålet. Jag ber likaså att fä hänvisa tUl de uttalanden som riksdagengjort i anledning av dessa motioner. Som jag tidigare refererat har de allainneburit en försäkran att det var en minimimälsättning som man skulleeftersträva att överträffa om budgetläget medgav en snabbare ökningstakt. Risken för en chockhöjning rycker närmare, och dettaförhåUande kan årets riksdag inte skjuta ifrån sig. Det är alltså en fråga för1971 års riksdag. Det är nog ingen överdrift att påstå att varittämUgen lyhörd för opinionen vid tidigare behandling av u-landsbiståndet. Huropinionsläget är i skUda grupper är en smula oklart. ÅtskiUiga harengagerats för mera näraUggande och för dem mera påträngande problem. MenlyckUgtvis, skulle jag vUja säga, vet vi att betydande gmpper är djuptengagerade i de internationella frågorna, och dessa personer borde vi politikervara aktsamma om. De spelar en stor roll som opinionsbUdare i en avgörandeframtidsfråga som denna. Därvidlag saknar det inte betydelse om det visar sigatt är mäktig att stå för gjorda uttalanden och fattade beslut. I ett läge, dä en post som den tiU mternationeUt biståndväxer och hotar andra angelägna utgiftsområden och faktiskt spelar en roll somnegativ faktor i vår handelsbalans, vore det en nåd att bedja om att fåvederhäftig information. Press och massmedia borde aUsidigt och nyanseratinformera om svensk medverkan i arbetet ute på fältet. Jag begär ingaskönmålningar, men för aUmänheten är all information av det här slaget sä passexotisk och intresseväckande att man t. o. m. skulle kunna ta fram och visaframgångsrika projekt; det finns faktiskt sådana. Det här var nu en parantes och den får inte uppfattas somen undanflykt för politikerna. I det läge där vi nu befinner oss ärdet nödvändigt att politikerna med sitt ansvar gör bedömningarna inte bara medinrikespolitiska bevekelsegrunder utan ser en fråga som denna i detinternaiionella perspektivet. Jag vill inte påstå att man vid budgetarbetet bortsettfrån de krav som ställs på det rika att medverka tUl att lösa defattiga folkens problem. I själva verket finns det i finansplanen ingenuppgiveisens anda endast ett kallt konstaterande att vi har att räkna med storaunderskott pä tjänste- och transfereringssidan på grand av u-hjälpoch turism. Vidare anges lösningen i finansplanen: ett förstärkande av denindustrieUa slagkraften. Jag har inga invändningar mot detta. Jag skulle parentetiskt vilja påstå att detinte kan vara så lätt att entydigt beskriva u-landsbiständets inverkan påhandelsbalansen. har vi för övrigt i pressen settvissa artiklar om dessa förhåUanden. Jag föreställer mig att det finns mångafakta, med vilkas hjälp man kan göra bedömningar säkrare än dessa kan göras . Som jag ser frågan om den framtida utvecklingen av vär biståndspolitik,enkarmerligen biståndsvolymen, är det just nu ovanligt viktigt att man hällerfast vid tidigare fastlagda planer. Mitt viktigaste skäl är naturUgtvis förhåUandena i denfattiga delen av världen men därjämte de uttalanden och åtaganden som iolika internationella församlingar gjort inför 1970-talet. Vid utarbetandet avstrategin inför det som man betecknat som det andra utvecklingsårtiondet harvårt lands representanter medverkat på ett mycket aktivt sätt och efterlämnattydUga spår i olika aktstycken. De trådar som väglett och styrt detta agerandehar självfaUet löpt samman i regeringens kansli. Det får inte råda någonosäkerhet om vår vUja att själva leva upp tUl vad vi verkat för att andra skallgöra, dvs. målsättningen för 1970-talet. Vad som sedan kan gälla i fråga ommetoder för biståndsarbete, ämnesinriktning, val av samarbetspartner och annatsom brukar vara centrala frågor i behandling av biståndspolitikenfår vi återkomma tUl. har det varit angeläget för mig att i anknytningtUl finansplanen få rikta uppmärksamheten på frågan om utrymmet i svenskekonomi för våra internationella åtaganden. Jag utgår ifrån att finansutskottetkommer att ägna denna fråga aU möjlig uppmärksamhet. Idetta anförande instämde (). HerrWERNER i (vpk): Efter att ha åhört den s. k.partUedardebatten häri dag gör man osökt den reflexionen att det mesta är somtidigare. Jag tänker då närmast på statsministerns sätt att utnyttjadebattreglerna i riksdagsstadgan, nämligen rätten att när som helst gä in idebatten. Statsmiiusternsom sä sent som sagt sig vara en god demokrat skulleskaffa sig större täckning för detta epitet, om han utsträckte sittdemokratiska sinnelag att också gälla debatterna här i kammaren. Det nuvarandesättet att gå in i debatten efter tre av partUedarna och undvika debatt med denfjärde inger ingen respekt ens i eget parti, än mindre bland mångaandra ledamöter i kammaren. Jag uttrycker därvidlag inte enbart mina egnapartikamraters meningar. Om inte förstår det, borde andra ledamöteri talmanskonferensen och utanför denna försöka övertyga om attdebatten skulle tjäna på en annan ordning och det skulle också seanständigare ut än den ordning han har medverkat tUl . Herr talman, låt mig i sammanhanget ge ett erkännande tUlTV som, efter att övriga partUedare ensamma hade tagit aU den annonseradesändningstiden i anspråk, visade gott omdöme och direktsände även herrHermanssons huvudanförande. gamla, vid det här laget primitivaantikommunistiska utfaU finns det knappast någon anledning att ta upp någondebatt om. Jag hade hoppats att de inläggen hörde samman med grappledaren herrBengtson i den gamla första kammaren och att sädana utfaU skulle upphöra i ochmed genomförandet av enkammarreformen, men det var tydligen bara Ulusioner.Förste vice talmannen fortsätter att klampa pä i samma gamlastU som . Svaret på spekulationerna alltsedan valnatten om vUkenpolitik vårt parti skall föra i fortsättningen är mycket enkelt. Vi skaUsjälvfaUet föra en självständig politik och fortsätta att kämpa för den politiksom vi gick tiU val på och som vi har utformat på våra kongresser ochkonferenser. Vi kommer att fortsätta att driva de frågor som vi förde fram ivalrörelsen, och vi kommer att bekämpa den politik som leder tUl prisstegringaroch hyreshöjningar. Resonemanget att det hos löntagarna finns ett s. k.köpkraftsöverskott som måste dras in tiU statskassan är falskt. Något sådantöverskott existerar inte. I stället måste prisema sänkas på nyttigaförnödenhetsvaror som livsmedel, och vi har därför föreslagit ocksä till åretsriksdag att momsen på Uvsmedel skall slopas, vUket skulle innebära attlevnadskostnaderna skulle bli avsevärt lägre, i första hand förlåginkomsttagarna och barnfamiljerna. Ett annataktueUt krav är kravet på räntesänkning. Vi kommer också att medverka tUl att årets avtalsrörelseblir en offensiv avtalsrörelse på bekostnad av profiterna och inte begränsas tUlett fördelningsresonemang mellan olika löntagare och olika löntagargmp-per. Kraven om ökad företagsdemokrati, om avskaffandet av § 32och dess verkningar och av klasslagama på arbetslivets områden har rests medökad kraft . Det är frågor som man inte kommer att kunnavifta bort eller nöja sig med att dra fram i valrörelsen och andra sammanhangför att sedan glömma. När samhäUsbevarama, försvararna av klasslagarna, hävdaratt dessa är en grandval för den svenska arbetsrätten och en tiUgång församhäUet i stort, är detta ett uttryck för dessa samhällsbevararessamförståndsideologi och förvaltarpolitik inom ramen för den nuvarandekapitalistiska biandekonomin. Man försöker ge sken av att det skulle finnasnågot slags jämställdheteUer någon lag som står över klassintressena. I stället är det ju så att donnuvarande kollektivavtalslagen fungerar som ett skydd för klassamhäUet ocharbetsgivarens envälde i företaget, vUket demonstrerades på ett mycketpåtagligt sätt under gruvkonflikten i malmfälten . Makthavarnai kunde krypa bakom kollektivav1:alslagen och vägra talamed gruvarbetarna. Men vad hade gruvarbetarna att åberopa tUl sitt stöd i dennalag? Vi uppfattade valresultatet som ett krav från väljarna attpolitiken skulle läggas några steg åt vänster. Den uppfattningen haruppenbarUgen inte regeringen, eftersom den politiska linje som kommer tUluttryck i finansplanen är ett fuUföljande av den eftergiftspolitik gentemotnäringslivet och de borgerliga partierna som man demonstrerade eftervalet genom att ytterUgare skärpa den indirekta beskattningen utöver tidigarefattade beslut. Lika litet som väljarna röstade för skattehöjningar en månadefter valet, Uka litet godkänner löntagarna resonemanget om att de skuUe hanågot slags köpkraftsöverskott. Faktum är i stäUet att prisstegringarna redanpressat ned löntagarnas reallöner och levnadsstandard och därigenom begränsatköpkraft och efterfrågan hos majoriteten av dessa människor. När socialdemokraterna i sitt Kramforsmanifest underströkbehovet av ett samhäUe som är så starkt att, som man sade, "det förmårmotverka marknadskirafternas fria spel", bör detta stäUas mot det faktumatt regeringen tiUät näringsUvet att i spekulativt syfte byggaupp sina lagerinvesteringar, vUket i sin tur medverkade tiU att försämrabytesbalansen. Det är aUtså längt mellan ord och handling. anger man underskottet i bytesbalansen som ett avhuvudskälen tUl att minska konsumtionen för löntagama. Först tUlåter alltsåregeringen en spekulation från näringsUvet sida en spekulation som bidrar tUlprisstegringar och sämre bytesbalans - därefter ger man samma spekulanter nyafavörer för att hjälpa upp den dåliga bytesbalansen, som man skär nedden offentliga och privata konsumtionen. Sä fungerar det starka samhälle, somvar ett av socialdemokraternas stora nummer i förra årets valrörelse.Resultatet är att löntagarna i bägge fallen får sitta emeUan och betala vad detkostar. Tydligare än så kan man heUer inte visa att man delar dens. k. långtidsutredningens rekommendationer och för det närmaste året anpassarsig tUl dessa denna långtidsutredning, som tidskriften nr 26 ansåg "baseras på en förlegad borgerlig syn påsamhäUsekonomins funktionssätt". Pä samma sätt som långtidsutredningens slutsatser om denframtida ekonomiska utveckUngen hälsades med tUlfredsstäUelse av borgerligpress, borgerliga politiker och näringslivets företrädare hälsas nu åretsfinansplan av dessa kretsar. Moderatledarens garanti i TV för sedanatt det inte finns ett ord av socialism i statsverkspropositionen är nog såbetecknande. De begränsade resurser som föreslås i statsverkspropositionen föratt förbättra arbetarskyddet och arbetsmUjön förändrar inte vårt huvudomdöme omdenna budget att den i första hand är en näringslivets budget. Närstatsministern säger, som han gjorde här pä förmiddagen, att "en uppdrivenvinstkonjunktur ofrånkomligt ,leder tUl inflation", bör ju regeringen ikonsekvensens namn avstå från att bidra tUl en sådan utveckling genom att geföretagen skattelättnader. Ett av de områden där investeringarna skärs ned ärbostadsbyggandet, även om man ursäktar sig med att den beräknadeigångsättningen av nya lägenheter skall bli obetydligt lägre änunder föregående är. Men detta är aUvarligt nog eftersom förhållandena päbostadsmarknaden ingalunda är sådana att nägon som helst nedskärning kangodtas. Vidare upprepas det gamla välkända förhällandet att bostadsbyggandetanvänds som konjunkturregulator och i dagens läge i kombination med nedskärningenpä den offentUga sektorn kommer att bidra tUl att förvärra den redan aUtförstora arbetslösheten bland byggnadsarbetarna. Att man nu krymper ner bostadsinvesteringarna är desto meranmärkningsvärt som man underlåter att göra något inom de nuvarande ramarnaexempelvis när det gäller bostadsfinansieringen och möjligheterna förkommunerna att bedriva en aktiv marknadspolitik. Arbetslösheten bland byggnadsarbetarna är f. n. större änvid , trots att man haft avsevärt bättrebyggväder än . Allvarligast är kanske ändå att tvåtredjedelar av dem som tiUfrågats i den undersökning Byggnadsarbetareförbundetföretagit bland sina avdelningar gör den bedömningen att arbetslösheten kommeratt öka ytterligare. I den gjorda undersökningen framkom att 6 000 avförbundets medlemmar var arbetslösa mot 4 500medlemmar motsvarande vecka 1969 en ökning med . Istorstadslänen är ökningen så stor som och i Syd- och Mellansverigeligger man över fjolårets nivå. Valrörelsens löfte om trygghet ochfull sysselsättning gällde tydligen mte dessa grupper. En tredjedel av de arbetslösa beräknas vara över 60 är,vilket bekräftar den gamla erfarenheten att det är den äldre arbetskraften somdrabbas i första hand. I övrigt visar undersökningen att den nuvarande högaarbetslösheten är genomgående i praktiskt taget hela landet och att den intesom tidigare är begränsad tUl nägon särskild yrkesgrupp. Undersökningen visarockså att anledningarna tUl den ökade arbetslösheten är flera. Projekt harstoppats på grund av kreditsvårigheter. I andra fall har investeringsavgiftenvarit orsaken. Vidare anges dåUg planering hos byggherrar eller kommuner somorsak. Undersökningen bekräftar alltså att byggandet används avregeringen som ett slags säkerhetsventU under konjunktursvängningarna. I hur hög grad investeringsavgiften på oprioriterade byggensom kontorshus, bensinstationer m. m. är orsak tUl den nuvarande arbetslöshetenfinns det inga exakta siffror pä. Men jag har f. ö. stäUten fråga därom tUl finansministern och kommer väl att få den besvarad dennavecka. Skulle det visa sig att denna form av mvesterings-styrning på ettavgörande sätt bidragit tUl den nuvarande arbetslösheten, måste formenomprövas. Bestämmelserna om dispens av arbetsmarknadsmässiga skäl har tydligenmte fungerat, varvid investeringsavgiften blir ett instmment som slår blint. En orsaktUl störningarna på byggmarknaden är utan tvivel kredit- Med det nuvarande splittrade finansieringssystemet har byggandetstoppats och försenats genom att pengarna inte har funnits tUl hands närplanerade byggen skulle igångsättas. Det har i långa stycken varit fräga omregionala kreditförsörjningsproblem som uppkommit trots att pengar funnits menpä fel plats i landet eUer i sämsta fall hos fel bank för vederbörandebyggherre eller byggnadsföretag. När Byp,gnadsarbetareförbundet i sin skrivelse tiU densocialdemokratiska partistyrelsen konstaterar att "debatten om en s. k.bostadsbank har pågätt " och att det förefaller som om tidenbUvit mogen för mer påtagliga steg i den riktningen har man knappast tagit tUlnågra överord utan i stället varit blygsam i överkant. Även om man gång efter annan lyckats åstadkomma frivUligaöverenskommelser med de privata kreditinstituten, enligt vUka dessa införutsikten av en statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet genom en statligbostadsbank skall bemöda sig att tUlgodose kreditanspråken, framstår den av ossoch andra föreslagna totalfinansieringen genom en statlig bostads- ellersamhällsbyggnadsbank såsom den enda riktiga lösningen. Detta har heller inte bestritts vare sig avbostadspolitiska kommittén eUer av talesmän för regeringen eller de utskott somunder haft att behandla förslagen. Skälet för underlätenhetenatt genomföra förslagen kan inte vara annat än undfallenhet mot de nuvarandekreditgivarna, dvs. privatbanker och kreditinstitut.