prot · FU098 · 1971-12-31 00:00:00 — När det gäller löner och förmåner ärdet en väsentlig princip att avtalsmarknadens parter i första hand självakommer överens. Det är emellertid angeläget att samhället stat och kommun visar föredöme vid försöken att lösa avtalsfrågorna, eftersom samhälletshandlande ofta blir vägledande för andra. som jag säger detta strykerjag under att samhällets resurser, som vi vet , inte är outtömliga. AUas vår vUja och mälsättning är ju att skapa störrejämUkhet olika grupper emellan. En mälsättning som kan synas Ugga långt fram itiden men som kan komma att bli aktuell snart nog är någon form avgrundtrygghet för alla, t. ex. genom en minimUnkomst. Det är ingenfantasiprodukt. De flesta känner säkert tiU att man prövar denna reform inägon delstat av förenta stater. Den som hade tUlfälle att nyligenavlyssna en intervju i TV med en prominent amerikan fick också klart för sigatt man är i färd med att undersöka möjligheterna att genomföra en dylik reformi förenta stater. På det sättet skulle man få en förenkladadministration på större delen skulle jag tro av det socialpoUtiska fältet. En ur min synpunkt viktig princip för denna grundtrygghetär att var och en för att få ett sådant stöd skall vara skyldig att accepteraett arbete som han kan utföra och rimligen bör anta. Den som inte godtar ettsådant viUkor, fordrar i själva verket att andra skall arbeta för honom. Vår Sannolikt genomsnittUgt mest utprägladelåginkomstgrupp är jordbrukarna. Utvecklingen inom jordbruksnäringen ärotillfredsställande. Det anses att det svenska jordbruket om det blev enavspärrning nu endast skulle klara av kaloribehovet i värtland under ett normalt skördeår aUtså nätt och jämnt den självförsörjningsgradvi minst skall håUa enligt de jordbrukspolitiska riktlinjer som gäller. Hurblir det dä under ett dåligt skördeår eller efter missväxt? Denjordbrukspolitik som förs är kanske på något sätt motsägelsefull. Statsmakterna försöker främja näringen genom lånestöd osv.tUl rationalisering. För att erhålla sådant stöd till jordbruksverksamhetkrävs en god lönsamhet, men på grund av att marginalen meUan priser ochkostnader är mycket knapp blir det färre och färre jordbruk som kan visa uppden i det avseendet erforderliga lönsamheten. Systemet verkar faktiskt i enlighetmed det gamla talesättet så, att när det regnar välling har den fattige ingensked låt vara att det är fräga om ett ytterligt försiktigt duggande regn. Det är givetvis angeläget att hålla livsmedelsposten ifamiljebudgeten inom rimliga gränser, men det är också angeläget att uppnåjämlikhet för låginkomstgrupperna inom livsmedelssektorn inte bara för demsom arbetar i jordbruket utan ocksä för de stora låginkomstgrupperna inomförädUng och distribution. Låt oss titta på ett helt annat område. Bostadspostenväger inte heUer så lätt i familjebudgeten, men finns det någon som ens haft entanke på att fördenskuU göra t. ex. byggbranschen tiU ett utpräglatläginkomst-omräde? ÅtskUliga näringar åstadkommer skada pä mUjön. När detgäller jordbruket är förhåUandet så gott som - men inte helt det motsatta.Näringen är nödvändig för att vidmakthåUa vårt kulturlandskap och för attmöjliggöra naturvård över huvud taget. Det finns ett utredningsförslag rörandejordbrukets roU i det sammanhanget, men det har lagts på is. Andra talare kommer här att närmare belysa den besvärligasituationen inom jordbruket att vi omsider hotas av mjölkbrist, att vitroligtvis inte har den beredskap i fråga om försörjningen som vore önskvärdosv. Därför skaU jag inte ta upp tiden med den saken. När vi frågar oss vUka politiska spörsmål som väntar underde närmaste åren, mäste vi håUa i minnet att mUjövården står högt upp på denlista som vi politiker har. I det sammanhanget finns stora problem, som kräveren lösning. har varit ganska aktivt på detta område jag skallinte använda några kraftigare ord härvidlag. Vi vet att aUt större krav ställspå rent vatten, frisk luft, frihet från buller och en hyggUg boendemiljö,arbetsmiljö och fritidsmUjö. Det har gjorts beräkningar, som anger att avsammanlagt 6070 mUjoner sjukdagar en tredjedel alltså över 20miljoner dagar hänför sig tUl sjukdomar som uppstått genom stress och psykiskotrygghet. Detta innebär ett produktionsbortfaU som uppgår tUl miljardbeloppoch det finns mycket att göra för att förbättra människornaslevnadsomständigheter. Lokaliserings- och regionalpolitiken har varit en av destora frågorna och blir det sannolikt ännu mer under1970-talet. har efter sin förmäga arbetat för att skapa ett förstärktnäringsliv och nya arbetstUlfällen i områden med arbetslöshet och för attförbättra Uvsmiljöerna i storstadsområdena. Koncentration av näringsliv och bebyggelsetUl några få tätortsområden är olyckligt både för den utglesade landsbygden ochför den överdimensionerade storstaden. Inför 1970-talets regionalpoUtik tar vifasta på att det i statsverkspropositionen sägs att ett regionalthandUngsprogram för hela landet skaU föreläggas . Vi hoppasatt det blir inledningen tUl en verklig satsning pä ett decentraUserat samhäUe. Det förefaller som om nackdelarnavid en överdimensionerad storstadsbebyggelse har varit underskattade hittills.Där måste en ändring ske. Man har lanserat idén om att skall fåöka med drygt I miljon människor fram tUl . Det skulle dä bU 2,5 mUjonermänniskor i , och man skulle få nästan hela landets folkökning idet området. Men betyder inte det att det skulle bli mycket svårt, kanskenästan omöjligt, att ge invånarna i acceptabla livsmiljöer? Detär en huvudfråga för 1970-talet att skapa tiUfreds-ställande avvägning mellanstorstad och glesbygd, att minska den stora bebyggelsekoncentrationen. Det finns risk för att vi i dagens allvarliga ekonomiskaläge glömmer bort frågorna om det framtida samhället. Risken är då också att viinte i tillräcklig grad kommer att ställa upp och söka konkretisera mål ochsedan aktivt leda utvecklingen fram mot målen. Ett talande exempel är just den befolkningsomflyttning somjag nämnt. I ett kortsiktigt ekonomiskt, och jag tror ett på det hela tagetsvagt underbyggt, tänkande har man i viss omfattning inte bara accepterat utanockså stimulerat omflyttningen. Vi ser följderna i befolkningscentra:trängsel, jäkt, buller, föroreningar, bristande rotfasthet, svårartade socialaproblem, länga resor och väntetider aUt medförande onödiga fysiska ochpsykiska påfrestningar och förslitning av människorna. I de avfolkaderegionerna har vi specieUa sociala och kulturella problem, som fordrarsärskilda insatser för att befolkningen skall få någorlunda godtagbara viUkor.Många angelägna förbättringar av grundläggande mUjöbeting-elser kräver heltenkelt bättre geografisk balans i befolkningsutvecklingen. Vi måste fåfram en riksplanering med den målsättningen, som sedan skaU följas upp i denekonomiska och inte minst i den regionala politiken, varom vi blivit lovade ettförslag . Genom enkammarriksdagen har den översta beslutsinstansen ivår demokrati fått en, som vi nog tycker, bättre utformning. På det kommunalaplanet sker stora ändringar genom kommunsammanslagningar. Men hur är det medunderbyggnaden? Har vi tUlräckligt uppmärksammat att demokratin behöverförnyas och vinnas åter av varje ny generation? Här mäste målet varadecentralisering. På länsplanet bör den kommunala självstyrelsen, den s. k.länsdemokratin, få verka över praktiskt taget hela fältet och bU den främstabäraren av regionalpolitiken. I de nya stora kommunerna måste målsättningenvara densamma, således att finna former för en decentralisering och även härsöka följa parollen: Makten ut tiU folket. Vi har alla känt trycket från den unga generationen av ettökat utbildningsbehov. Kvantitativt har framstegen varit stora, och på det helataget har det nog också varit fråga om en kvalitativ förbättring. Men är deträtt kvalitet aUtigenom? Jag tänker inte främst på sådana problem som påtalasinom språkundervisningen vid universiteten och som naturUgtvis måste ägnasstor uppmärksamhet utan på sådana frågor som t. ex. om de studerande vid deospärrade utbUdningsvägarna verkligen får en utbildning som ärmeningsfull för dem. Är de, närmare bestämt, underkunniga om vilka möjligheterde efter utbUdningen har att få arbete? Jag vUl framhåUa betydelsen av dettaled. Det måste bedrivas ett upplysnings-och informationsarbete så att de studerande så längt det är möjligt känner tUlvilka förutsättningar som finns att nyttiggöra den erhållna utbildningen. Förstdå kommer utbildningen att framstå för dem framöver i varje fall såsomverkligt meningsfull. Jag har inte något färdigt svar pä dessa stora frågor ommeningsfullheten i det här sammanhanget, men det är problem som obönhörligenmäste ägnas stor uppmärksamhet. Inte minst inom arbetslivet är frågan om den enskildesmöjligheter att påverka sin egen miljö och delta i beslut som påverkar miljönav stor betydelse. iSlålet måste vara en utbyggd företagsdemokrati. Representationför de anstäUda inom ett företags styrelse är en naturlig sak. Men här måste vibygga vidare pä s. k. lägre nivå, där olika arbetstagare skaU kunna säga sinmening om hur arbetsplatsen lämpligen bör utformas. Jag tror att detta ärtankegångar som alltmer har mognat fram inom näringsUvet, men jag vUl ävenerinra om vär stora offentliga sektor och de speciella problem som i dettasammanhang existerar inom denna. Jag har här genom exempel frän nägra områdenförsökt belysa behovet av mäl och analyser pä Utet . Jag vUl ävengöra en annan kommentar. Det sägs att vi är på väg in i det postindustrieUasamhället, där aUt större del av människorna är sysselsatta inom serviceverksamheti vid bemärkelse, medan tillverkningsindustrin minskar i motsvarande mån.Följden anses vara att antalet arbetstagare blir den faktor som i högre grad änkapitaltUlgången kommer att prägla utvecklingen . Jag tror att desom siar om detta är inne pä rätt linje. Frägan 'é.i dä i vilken utsträckning det bör påverka vårframtidsbedömning. Skall vi se antalet presterade arbetstimmar som detavgörande för en snabb standardhöjning? Svaret på den frågan ligger nog isjälva standardbejeppet. Levnadsstandard eller Uvsnivå gäUer i varje faU numerainte bara ekonomiska och materieUa behov. De oUka exempel jag här har nä:mntavser just i stor utsträckning icke-materiella behov och önskemål. Vi måste inte minst i vår bedömning på ge begreppet "standard"det vidgade inehåll som utvecklingen pekar mot. Människan lever som bekant inteav bröd allenast. Sedan det dagliga brödet räknats spelar frågorna om trivsel,mening i tUlvaron och bl. a. känslan av delaktighet i mänsklig gemenskap,samhällsgemenskap, en allt större roll. Jag tror att den saken måste vara engrundläggande värdering i vår framtidsbedömning. HerrHELEN (fp): Det var för länge, länge sedan dä regeringen iSverige lade fram den nådiga luntan med ängslan och oro för vad som skullehända med förslagen i utskotten. Skulle det bli prutningar, strykningar eUeraUdeles nya förslag? Årtiondena har gått och denna hälsosamma insikt påregeringssidan att ytterst är den som bestämmer har dunstat bort. Detvar bara under koalitionsregeringens sista år som det kunde hända att någonsocialdemokratisk ordförande i ett utskott eller en avdelning kom och föreslogen kopp kaffe i gamla riksdagskaféet. Då visste man att i botten på kaffekoppenlåg ett förslag till en kompromiss som skulle gå ut över något avstatsråden från det gamla bondeförbundet. Men fränsett den parentesen kan detnog sägas att de allra flesta av oss som är kvar från tvåkammarriksdagen barahar erfarenhet av regeringar som med stort mått av tvärsäkerhet kommit tUlriksdagen för att få en stämpel på sina förslag, en och annan gångkompletterade med en artig skrivelse tUl Kungl. Maj:t och någon sällsyntaregång med en liten ändring av något anslagskrav. Det har dä sällan varit frägaom den prutning som regeringar förr var så rädda för. En enda av oss har sävitt jag vet haft tUlspeciaUntresse att analysera minoritetsregeringars problematik. Det säger någotatt det är vär ålderspresident. fram tUl har hankommit tUlbaka tUl ämnet från skiftande vinklar och med olika bedömningaralltefter sin utsiktspunkt: från ett studentrum i , som chef förenpartiregering, som koalitionsledare eUer nu som äldre statsman. har han målat minoritetsregeringars situation inattsvarta färger. Utskottsväldet i har för honom t. ex. i uppsatsen, skriven under koalitionsåren,varit lika med att politiken blivit ett meningslöst intrigspel, en strid meUanoförenliga gruppintressen om - jag citerar "den ekonomiskapolitiken under en kristid och om sysselsättningsproblem när arbetslöshethotar". Det handlar alltså om lägen som inte verkar så alldeles obekantajust . målar emeUertid somålderspresident en minoritetsregerings möjligheter i långt ljusare färger. .Ardet inte litet märkUgt att han väljer sitt föredöme frän som för deallra flesta av oss är ,ganska nattsvart 1933 fast det hade ju för all delden IjusgUmten att just det året blev riksdagsman. Dä hände ocksåatt en minoritetsregering blev stark genom en uppgörelse i utskott.Vad har nu i tankarna? Är det någonting han viU stå fadder för? Det kanske kan tyckas oartigt att så här länge uppehållasig vid företrädare och hans positionsförskjutningar av densocialdemokratiska synen på minoritetsregeringars möjligheter, deras handbojoroch deras utbrytningsförsök ur minoritetsläget. Det är politiska lägevi skaU ägna oss åt, och det finns väl då ingen tid för några romantiskatUlbakablickar tUl förhåUandena pä . Ja, om det behövs kan jaglämna en särskUd förklaring tUl att jag liksom tar sats för att ge mig pästatsrrunister . I remissdebatten inpräntade han i mig att när jaginte längre fick kalla honom excellens så skulle jag i stället tiUtala honommed ordet "farbror". Det tar liksom litet emot, fastän jag medger atthan borde ha blivit äldre, luttrad och visare av valutgången. Men det är nu inte det enda skälet tUl den häriiUedningen. Eftersom det väl kommer att sägas en del här om det nyastyrkeläget i , har jag funnit det rimligt att först påminna om hurden regerande socialdemokratin, denna bjässe i svensk politik, aUtid lyckatsvrida sig så att den blivit fördelaktigt fotograferad. Enpartiregering medmajoritet i är bra, om den är socialdemokratisk. KoaUtionsre-geringär bra, om den domineras av socialdemokrater. är bra, omden är s-märkt. ÄUting annat är liksom av ondo, och det gäller också när manhämtar exempel från , , och andra länder, därregeringsfloran är rikare än hos oss. Så tiU dagens verklighet och regeringen . På en punktär den sig lik. Den sitter fast i valårets glättade skildring av många problem.Regeringen ger i budgeten och finansplanen en förhållandevis ljus bUd av hurden internationella konjunkturen utvecklas. Industrin antas bli tUlräckligtstimulerad av att man gör nya investeringar i maskiner och i rationellaremetoder genom ett 10-procentigt avdrag och en styrning av de lån som bankernanu skaU få ge, med något uppmjukade regler just tUl industrisektorn. Småpersonalökningar tUl statliga myndigheter skildras som fortsatta reformer ävennär de nätt och jämnt svarar mot det bortfall av arbetskraft somarbetstidsförkortningen medför. Beskrivningen av folkpensionärernas ochbarnfamiljernas bättre förmåner har de nog svårt att själva riktigt känna igen.Jag tror inte heller att tycker att aUmänheten fär en rättvis bild avhur mänga vägkilometer som stryks bort i planerna eller att finneratt beskrivningen av telefonköernas växande är riktigt målande. Årets budget och den ekonomiska politik som stakats utmåste ses mot bakgfunden av fjolårets ekonomiskt politiska misslyckande. Denmassiva kritik som riktades mot räknestyckena i förra årets finansplan, intebara från oppositionen utan från en rad fristående experter, rubbade inte dåregeringens sätt att beskriva läget. Med en envishet som varit värd ett bättresyfte stod den fast vid sina orealistiska siffror och det trots att man gjortliknande misstag året innan. Jag skall gärna erkänna att det var svårt attförutse den starka lageruppbyggnad som ju blev en betydande orsak tiUutvecklingen. Men vad som stod klart redan tidigt och vad som isjälva verket varit uppenbart än tidigare för de flesta var att regeringen påallvar måste angripa inflationsutvecklingen och att industriinvesteringarnainte kunde väntas öka kraftigt i ett läge med extremt hårdakreditrestriktioner. Den här åtstramningen slog ju särskilt hårt på de mindreoch medelstora företagen, och det ledde tiU att för deras del den planeradeinvesteringsökningen så gott som helt uteblev. Vi vet att 24 av de störstaföretagen ensamma svarade för en lika stor investeringsökning som den totala på7,. Regeringens misstag var att sätta sin Ut så ensidigt tUlkreditpolitiken i stället för att mera jämnt söka fördela bördorna mellanpåbuden från och dem som kom frän . Det är intemöjligt annat än att valtaktiska hänsyn här spelade en för stor roU förregeringens handlande. Annars kan det inte förklaras att regeringen slog in påen kurs, som den rimligen måste ha känt på sig var felaktig. Det är nu mer klart än någonsin att det var oklokt avregeringen att säga nej till våra förslag och erbjudanden . Hade mani tid kallat samman en stabiliseringskonferens med utgångspunkt imittenpartiernas konkreta förslag till ekonomisk sanering, så hade utgångslägetinför årets avtalsförhandlingar varit bättre. vet vi aUa att utfallet av denekonomiska politiken 1971 i högsta grad blir beroende av vad som sker påavtalsrnarknaden. Regeringen kommer med några varnande ord om vad somkan hända ifall man går utöver den samhällsekonomiska ramen. Men det räckerinte med varningar och hot. Det behövs ett grundmurat förtroende förstatsmakternas vUja och förmåga att upprätthålla penningvärdet. Det är inteheUer rimligt när eljest ansvarskännande grupper drivs tUl desperationens rand,därför att regeringen inte tar itu med de organisationsförändringar somskaU ligga tUl grund för löneförhandlingar. Därför kan inte regeringen frånkännasig ansvaret för krislägena i polisförhandlingarna. Jämfört med valåret är det nu många andra tonfaU ibudgetens beskrivningar. Landet har kommit in i en besvärlig ekonomisksituation. De stora underskotten i bytesbalansen och den snabba inflationen harfört in i ett läge där man inte kan möta en konjunkturförsvagning medden mer expansionistiska poUtik som i och för sig hade varit önskvärd. Finansministern har tidigare målat upp vad som händer i ensådan situation. Han säger: "icke en ekonomisk utveckling i balansmed omvärlden, så nödgas varje regering, oavsett politisk färg, avskriva aUdiskussion om reformpoUtik, bättre standard och fortsatta framsteg." Vad som bjuds är aUtså en åtstramning av den inhemskaefterfrågan, både den privata och den offentUga, för att ge utrymme åtindustrins investeringar och för att vända underskottet i handelsbalansen tiUett överskott. Politiken är, kan man säga, lätt deflationistisk, även omfinanspolitiken är mindre stram än det kan förefalla. Budgetunderskottetkommer säkerUgen att bli väsentligt större än de 200 mUjoner som anges. kan man naturUgtvis diskutera reaUsmen i sådana härkortsiktiga målsättningar. I fräga om exportprognosen är det en optimistisk bUdvi får av den internationeUa konjunkturen. Men det viktiga är ändå kanske attkomma Uiåg att den förbättring som kan och bör ske 1971 ihandels-ochbytesbalans bara är temporär, en frist som vi har fått genom förra åretslageruppbyggnad. För att häva de kroniska underskotten i bytesbalansen fordrasett kraftigt överskott i handelsbalansen och därmed en väsentlig förstärkningav den industriella kapaciteten. Det betyder att blir magra år för många,med låg konsumtionsökning och återhållsamhet när det gäller offentUga utgifter. SärskUt bekymmersamt kan det bli 1972, om de har rätt somiUkhet med chef förutspår ökade konjunkturbekymmerför just det året som regeringen tror att det skall bU goda tiderigen. Mycket beror självfallet på kreditpolitiken under detkommande året. Man får inte glömma bort att den fortfarande verkar och kommeratt verka med eftersläpning. Därför borde lättnader ha beslutats redan ihöstas. Vi krävde det, både offentUgt och i den beslutande instansen. Det är riktigt som det står i finansplanen att det behövsett fortgående och ömsesidigt samarbete och informationsutbyte mellan stat ochnäringsliv. Men det behövs också ett ömsesidigt förtroende. Och det står intei finansplanen. Statsmakterna kan med all rätt ställa krav på företagen ifråga om deras sociala, ekonomiska och miljömässiga ansvar mot samhälle, lön- 2 protokoll 197L Nr 8-9 Vi viU på en del punkter skärpa de kraven. Men företagsamheten harockså rätt att kräva att statsmakterna har förståelse för närings.Uvetsarbetsförutsättningar och förtroende för företagens vUja och förmåga att handlasjälvständigt inom de givna ramarna. I en samhällsekonomi av den typ vi hittiUs haft i i stort sett en sociaUiberal ramhushållning - krävs en viss rollfördelningmellan statsmakt, företag och löntagarorganisationer. Om regeringen sätterdenna rollfördelning åt sidan tUl förmån för en mer dirigistisk politik ocksåmot de enskUda företagen, genom att vUja gå in och styra dem inifrån, då är detinte underligt om framtidstron och vUjan att göra nya riskfyllda investeringarinom företagen sviktar. Redan i höstens aUmänpoHtiska debatt frågade jagregeringen när investeringsfonderna skuUe börja släppas fria utanför denlokaliserings-och regionalpolitiska användningen. Frågan är än mermotiverad. Är regeringen beredd att snabbt släppa investeringsfonderna förinvesteringar utanför storstadsområdena? Jag tror det behövs en mera allmän insikt inomsocialdemokratin om de mindre och medelstora företagens betydelse för Sverigesekonomi och förståelse för deras speciella problem. Det var häpnadsväckande attpå senhösten tiöra regeringens företrädare säga, att nu hade det Uksom blivitlugnt frän småföretagen. Ja, en hel del hade ju tystnat genom konkurs, ochandra slet i det tysta dag och natt för att klara sin knappa Ukviditet. Budgeten innebär ökade svårigheter på arbetsmarknaden, entUlväxt av bruttonationalprodukten som Ugger väsentligt lägre än genomsnittet iVästeuropa., en obetydlig ökning av hushåUens disponibla realinkomster och sägott som reformstopp. SärskUt oroande blir för många den ökande otryggheten påarbetsmarknaden. Vi vet av erfarenhet att arbetslöshetsproblemen slår ojämntför olika delar av landet, för olika åldersgrupper och för olika branscher. En utvecklad regionalpolitik bUr då ett viktigt medel atthålla tUlbaka problemen inom de näringsgeografiskl svagare områdena. Även omdet skedde en utbyggnad så är det mycket som återstår. Jag beklagaratt t. ex. transportstödet inte har vidgats och att telefontaxor och flygpriserför inte har modifierats. TUlämpningen av trafikpolitiska beslut har junästan helt inriktats på den del av beslutet som avser att de enskUdatrafikgrenarna skall bära sina egna kostnader. Men vad som står där om desociala målen har regeringen lyckats glömma tiU den grad att SJ:s egnaanställda nästan revolterar inför det dystra läget att inte kunna geallmänheten den trafikservics som den finner rimlig. Inte ens partivännernastUltro tUl regeringen som aUa goda tings bärare räcker riktigt tUl för attskydda mot angrepp från just det hållet. När man märker med vUken glöd somordföranden i "blåser på" ochhans föregångare, så får vi andra, som inte har samma kolartro på regeringen,dra ett djupt andetag för att kunna hänga med. får väl rättatUl regeringens försummelser. Vikande arbetsmarknadskonjunkturer drabbar aUtid hårdastde äldre löntagarna. Det är utan tvivel ett av dagens aUvarligaste sociala problem.Takten i strukturomvandlingen har varit snabb . pådriveninte minst 1970 av den hårda kreditpolitiken. Men har vi kunnatkonstatera, att de tidigare optimistiska kalkylerna bara håUer tiU en del. Degick ut på att löntagare, som av dessa skäl hade mist sina jobb, med hjälp avolUca arbetsmarknadspolitiska insatser snabbt skulle sugas upp av merexpanderande näringar. märker vi i stäUet hur människor stampas utfrån arbetsmarknaden, döms tUl långvarig arbetslöshet ellerundersysselsättiung.