prot · FU09100 · 1971-12-31 00:00:00 — Låt mig citera vad en röntgenläkare vidett av de större sjukhusen yttrade i en intervju för någon vecka sedan:"Sjukvården i landet är inne i en mycket svår kils. Om ingenting radikalthänder kommer sjukvården att få stora problem.Anledningen är bl. a, att röntgenavdelningarna håller på att sprängas.Samtidigt som antalet röntgenläkare minskar, ökar antalet patienter. Läkarnafår arbeta mellan 12 och under mycket krävandeförhåUanden," Ang. bristen pä röntgenläkare Den läkare jag citerat är sannerligen ej ensam om dennauppfattning. Jag har inledningsvis sagt att situationen inte aUs är ny.Åtgärder skulle ha satts in för att få läkare över tUl dettaområde. Orsakerna tiU den uppkomna bristsituationen är flera, men en av dem äratt söka på utbUdningssidan. Jag vill då säga att undervisning och utbUdning avläkare i röntgenologi inte är tiUfredsställande tillgodosedd vare sig föreeller efter examen, EnUgt den nya studieplanen ges föresläsningsserier under medicin-och kirurgikurserna. För övrigt förekommer röntenundervisning endast i"bredvidläsningsform". Någon kunskapskontroU finns inte, och ämnetröntgendiagnostik är inte nämnt i den nye läkarens tentamensbok. Medicinekandidater får sålunda ingen nämnvärd kontakt med röntgenavdelningens arbeteoch får i motsats tiU vad som gäller inom övriga speciaUteter - inga dhektaincitament att intressera sig särskilt för ämnet. Det var på förslag, men det föU bort, att man i denaUmänna utbildningsperioden efter Ucentiatexamen skuUe införa en månadstiänstgöring på röntgenavdelning för aUa läkare. En sådan tjänstgöring hadeverkat positivt på flera sätt, dels genom att avhjälpa bristerna igrundutbUdningen och skapa de kontaktytor som är nödvändiga för rekrytering tUlspeciaUstutbUdning, dels genom att bibringa alla läkare så mycket kunskaper omröntgenologin och dess möjligheter och begränsningar att en mängd onödigaremisser och undersökningar skuUe kunna undvikas. Med hänsyn till den långa speciaUstutbildningen måste nyaläkare redan nu få Intresse väckt för att ägna sig åt röntgendiagnostik genomsnara åtgärder, särskUt i fråga om undervisningens organisation och omfattning.Det är för sent att vänta tUl dess vi får det stora tUlskottet av läkare 19721973,Av dem får vi inga färdiga röntgenologer förrän , Skullehuvudmännen kunna tänka sig att införa avlönade"läkarassistenttjänster" för medicine kandidater som vUl bekanta sigmed området? Detta innebär, herr socialminister, att radiologin måstefå en bättre ställning inom utbUdningen, Jag har ett citat hämtat ur en artikelskriven av sekreteraren i , . Han säger: "Ärdet inte ett ovanUgt inskränkt slöseri med våra läkare och våra utbildningsresurseratt tvinga ut bUvande laboratorieläkare, patologer och röntgenologer tiUlångvariga tiänstgöringar I fack som är helt ovidkommande för deras framtidaverksamhet? Det skuUe förvisso vara mer motiverat att bUvande provinsialläkare,allmänläkare, kirurger, psykiatrer, ja, alla läkare fick lära sig något omröntgen." Med hänvisning tUl vad jag nu sagt bör vi vara överens omatt åtgärderna bör sättas in nu för att förbättringar skaU kunna ske inom enöverskådlig framtid. Socialministern säger i svaret att vi skaU ha ca16 000 läkare, och enUgt gäUande riktUnjer prioriteras den öppna vården -psykiatrin och långtidsvården. Hur skaU exempelvis den öppna vården kunna fungera, om viinte har fuU tUlgång på röntgenläkare? Det är ju nödvändigt. I annat faU är visnart tiUbaka i dagens situation. Socialministem säger i interpellationssvaretatt det hela torde vara av övergående natur. Ja, det är rätt, men det beroraUdeles på om vi siktar in utbildningen som jag tidigare talat om . Jag vill gärna, herr socialminister, peka på hur besvärhgtläget är för dagen. Varför då inte titta ett slag på ? Enhgt uppgiftersom jag har fått tar sjukhusen inte emot remisser från privaUäkare somvUl ha röntgen på sina patienter. Det är nog så allvarUgt, I finnsfyra tjänster, av dessa är tre obesatta. Överläkaren är ensam med arbetet påett lasarett med jour dygnet mnt. Sådan är bilden från två platser i landet.Det finns tyvärr många sådana platser . I , min hemstad, är lägetföljande. Är 1969 fanns vid Sahlgrenska sjukhusets tre universitetskUniker samtEkmanska sjukhuset 40 röntgenläkare. Dessa kliniker ger service åt inneUggandepatienter på det egna sjukhuset samt för patienter som remitterats från denöppna vården. är endast 32 tjänster besatta. Den 1 juU har antaletsjunkit tiU 26 och tiU 22. Det får räcka med vad jag här har sagt. Men nog skuUe detvara önskvärt att socialministern tog initiativet tUl ett förslag om ändringari bestämmelserna vad gäUer utbildningen på det här området. Ang. bristen på röntgenläkare Anförandet av hert i Göteborgföranleder mig att något utförhgare beröra några väsentUga principer när detgäller läkartiUgången i vårt land. Det finns anledning att belysa resultatenhittiUs av den sjukvårdspoUtiska målsättningen, nämUgen att förstärka den öppnavården, psykiatrin och långtidsvården. Låt mig då peka på att antalet tjänsteä den öppna vårdenunder tiden ökat från 946 tiU I 023, Samtidigthar andelen vakanta tjänster utan vikarie minskat från tUl 13procent. Detta innebär att antalet verksamma läkare i den öppna vården ökat meddrygt 130 läkare . Samma utveckling har vi haft inom vuxenpsykiatrin ochlångtidsvården. Vad först gäller psykiatrin kan jag nämna att antaletläkartjänster ökat från 786 tiU 839 den 1 oktober 1970samtidigt som andelen vakanta tjänster minskat från till 12 procent.Inom denna vårdgren har antalet verksamma läkare ökat med ungefär samma antalsom inom den öppna vården, dvs. med ca 130 läkare. Inom den sjukhusanknutna långtidsvården som sannerligenär viktig i det här sammanhanget har antalet läkare som jaghär beskrivit ökat från 137 tiU 207. Då andelen vakanta tjänster harminskat från tiU innebär detta att antalet läkare inomlångtidsvården vid lasarett ökat med ca 75 läkare. Till detta skall läggas attunder senare år ett stort antal läkartjänster inrättats vid sjukhem. Den 1oktober uppgick antalet sådana tiänster till ca 130, Läget synes därefter ha förbättrats ytterligare åtminstoneinom den öppna vården. T, o. m. de nordhgaste länen, som tidigare - det vet vi-haft svåra rekryteringsproblem, har praktiskt taget samtUgaprovinsial-läkartjänster besatta. För att få tUl stånd en ytteriigareförstärkning av den psykiatriska vården och en bättre balans mellan sluten ochöppen vård och meUan akutsjukvård och långtidsvård måste dock en fortsatt Ang. bristen på röntgenläkare prioriteringav den öppna vården, psykiatrin och långtidsvården ställas i centrum. Detta ärnödvändigt både av humanitära och av ekonomiska skäl. Jag vill påpeka, i , att vakansernapå inrättade röntgenläkartjänster i regel legatunder men enhgt senast tiUgängUga siffror uppgick till ca 1 2procent. Som jag nämnde i mitt interpellationssvar harläkarvakanserna på röntgenavdelningarna aUtså ökat något , ochdetta fordrar - det har jag också betonat - särskild uppmärksamhet med hänsyntill att utbyggnaden av bl, a. den öppna vården ställer större krav påmedicinska serviceavdelningar av olika slag, däribland röntgenavdelningar. Jagär helt medveten om detta. Men som jag också nämnde följer ochsocialdepartementets sjukvärdsdelegation denna fråga med mycket storuppmärksamhet, och jag är övertygad om att man kommer att göra vad som ärmöjligt för att förbättra läget, och man kommer att göra det utan tidsutdräkt. Låt mig, fru talman, tUlägga att det, när detgäUer att mera radikalt förbättra läkartUlgången inom ohka vårdområden, finnsanledning att peka på att den successivt ökande läkartiUgången äroerhört väsentUg, har vi drygt 11 000 läkare. Är 1975 beräknas vi ha 16000 läkare och är vi uppe i drygt 20 000, Det är härigenom vi skaffaross de grundläggande förutsättningarna för att skapa en bättre balans mellanohka vårdområden och speciaUteter och självfallet även bättre möjUgheter attvårda de sjuka. Och detta gäller helt naturligt även den viktiga specialitetsom röntgen utgör. HenBENGTSSON i (c); Jag ber att få tacka socialministern för desenare synpunkterna. Jag är medveten om det aUmänna läget, men vi talar nuframför allt om röntgenläkarna. Jag sade i mitt förra anförande att vi harförsummat utbUdningssidan därvidlag, och det är därför vi har denna bristsituation.Det gäUer för oss att så snabbt som möjligt få dem som är intresserade av dennaspeciaUtet att ägna sig åt den och att företa sådana förbättringar påutbildningssidan att verkUgt intresse kommer att knytas tiU detta område. Låt mig peka på ytterUgare en allvarUg sak med anledningav bristsituationen på detta område, nämUgen väntetiderna. De senasteuppgifterna, tagna den 1 aprU 1971, säger bl, a, följande vad det gällerväntetider. Patienter som skaU magröntgas får i många fall vänta i 30dagar eUer längre på åtskUUga avdelningar; får av dessapatienter göra det. Det säger oss en hel del om hur det känns för de människorsom måste vänta för att få undersökningen gjord. Här är någraaxplock ur väntetiderna vid några lasarett på olika platser i landet. Det ärbara ett fåtal platser, herr socialminister kan bU lång. Väntetidernaär vid Löwenströmska lasarettet , vid 45 dagar.Kungälv , SoUefteå , Nonköping och 120dagar. Dettasäger oss en hel del om dagens situation på röntgenläkarsidan. i uppmanar mig attsärskilt titta på utbildningssidan då det gäller röntgenläkare. Men jag har jui dag sagt att vi just på utbUdningssidan har fått lov att prioritera treviktiga vårdområden: den öppna vården, långtidsvården och psykiatrin. Att jaghar tagit kammarens tid i anspråk för att redovisa resultaten beror på att detär så väsentUgt, så grundläggande för utveckUngen och struktureringen av densvenska sjukvården nu och . Men jag har också betonat att vi har ett problem när detgäller röntgenläkarna. Jag har vidare sagt att dessa är mycket viktiga just medhänsyn tiU utbyggnaden av den öppna vården, eftersom de svarar för en väsentligmedicinsk serviceinsats, och att vi också därför nu skaU ägna frågan en ökaduppmärksamhet och se vad som är möjligt att göra. Det är vad jag kan svara i i dagpå denna fråga. Ang. ökade möjligheter till bosättning på landsbygden överläggningenvar härmed slutad. ökade möjligheter till bosättning på landsbygden Herr civUministem erhöUordet för att besvara () framstäUda interpeUation, nr118, och anförde: har frågat mig om jag vUl medverkatUl att bl. a. genom utarbetande av modellplaner för gruppbebyggelse skapaökade möjUgheter för ett mera decentraUserat boende så att landsbygdensuppenbara fördelar som boendemiljö bättre kan utnyttjas. Ansvaret för den typ av planering som tar upp isin interpeUation åvilar kommunerna. Kommunerna måste självfaUet själva avgöravilken bebyggelsetyp som är lämpUg med hänsyn tiU skiftande lokalaförutsättningar. Detta måste ske, mte i första hand genom modeller fördetaljplanering utan inom ramen för en översiktUg planering. Genomkommunindelningsreformen har samhället fått väsentUgt bättre förutsättningaratt planera för närlngsgeografiskt sammanhåUna regioner.Kommunindelningsreformen innebär ju bl. a, att kommunerna kommer att omfattabåde tätort och landsbygd. Därigenom skapas förutsättningar att göra nödvändigaöversiktUga bedömningar av markanvändningen inom större sammanhängande områdenmed en aUsidig befolknings- och bebyggelsestruktur och att tUlgodose önskemålhos medborgarna om oUka typer av boendemiljö. Vid den intresseawägning somdärvid måste ske får beaktas t. ex, möjUgheterna att lösa trafikfrågor, atttUlhandahåUa tUlfredsstäUande samhäUsservice såsom skolor, barnstugor,pensionärsvård, offentliga och kommersiella institutioner samt att utan aUtförhöga kostnader ordna vägar, vatten, avlopp och elektricitet. En planering av den typ som jag nu har berört förekommerredan, I kommunblock och i färdigbUdade kommuner har man sålunda tagit itu medden översiktUga fysiska planeringen och som en huvuduppgift sett balansen ochsamspelet meUan den större centralorten och de mindre Ang. ökade möjligheter till bosättning på landsbygden tätorterna.Planeringen följs uppmärksamt av statens planverk, som avser att på grundval averfarenheterna av denna planering och efter samråd med Svenska kommunförbundetutarbeta råd och anvisningar för ÖversiktUg planering. Hen (): Jag ber att få tacka civUministem för svaretpå min interpeUation. Svaret innehöU många självklarheter och aUmännasynpunkter, som egentUgen inte går in på den kärnfråga som jag har tagit upp.Det hade ändå varit både intressant och värdefullt att få höra civUministernsinstäUning i sakfrågan och få ett klart besked där. Den tanke som jag har fört fram och som redan har mött ettpositivt gensvar på många håU ute i landet är att man skuUe utnyttjalandsbygdens utomordentUgt fina bostadsmiljö i betydUgt större utsträckning ännu bl. a. genom att satsa på former av mindre gruppbebyggelse på lämpUgaplatser och på lagom pendhngsavstånd från både arbetsplatser och tätorter mederforderUg aUmän service. Det skuUe alltså, menar jag, inte vara fråga om att bygganya tätorter med all den service som där skuUe behövas utan grupper av egnahem kanske 2030 stycken, som kunde utgöra en Uten by. Kanske man skuUe kunnakalla den för sovby. Man skulle återskapa forna tiders bygemenskap, därmänniskorna kunde ha direkt kontakt inte bara med naturen utan också medvarandra. Lämpliga platser för detta borde vara delsjordbruksbygder, som man räknar med skall bestå för framtiden, dels områden somman av naturvårdsskäl vill bevara ett öppet landskap i och som har särskildbetydelse för det rörliga friluftsUvet. Inom sådana områden satsas redan nubetydande belopp genom bl. a. för upprätt-håUande avlandskapet. 1 en utredning, som lades fram och som heter Landskapsvårdi odUngsbygd föreslås, som civUministem säkert vet, åtgärder bl. a. i form avekonomiska bidrag tiU djurhållning för att bevara landskapet öppet och bygdenlevande. Ett konkret exempel på hur naturvårdsintresset skullekunna kombineras med en gruppbebyggelse för åretruntboende är utarbetat avägaren till ett gods utanför som heter Skenas. Han har låtit enarkitekt göra en plan för hur fastigheten kan iordningställas för ett ökatutnyttjande av den friluftsälskande aUmänheten och hur en gruppbebyggelse ivacker natur skuUe anslutas tiU gården och tUl detta iordningstäU-danaturvårdsområde. har faktiskt på hans objekt satsatungefär för naturvårdsåtgärder. Det skuUe naturligtvis vara till fördel både för bygden,gården och naturvården, om det kom tUl stånd också en grappbebyggelse, somskulle kunna sägas motsvara den fasta bebyggelse och den gemenskap som förrfanns på gården innan jordbrukets" rationaUsering minskade ned antaletanställda tlU det fåtal som finns där. Jag har här ritningar över just detta projekt som jagskall be att senare få överlämna tiU civUministem för närmare studier. UtveckUngen visar att allt fler mänruskor vUl bo utanför Ang. ökade möjligheter tiU bosättning på landsbygden tätorternaoch anser att fördelarna av bl, a, mUjömässig art överväger Nr 100 nackdelarnaav att man får åka en eller annan mil tiU arbetet samt till affärer och övrigservice i närmaste tätort. I ett valfrihetens samhälle bör rimligtvis även ettsådant alternativ finnas tUlgängligt, och jag är för min del övertygad om attdet är många som önskar bo på det sättet. Erfarenheterna från visar atttendenserna där är att aUt fler väljer att bo vid sidan om tätorterna, medbetydande pendUngsavstånd tiU arbete och service. Ett skäl som särskilt starkttalar för den tanken är naturUgtvis att vi har mycket mera fritid nu äntidigare, att arbetstiden har bhvit förkortad och kommer att bU det ännu mer iframtiden. Många bor redan nu under en stor del av året i sUi hyrdaeller ägda sommarstuga, och efter hand som standarden på de stugorna bUr högreräknar man aUmänt med att ganska många människor kommer att utnyttja dem föråretruntboende. Den tanke som jag fört fram har utan tvivel ett stortintresse för många enskilda människor, EnUgt min mening bör det vara ett starktintresse också för samhället att genom en decentraliserad bebyggelse i någonmån bromsa den ökande belastningen på i första hand de större städerna menockså andra centralorter och tätorter, Alla problem av mänskUg och socialkaraktär, med missanpassning, stress, missbruk av alkohol och narkotika ochdhekt brottsUg verksamhet skuUe, åtminstone i någon mån, kunna minska genom ensådan utveckling. Belastningen på trafiken och aUmän service av oUka slag skuUeockså påverkas gynnsamt. Ansvaret för planeringen åvUar självfallet kommunerna, somstatsrådet har framhålUt i svaret, och det har jag för min del också sagt iinterpeUationen, Men statsrådet slutade sitt anförande med att säga att statensplanverk avser att till kommunernas tjänst "utarbeta råd och anvisningarför översikthg planering". Det är motsvarande form av insats frånstatsmakterna som jag efterlyser. a. tror jag att det skuUe vara synnerhgenvärdefuUt om man kunde hjälpa kommunerna genom att tUlhandahåUa dem modeUplanerför en sådan gruppbebyggelse. Hur många egnahem bör lämpUgen ingå I en sådan tilltänktsovby om vi nu skall kaUa den så med hänsyn till tekniska och kommunalpolitiskaaspekter? Här kommer naturhgtvis bl. a, in den mycket viktiga frågan omavloppsanläggningar. Vad skall man ha för form av avloppsanläggning, hur storbör den vara med hänsyn tUl bebyggelsen? Här är det ju bara fråga om en ganskaliten bebyggelse, VUken form av närservice och gemensamma anläggningarbehövs vid sidan av den allmänna samhällsservice som jag räknar med skaU finnasi närmaste tätort? Vilka platser är ur geografisk synpunkt lämpUgast för sådanbebyggelse? Hur långt kan pendUngsavståndet med fördel vara? Ja, detta är exempel bara på några av de frågor som aUtsåskulle kunna utredas av en statUg myndighet och utmynna bl, a. i modellplaner.Jag pekade i interpeUationen på att utredningen eventueUt kunde göras avbygglagutredningen, men det är inte aUs säkert att detta är lämpligt. Kanskekan det vara statens planverk eller kanske , eller myndighet som gör den är naturUgtvis av mindre Intresse. talar om att det i första hand inte är fråga om Ang. ökade möjligheter tiU bosättning pä landsbygden modellplanerför detaljplanering, utan att det väsentUga är att man får en översiktligplanering. Jag kan inte, fru talman, förstå att det ena intresset på minstasätt strider mot det andra. Vad jag viU är att man inom ramen för enöversiktlig planering kan utnyttja modeUplaner för ett decentraliseratsmåhusbyggande. En fuUständig service i viss fråga om skolor, barnstugor,pensionärsvård, offentliga och komersieUa institutioner osv,, som statsrådetnämner i sitt svar, behövs inte i samband med den boendeform som jag vUl hautredd den behövs av allmänna skäl, men inte för att åstadkomma just den härbebyggelsen. Det är människorna själva som skaU få välja om de vill bo där alldenna service finns bo i direkt anslutning till den eUer om de viU ge avkaUpå många av de kraven för att i stäUet få njuta av närheten tUl naturen ochlandet. Däremot kan den skisserade gruppbebyggelsen göra denaUmänna servicen för t. ex. postgång och skolskjutsar, som ändå måste finnas iden bygden, förhållandevis bUUgare och mer ändamålsenUg. I många fall kanske också en annars nödvändig nedläggningav t, ex, en mindre skola eller en lanthandel skuUe kunna förhindras genom ensådan utveckhng. Jag kan inte hjälpa, fru talman, att jag tycker att herrstatsrådet har kringgått min interpeUation. Svaret är varken ja eller nej, utanhelt enkelt en uppräkning av allehanda synpunkter, som egentligen inte har medmin frågeställning att göra. Jag hoppas ändå - trots det att mininterpeUation skall kunna leda tiU att både statsmakterna och berördamyndigheter skaU finna det önskvärt att söka vidareutveckla de tankegångar somjag har tagit upp i min interpeUation. Alla säger att de viU öka konsumenternasvalfrihet, och det är det den här frågan gäUer, Jag har inte alls försökt att kringä denproblematik som tar upp, men jag har en stark känsla av att hanangripit den från Utet felaktig utgångspunkt. I interpeUationen talar om att man genom attförsöka åstadkomma små bebyggelsegrupper skulle kunna lösa glesbygdens problem.Jag tror att gör det väl enkelt för sig, när han menar att man skuUekunna lösa glesbygdens problem genom att lägga ut sådana bebyggelsegrupperutanför befintUga tätorter. Hen återkommer tiU det resonemanget i sinrepUk, att det inte var fråga om att bygga ut nuvarande tätorter utan att läggabebyggelsen i första hand utanför nuvarande tätorter. resonerarsålunda som om tätorter över huvud taget skulle vara av ondo. Vi har över 2 000 tätorter i det här landet. För det storaflertalet av de bygder där tätorterna finns är Inte problemet att tätorten ärför stor utan tvärtom att den är för Uten, Det forsknings- och utredningsarbeteom glesbygdsproblematiken som bedrivs i vårt land i anslutning tUl den regionalautvecklingsplaneringen har på ett övertygande sätt klarlagt att en av de förstaförutsättningarrna för att vi skaU kunna lösa glesbygdsproblemen är att vi ivåra glesbygdsregioner kan utveckla tätorter som kan bh tUhäckUgt bärkraftiga stödjepunkter för sysselsättning och Ang. ökade möjligheter tiU bosättning på landsbygden Sådana tätorter i våra glesbygdsregioner är sålunda den första Nr 100förutsättningen för att vi skaU kunna bereda männlskoma där någorlunda Ukvärdigandel i den aUmänna välfärden. säger: Ja, men människorna kan väl själva fåvälja vad de vUl avstå ifrån när det gäller den aUmänna välfärd som vi försökerutveckla. Det finns emellertid en rad ting som jag utan vidare kan säga attmänniskorna inte kommer att avstå ifrån i det sammanhanget. Det gäller intebara social omvårdnad utan det gäUer utbUdning och allt sådant som överhuvud taget gör det möjligt för våra medborgare att upprätthåUa den standardsom de har. Detta är kommunalmännen i våra verkUgaglesbygdskommuner väl medvetna om. Jag tror att kommer att få svårtatt övertyga dem om att lösningen på deras problem Ugger i att sprida utnybebyggelsen i små grupper ute på landsbygden. Vi måste ju också ta hänsyn tiUhur kommunerna tiU rimliga kostnader skall kunna klara den samhällsservice somäven landsbygdens invånare i varje faU enUgt min mening har rätt att ställa anspråkpå. Utan tUlräckUgt väl utvecklade tätorter får vi ingen levande bygd överhuvud taget, , det är den nakna sanningen. Den av oss aUa eftersträvade dämpningen avstorstadstillväxten, som också tog upp i sin InterpeUation, kan viinte lösa den här vägen med små bebyggelsegrupper. Det är fråga omhelt andra och mycket stöne tag som jag mte här kan gå m på. Där kommer helavår regionalpoUtik in i bUden, En av de stora fördelarna med kommunindelningsreformen,som ju förenar tätorten och den omgivande landsbygden tUl en kommun, är att mani den kommunala planeringen på ett bättre sätt än tidigare kan tillgodosemänniskornas oUka önskemål beträffande boendemiljön, I kommuner där det redan finnsen tUlräckligt bärkraftig centralort kan man i viss utsträckning genom en godöversiktsplanering tiUgodose de önskemål som uttalar sig för. JagvidhåUer emeUertid att det i första hand är fråga om att åstadkomma en godöversiktsplanering. Vi kan inte genom att bara lägga ut små bebyggelsegrupperhär och där, dvs, genom att vi i detaljplaneringen skisserar en sådanbebyggelsegrupp, lösa alla de många problem som vi måste lösa för medborgarna isamhällsplaneringen, utan det är i första hand fråga om att få en godöversiktsplanering inom de nya kommunerna. var man inom centralortskommunen hänvisad att byggaför sina behov, och de omgivande landsbygdskommunerna byggde var för sig försina behov. Ofta var resultatet av den bebyggelseplanering som de oUkakommunerna då åstadkom att de små landsbygdskommunerna av ekonomiska skäl ladesin bebyggelse i randen tUl den stora centralortskommunen och därigenommedverkade tiU att ytterUgare förstärka den större tätorten.