prot · FU09147 · 1971-12-31 00:00:00 — Jag anser att den samhällsekonomiskavinsten måste räknas mycket högt. Jag vill konkret fråga: Håller statsrådet påmed några sådana prövningar, eller är statsrådet beredd att skyndsamt göradessa prövningar? Kan den befolkning i och Bergslagen, som känner hotetom bristande sysselsättning, räkna med att regeringen vidtar kraftåtgärder?Befolkningen vill ha reda på om utveckhngen kan vändas. Kommer regeringen attanvända AP-fonderna för att med hjälp av dessa etablera industrier som gersysselsättning? Eller skall dessa AP-fonder bara användas som riskvUUgtkapital? Det senare kommer som att betyda att snedutvecklingen barafortsätter. Den andra frågan som jag ställt är om statsrådet är vilUgatt medverka till att ett oljeraffinaderi förläggs till regionen. Jag tror attdet är en kärnfråga när det gäUer Bergslagsregionens närmaste framtid. Kommeroljeraffinaderiet att förläggas till så kommer väl helajärnhanteringens utveckUng att ske där. I rörledningsutredningen säger man attden gynnsammaste betingelsen är att ett oljeraffinaderi har nära tiUenergikrävande industri. Om järnverksindustrin förläggs till kusten, rasarBergslagen samman, blir helt enkelt nerskrotad. Jag tror att det är mot denna bakgrund man måste se fråganom en lokahsering av ett inlandsraffinaderi till Bergslagen. Ett raffinaderilöser i och för sig inte de många akuta problemen, men en sammankoppling mellankemisk och petrokemisk industri ökar inte bara sysselsättningen i området utanockså möjligheten att få behålla den industri man har. Kravet får alltsåinte ses som ett isolerat projekt. Det är vidareförädlingen av oljeprodukternasom ger ökad sysselsättning. Möjligheterna att kombinera olje- ochplastprodukter med trä- och järnvaror kan ge nya materiel ochindustribranscher. Det är möjligt att få ett oljeraffinaderi med enoljeledning tiU Bergslagen. Det gäller att inte se denna fråga så somrörledningsutredningen gjort, strikt företagsekonomiskt och i ett begränsatperspektiv, utan man bör flytta fram perspektivet . iKopparbergs län har tryckt hårt på denna fråga. Vidare står flerafackföreningar bakom kravet, bl. a. Metalls avd. 63 i som har över 6000 medlemmar. Regeringen har ju möjhgheter att se till attsysselsättningen i inlandet bibehålls och utvecklas. En möjlighet är atttillgripa statUga tvångsåtgärder mot oljeindustrin eUer att förstatUgadensamma. En fråga som det är angeläget att få svar på är omindustriministern är beredd att se till att Bergslagen inte skrotas ned utanregionen i stället kan bli ett Uvaktigt sysselsättningsområde. Den sista frågan som jag stäUt gäller om de privatägdaföretagen skall återinvestera vunnet kapital i den region där det hartillkommit. enbenägenhet hos företag som gör vinster i avfolkningsområden att inte investeradessa vinster där. Vi har exemplet från Canadaengagemang. Dethar också väckt farhågor att ett av landets största järnverk, Domnarvet, sägersig ha planer på att expandera men inte i vår region utan vid kusten. Vi somhar vårt hemvist i Bergslagen finner det naturUgtvis oroande att så skaU ske.Många kommunalmän har framfört önskemålet att storindustrin skall expandera iBergslagen. Såvitt jag förstår kan det inte ske utan investeringsstyrning. Meni industriministerns svar kan jag inte se att det finns någon tanke på attgripa in i den s. k. kapitaUstiska spontana utveckUngen. Det är synnerUgenaUvarUgt då lokaUseringspoUtiken ej kan förändra denna negativa utveckling förKopparbergs län och Bergslagen. Att det brådskar med en vändning av befolkningsströmmenfrån står klart. Men när man tar del av industriministerns svar kan maninte bh annat än pessimistisk. Det är i stort sett en redovisning av på vilkagrunder man etablerar industri och vilka svårigheter som finns för ettoljeraffinaderi. I svaret finns även belägg för att det privata näringslivet självtskall få välja lokaUseringsplats. Man kunde ha väntat sig ett besked om vadindustriministern hade för instäUning tUl och syn på Bergslagens utveckling.Därför är min fråga till industriministern om han är villig att se till attBergslagen och inte skrotas ned. Om jag skulle förenkla mitt svar tUl att baragälla den sista frågan skulle jag säga: nog kommer vi att göra aUt för attBergslagen inte skaU skrotas ned. Att undvika detta ingår såsom en viktig del ivår aUmänna näringspoUtik, Att jag hänvisar till den allmänna näringspohtikenberor på att har ställt frågor vilka självfallet har en lokalbetydelse men vilkas lösande kräver åtgärder som har en väsenthgt störreräckvidd än vad som gäUer enbart det rent lokala planet. vet att vi som ett första steg på vägen moten etableringskontroll i våra tre storstadsregioner har genomfört något somkaUas lokaliseringssamräd. Jag tror också att det är riktigt och viktigt prövar ett sådant. Men det kan inte heller ha undgått att vifrån regeringen vid Mssa tillfäUen har möjhgheter att påverka företagenslokaUseringsval, exempelvis då de vill använda investeringsfonderna i ettannat konjunkturläge än det vi just nu upplever. Det finns också åtskUligaföretag som på detta sätt har påverkats i sitt lokaliseringsval för att läggaut filialer eller bygga ut inom det s. k. stödområdet. Stödområdet är ju mycketstort. Det innefattar hela samt delar av och . Det ärsåledes ett område med problem av samma karaktär som de som nuhar. I samband med det förhållandet att detta problem har engenereU räckvidd vUl jag också nämna att vi på det näringspoUtiska området görbranschutredningar för att få ett grepp om vad som händer i en rad branscheroch vilken utveckhng vi kan förvänta oss där. Med utgångspunkt i detta kommervi så långt det är möjligt att dra slutsatser och vidta åtgärder. Ang. industriell verksamhet inom Dalarna-Bergslagsregionen TiU de redan genomförda branschutredningar som viomedelbart haft anledning att ta viss ställning till hör utredningarnabeträffande TEKO-industrin, skoindustrin och glasindustrin. Jag skall inteaUtför mycket gå in på detta, eftersom vi förmodUgen kommer att få tillfälleatt diskutera det . Jag har bara velat peka på det förhåUandet attsådana utredningar leder fram tUl att vi i vår kommer att lägga fram förslagtill specieUa åtgärder. Men vi bedriver också i samråd både med företagarsi-danoch den fackhga sidan branschutredningar om järn- och stålhanteringen,skogsindustrin, gjuteribranschen osv. Vi har därvid självfallet anledning attobservera dels vad som kommer att hända inom dessa områden, dels också denredan befinthga lokaliseringen och möjligheterna tiU en utbyggnad av denna. Vi är därför intresserade av vad som händer i deindustrier som finns i . Vi har med en aktivlokahseringspolitik haft tUlfäUe att ta ställning tiU lokaUseringspolitiskainsatser även för företag i vilka ligger utanför det s. k.stödområdet. Det har inte varit en så skarp gräns att man sagt att det innanfördenna skall vara lokaUseringsstöd men utanför den inget sådant stöd. Det som hänt i Hedemoratrakten och det som av herrHagberg nämndes beträffande är ju bevis på att vi på regeringshåUdär det finns möjUgheter är beredda att medverka för att påverka UtveckUngeninom . Jag vill också erinra om att FalunBorlängeregionen haruppmärksammats i samband med beslut om decentrahsering av vissadministration. Det har också meddelats - åtminstone har jag läst om det itidningarna - att man inom någon industri i planerar enutflyttning, eventuellt upp till Faluregionen. Vi får väl se, när ärendetkommer under regeringens ögon, vilket jag räknar med att det gör, om vi inteockså då skall ha möjhgheter att påverka det. Lät mig tUl sist säga att när tar uppproblemet om lönsamhetsbedömningen så är han med mig med avseende på att detbör vara industrier som är lönsamma, som har möjhgheter att klara sig ikonkurrensen, som ger vinst, expanderar och ger ökad sysselsättning. Men, herrHagberg, ni har säkerhgen läst igenom mitt interpellationssvar, där jag ocksåsäger att i svårare fall av regional undersysselsättning "kan detregionalpolitiska motivet väga tyngst vid en stathg etablering ochoffertsystemet, dvs. att företaget i särskUd ordning ersätts för merkostnaderna,komma till användning". Jag anser att det kan inträffa, när man gör enbedömning av situationen i vid det tiUfäUe när vi har objektenunder ögonen. Sedan är det nödvändigt att vi får tillfälle att närmarese på exempelvis oljeutredningen och transport av olja i rör, innan vi gernågot slags besked om vad som kan hända inom det området. HerrHAGBERG (vpk): Industriministerns senaste inlägg tycker jagi alla fall andades en viss optimism. Tydligen vill industriministern intebidra tiU att skrota ned Bergslagen. Just nu befinner sig väl Bergslagen ochKopparbergs län i det skede som kanske har genomgått. skerför närvarande en stark avfolkning. Därför behövs det snabba och Nr 147 kraftiga åtgärder , innan avfolkningen har gått förlångt, ty sedan T-fioppn den måste manju vända strömmen tillbaka. Vad som oroar är att ett mycket . j p~hpr IQ7I stort järnverk planerar att eventueUt sammangå med andra, och det finns redanplaner på en förläggning till . Om all industrilokaUsering -S-narkoman-som nämns i den fysiska riksplaneringen skall ske på , så vården betyder det väl att Bergslagen kommer att slås ut. Det behövs kraftigaåtgärder för att motverka detta. Vad som också behövs i Bergslagen är en förändrad strukturpå det industriella Uvet. Men enligt vad som framgår av Länsplan 67 ser detmörkt ut, och ingenting nytt har redovisats här. Den enda ljuspunkten i vadindustriministern sagt är en något positivare syn, men där finns ingenting omen styrning av det privata näringslivets investeringar, något som jag tror ärAoch O i den här frågan. Överläggningen var härmed slutad. Herr socialministern erhöU ordet för att besvarafru () framställda interpellation, nr 215, ochanförde: har frågat mig om jag anseratt nuvarande förhållanden beträffande vården av narkomaner är tillfredsställandesamt om jag ämnar uppdra åt att utfärda riktUnjer förnarkomanvårdens bedrivande. Jag vUl svara att man inte beträffande något område inomsocialvården och sjukvården kan slå sig tiU ro och anse att aUt ärtiUfredsställande. Allra minst kan man göra detta när det gäller vården avnarkomaner, där vi fortfarande prövar oss fram tiU adekvata vårdmetoder och därvårdresurser och vårdinsatser fortlöpande byggs ut av kommuner och landsting.Denna utbyggnad sker i anslutning tiU de riktUnjer som narkomanvårdskommitténangivit och som för sin del anslutit sig till. För att förverkligadessa intentioner håUer fortlöpande en nära kontakt medkommuner och landsting. Jag vill i detta sammanhang erinra om att regeringenhar lagt fram ett program i tio punkter för samhäUets insatser på bred frontmot narkotikamiss-bmket. EnUgt de angivna riktUnjerna skall narkomanvården omfattauppsökande verksamhet, öppen vård, sluten vård och eftervård. Uppsökandeverksamhet med särskUd inriktning på narkotikamissbrukare har genomförts ellerplanerats i ett stort antal kommuner och landsting. I de större städerna finnsen verksamhet som är helt inriktad på och uppbyggd för kontakt mednarkotikamissbrukare. En väsentlig del av den öppna vården ges vid ca 200psykiatriska mottagningar i hela landet. finns ca 15 öppnamottagningar som är specieUt avsedda för narkotikamissbrukare. Några av dessahar jourverksamhet och korttidsplatser. YtterUgare s. k. vårdcentralerplaneras. Sluten vård av narkotikamissbrukare ges i aUmänhet påpsykiatriska khniker, i viss utsträckning på specialavdelningar vidpsykiatriska sjukhus samt på toxikomanavdelningar. Vidare vårdasnarkotikamissbrukare som inte har fyllt vid ungdomsvårdsskolor, barn- ochungdomshem samt barn- och ungdomspsykiatriska khniker. För eftervård av narkotikamissbrukare finns vissabehandhngshem och inackorderingshem. De största kommunerna svarar för störredelen av den utbyggnad som har skett eller planeras. Även ideella föreningarbedriver en viss vårdverksamhet. Mellan myndigheter och organisationerförekommer vidare ett betydelsefuUt samarbete när det gäUer att bekämpanarkotikamissbruket. har kraftigt understrukit nödvändighetenav att huvudmännen för sjuk och socialvård vid sin planering av utbyggnadenför narkomanvården uppmärksammar de brister som föreligger i avvägningen avresurser mellan den slutna sjukvården och eftervården. Eftervården måste byggasut ytterhgare för att inte sjukhusvistelsen skall bU en isoleradbehandhngsinstans. säger i sin interpellation att det storaarbete som narkomanvårdskommittén redovisade i sitt betänkande inte avsattnågra som helst spår. Jag vill därför understryka att det är kommitténsriktlinjer - den s. k. vårdkedjan som tiUämpas i narkomanvården. Kommitténhar avrått från tillskapande av en speciell vårdorganisation eUer specieUasjukhus. Vidare har kommittén rekommenderat att vården så långt möjhgt skaUvara frivilUg. Detta innebär dock inte att samhället saknar tvångsmedel.Barnavårdsnämnderna kan ta hand om missbrukare under för samhällsvård,bl. a. på ungdomsvårdsskola, och det finns ingen platsbrist där. Attbarnavårdsnämnderna skulle ta lätt på ungdomens narkotikaproblem stämmer intemed erfarenheten. Även om nämnderna väljer att så långt som möjligt arbeta efterfrivilligUnjen, sker i många faU omhändertagande i ohka former. Läkare på depsykiatriska sjukhusen kan ta in missbrukare inte bara för enavgiftningsperiod, utan de kan också enhgt lagstiftningen om sluten psykiatriskvård hålla dem kvar för vård en betydhgt , använda utskrivning påförsök osv. Det är barnavårdsnämndens och läkarensbedömning i det enskUda fallet som är avgörande för hur de tvångsmöjhg-hetersom finns blir utnyttjade. Jag kan tillägga att tUlsatten arbetsgrupp för översyn av lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård ivissa fall. Det kan förutsättas att man i samband härmed kommer att undersökahur lagen i praktiken tillämpas på narkotikamissbrukare. I interpellationen sägs att "många läkare uppger attingen enda patient bhvit rehabiUterad". En sådan vårdpessimism är enUgtmin mening obefogad. Från flera håll har positiva behandhngsresultatredovisats. Försök med ohka behandhngsformer pågår på flera håll i landet. Deföljs med stor uppmärksamhet av . råder dockosäkerhet om lämpligheten och effektiviteten hos ohka behandhngs-metoder. Dettagäller inte bara utan alla länder med narkotikamissbruk. Med hänsynhärtill har hittUls bedömt det som olämpUgt att genomdetaljerade anvisningar låsa utveckhngen i ett läge, dåkunskaperna om lämphga behandhngsmetoder alltjämt varit bristfäl-hga.Socialstyrelsen anser det emeUertid nu möjligt att med föreliggandeerfarenheter som underlag kunna ge huvudmännen en mera konkret vägledandeinformation beträffande vårdens utformning. Arbetet därmed pågår i samarbetemed expertgrupp i narkomanvårds-frågor. Jag utgår från attarbetet bedrivs skyndsamt. Tyvärr finns ingen patentlösning på narkotikaproblemen.Det krävs ett tålmodigt och ihärdigt arbete på många fronter. En av våra mestangelägna uppgifter i bekämpandet av den illegala narkotikahanteringen är attbygga ut den internationeUa kontrollen. Från svensk sida görs betydandeinsatser i detta arbete. På vårdområdet prövas nya vägar och resurserna byggsut. I många fall misslyckas vi dock med rehabiliteringen av dem vi sökerhjälpa. Jag är medveten om den oro och förtvivlan som många anhöriga tiUnarkotikamissbrukare känner inför dessa problem. Det är lätt att förstå deraskrav på krafttag från samhäUet. Jag vill emellertid betona att man inte lösermissbruksproblemen genom en radikal omläggning av principerna för vården. Mensjälvfallet får vi intensifiera ansträngningarna på de punkter där samhälletsåtgärder är otillräckliga. FruKRISTENSSON (m): Jag ber att få tacka socialministern försvaret på min interpellation. Jag är medveten om att narkotikafrågan rymmermånga oUka problem, och jag är också medveten om att regeringen har ettstatsråd som ordförande i en expertgrupp som skall leda den samordnadeverksamheten. Därför hade det kanske varit till honom som jag skulle ställtinterpeUationen, men jag har själv i mitt studium av denna fråga kommit framtill att det ändå är vårdfrågan som är det centrala problemet i sammanhanget.Kan man inte lösa den på ett effektivt sätt blir de andra åtgärderna mer ellermindre verkningslösa. Därför har jag alltså valt att rikta frågan tillsocialministern och tackar för svaret. Jag måste tyvärr säga, herr talman, att det svar som jag har fått i stora delar påminner om det svar som jag fick på en Uknandeinterpellation till statsrådet . Det är en uppräkning av devårdresurser som finns och en katalog över vad som kan erbjudas i form av vård.I svaret 1968 sade socialministern att följer utveckhngen meduppmärksamhet, och den frasen återfinns också i dagens interpellationssvar.1968 sade herr statsrådet att narkomanvårdskommittén skulle lägga fram sittslutbetänkande tidigt 1969 och att man kunde räkna med att det skulle geunderlag för ytterligare överväganden och StäUningstaganden i denna svårafråga. Ja, vi trodde ju att det skuUe bli möjligt och att vi närnarkomanvårdskommitténs slutbetänkande var avgivet skulle få ett ordentUgtunderlag för att verkligen samla oss till en gemensam vårdpolitik. Jag delar inte statsrådets uppfattning när han säger attkommitténs verksamhet har avsatt vissa spår här i . Det förstabetänkandet avsatte spår, och det är väl det som statsrådet syftar på när Ni sägeratt vi tillämpar den s. k. vårdkedjan och att vården sä långt som möjligt skallvara frivillig. Det var ju narkomanvårdskommitténs synpunkter i dess 4* protokoll 1971. Men det senaste betänkandet har faktiskt inte lett tiU något somhelst resultat, och ändå använde man det som motiv för att man under en längtid inte vidtog några speciella åtgärder - man skuUe avvakta kommitténsförslag. Den enda hlla sak som jag verkligen har kunnat hittakonkret är att man har höjt statsbidraget från 18 000 tiU när detgäller behandhngshem. Men å andra sidan finns det inget som direkt tyder på attdet förslaget emanerar från narkomanvårdskommittén. Det sägs i bUaga 7 till årets statsverksproposition:"Kampen mot narkotikamissbruket måste föras oavlåtligt och på många olikafronter." Det låter väldigt fint. Så tittar man i bilagan vad detta merakonkret har inneburit. Då står det bara så här; "Dessa frågor är underuppmärksamhet hos berörda myndigheter och inom det särskilt inrättade samarbetsorganetför bekämpande av narkotikamissbruk." Sedan kan jag faktiskt inte hittanågot annat i huvudtiteln, som ändå skulle redovisa det stora arbete somnarkomanvårdskommittén har uträttat. Herr statsrådet nämner också tiopunktsprogrammet, somregeringen saminanstäUde vid sitt extra möte . Jag harroat niig med att återigen titta på det för att se vad det lett tUl förresultat. Vi vet att vi fick en lagstiftning om sluten psykiatriskvård som gav ökade möjUgheter för tvångsvård av narkomaner. Jag skulle viljafråga herr statsrådet; Har den lagändringen avsatt praktiska resultat? Jag harunder hand från erfarit att man där drar den slutsatsen attlagen tiUämpas Uka restriktivt som tidigare och att aUtså lagändringen intehaft någon praktisk effekt. Det är riktigt att pohsen gjorde en aktiv insats , det är riktigt att som en följd därav brottsligheten sjönk rättmarkant i vårt land strax därefter och det är också riktigt att antaletnarkomaner i samband därmed nedgick. Men Uka fullt är det riktigt och det ärverkUgen att beklaga att sedan den insatsen upphörde har brottshg-heten återökat och antalet narkomaner har ökat i samma grad. Det är en skrämmandeutveckhng. På min fråga om herr statsrådet anser att narkomanvårdenär tillfredsstäUande svarade herr statsrådet att man inte kan "slå sigtill ro". Nej, det tycker jag verkhgen vore anmärkningsvärt om man kundeslå sig till ro. Men jag skulle vilja efterlysa litet större otåUghet hosstatsrådet när det gäller att verkUgen gripa sig an med detta problem. Erfarenhetenvisar att om man bara låter utveckhngen ha sin gång växer problemet oss överhuvudet. Det var faktiskt 1954 som folkpartisten en interpellation i tiU dåvarande inrikesministernHedlund. Då hade vi ett par hundra narkomaner i det här landet, men det ansågsinte befogat att göra någonting speciellt. Det kan man kanske förstå det varju inte så stort antal men hade vi då följt ' rekommendationeroch verkligen tagit aUvarUgt på problemet, så hade vi kanske varit i etthelt annat läge. Den verkhga som man gjorde , det var inte parade de poUsiära insatserna med effektiva vårdresurser. Det var justbristen på adekvat vård som gjorde att den här poUsinsatsen inte fick avseddeffekt - den fick alltså bara en temporär effekt och ingenting annat. Herr statsrådet säger att det finns en uppsökandeverksamhet och i synnerhet i "de större städerna finns en verksamhet somär helt inriktad på och uppbyggd för kontakt med narkotikamissbrukare".Ja, jag tror att den finns pä papperet, och den kanske fungerar något Utet ipraktiken. Men hur kan det komma sig att vi, när vi går ute på gatorna eUertittar ut genom fönstren i det här huset, ser så många narkotikaskadadeungdomar? Hur kan det vara möjhgt? Fungerar inte den uppsökande verksamhetenjust i de här kvarteren? Många föräldrar som verkhgen vill hjälpa sina barn harkommit underfund med att de får inget stöd från samhället, att de snararemotarbetas av samhället när de försöker rädda sina ungdomar. Barnavårdsnämndernaavvisar ungdomarna, sjukvårdsinrättningarna kan inte ta hand om dem ochsocialstyrelsen tycks inte riktigt förstå vad problemet gäller. Herr statsrådet säger vidare att det är en fråga omavvägning av resurser meUan den slutna sjukvården och eftervården. Ja, det ären fråga för sjukvårdshuvudmännen, eftersom det berör deras anslag, men statenmåste ändå ha ett ansvar för att hjälpa sjukvårdshuvudmännen att lösa det härproblemet, för det är sannerhgen inte enkelt. Jag ser det egentligen inte barasom en avvägning av resurser mellan sluten vård och eftervård, för tyvärr måsteman nog satsa både på den slutna vården och på eftervården. Det förefaller somom statsrådet med sin formulering skulle ha menat att man skulleinrikta sig i huvudsak på eftervården, men jag tror inte att det ärtillräckligt. avvisar tanken på en specieUvårdorganisation. Erfarenheten, eller åtminstone de kontakter som jag har haftmed chefsläkare på de olika sjukvårdsinrättningar som har hand om narkomaner,talar emellertid för att det just är en specieU vårdorganisation som man måstepröva. Det visar sig att man inte kan vårda narkomaner på våra mentalsjukhus påett meningsfuUt sätt; i varje faU verkar det inte som om det vore den endalösningen. Jag skulle vilja höra hur herr statsrådet ser på den frågan. Det här med att barnavårdsnämnderna kan ta hand ommissbrukare under , det visste jag faktiskt också om. Men de tycks inteanvända den möjhgheten. säger statsrådet att det finns gott om plats påungdomsvårdsskoloma, men just detta att det finns gott om plats tyder väl påatt barnavårdsnämnderna inte begagnar den möjlighet som de har att ta inungdomar på ungdomsvårdsskolorna för vård och behandhng. I fortsättningen refererar statsrådet min interpeUation "Många läkare uppger att ingen enda patient blivit rehabihterad" men säger att sådan vårdpessimism är obefogad. Ja, är den det? Vad stöderstatsrådet sig på, när Ni menar att man skaU vara optimistisk eUer i varje faUinte så här pessimistisk? Man kanske kan ha htet olika erfarenheter, men jagrefererar dels narkomanvårdskommitténs betänkande, och kommittén har kontaktmed många läkare som just har vitsordat detta, dels de synpunkter som kom frampå ett åklagarmöte som höUs , där en överläkare på ett sjukhus sadeatt vissa sjukhus i vårt land har 100 På ett sjukhus här i har en undersökning visat att bara 5procent klarar sig utan återfall efter utskrivningen. Samma erfarenhethar aUtså många andra läkare. Jag måste fråga vad herr statsrådet stöder sinuppfattning på, att det här är en pessimistisk skUdring av verkUgheten.