prot · FU0989 · 1971-12-31 00:00:00 — Den gamla rätten för varje enskild medborgare i vårt landatt, som det heter, gå till kungs I en för honom betydelsefull fråga gällerfortfarande i princip i våra domstolar, även om Konungen nu utgörs av högstadomstolen och trots att fullföljd tUl högsta domstolen förutsätter ett särskiltfullföhdstillstånd från domstolens sida och i regel mte kan påräknas ibötesmål. Men huvudregeln kvarstår: en hovrättsdom kan bli överprövad i högsta domstolen, om högsta domstolenvid en summarisk genomgång av målet finner anledning att överväga ändring idomen och ger s. k. ändringsdispens. Enligt min mening bör man tänka sig mycketnoga för, innan man överger denna möjlighet för den enskilde att få sin sakprövad I högsta instans. Möjligheten till ändringsdispens föreslås nu ipropositionen nr 45 i stort sett skola upphöra. I princip skall högstadomstolen bara uppta mål som är av intresse som prejudikat, alltså somvägledande avgöranden för rättsskipningen i domstolarna. Och visst behövs detprejudikat. Inte minst de senaste årens mycket omfattande lagstiftningsarbetehar utan tvivel ökat behovet av vägledande prejudikat från högsta domstolenssida. Självfallet ökar högsta domstolens möjligheter att ägna sig åtprejudUcat-bUdande verksamhet, om man tar bort möjligheten för en enskUdmedborgare att få sin sak prövad i fall som inte har prejudikatintresse. Jag är för min del beredd att godta en ökad betoning avhögsta domstolens ställning som prejudikatinstans. Men den reservation som herrWestberg i och jag har fogat till utskottets betänkande ger uttryck förden uppfattningen att möjligheten att få ett mål prövat i andra fall änprejudikatfallen Inte bör bU så hårt begränsad som propositionen föreslår ochsom utskottets majoritet har godtagit. Ett fall, som särskilt tas upp i reservationen, är att enpart har fäUts tUl ansvar I hovrätten och begär att få målet prövat I högstadomstolen. Antag att högsta domstolen vid prövning av frågan omfuUföljdstiUstånd finner att en friande dom I högsta domstolen framstår somsannolik men ändå är förhindrad att ta upp målet därför att det Inte är ettprejudikatfall. Då kan högsta domstolen alltså bli tvungen att resonera påföljande sätt: "Om målet tas upp till prövning i högsta domstolen, skulleresultatet sannolikt bil en frikännande dom. Men eftersom det inte är fråga omett prejudikatfaU, kan målet Inte tas upp, utan den fällande domen stårfast." En sådan situation finner jag verkligen inte tiUfredsställande.Särskilt markant måste ju problemet framstå I det faU att underrätten harfrikänt en person men hovrätten senare har fällt tUl ansvar. I reservationen föreslås en jämkning av lagtexten somskulle ge högsta domstolen möjlighet att i ett sådant fall tillåta fullföljd.Det är visserligen tänkbart att man genom att pressa och tänja påpropositionens lagtext kan lösa en del sådana situationer tillfredsställandemen knappast alla. Varför inte hellre försöka utforma en lagtext där hänsynentill den enskilde medborgarens rättssäkerhetsintresse, oberoende avprejudikatfrågan, kommer till ett tydligt uttryck i l.-igtexten, i vage falltydUgare än enligt propositionens förslag? Det är detta som reservanterna harförsökt göra. I reservationen tas också upp en annan fråga, som integäUer fullföljden till högsta domstolen, utan som gäller möjligheten att ihovrätt, I andra Instans alltså, komma med ny bevisning som man inte harframfört i första instansen. Tanken med processen i underrätt och hovrätt äratt bevisning etc, alltså allt det som man brukar kalla processmaterlal, skallläggas fram redan i underrätten. En prövning i hovrätten skall alltså ske på iprincip samma material som i underrätten. Fullföljd av talan till högsta domstolen, m. m. Fullföljd av talan till högsta domstolen, m. m. På dettasätt anser man att man får den bästa sammanlagda prövningen och alltså denbästa rättssäkerhetsgaranti som man kan åstadkomma med två instanser. Tyvärr har denna i och för sig riktiga tanke inte kunnatgenomföras helt och hållet. 1 stor utsträckning kommer parterna av oUkaanledningar med ny bevisning i hovrätten och förrycker därigenom på sätt ochvis vårt processystern. Anledningen kan vara att man har trott att man skullevinna målet redan på den bevisning man framför I första Instans och det ärdyrbart och besvärligt att föra annan bevisning. Det kan vara parter som borlångt borta i främmande land, det kan vara dyrbara vetenskapligaundersökningar som behövs etc. Det behöver alltså inte i och för sig vara ettobehörigt skäl Men så förlorar man målet i underrätten och tar i hovrätten tilldenna nya bevisning. För att motverka detta förhållande - man kan kanske kalladet missförhållande ur processens synpunkt - föreslås I propositionen ökademöjligheter att avvisa bevisning I hovrätten, om en part kommer med bevis förstdär alltså med bevis som han Inte har kommit med redan i första instans. Ireservationen framhåller vi reservanter att detta i vissa situationer kanbefaras leda tUl att hovrätten tvingas tUl en materiellt oriktig dom, alltså endom som I sak är felaktig, därför att hovrätten måste awlsa en del bevisningoch således inte har rätt att ta hänsyn till denna bevisning som skulle ändrautgången. Och det tycker jag inte är en god lösning, att av formella skältvingas fälla en dom som man vet är oriktig i sak. Hur stor risken är att sådana situationer skall Inträffaär svårt att bedöma. Men reservationens förslag Innebär att man eUmlnerar denrisken genom en annan metod för att få bevisningen förebragt redan i förstainstans. Metoden går ut på att den nya bevisningen visserligen Inte avvisas menI stället föranleder att den part som kommer med den nya bevisningen ihovrätten får ersätta motparten för de ökade rättegångskostnader det vållarhonom, och detta alldeles oberoende av målets utgång. Det är alltså ett försökatt med ekonomiska sanktioner motverka att en part väntar med en del bevisningoch lägger fram den först i högre Instans. Reservationen innefattar väl egentligen tvåoUka avsnitt, som måhända kan föranleda uppdelning vid omröstningen, men jagyrkar bifall tUl reservationen i dess helhet. Idetta anförande Instämde (). HerrDOCKERED (c): I proposition nr 45 föreslås sådanalagändringar att högsta domstolen i princip blir prejudikatblldande i sinverksamhet, och i huvudsak har vi i utskottet också anslutit oss till dennaprincipiella inställning. Det är bara på ett par punkter som vi har delademeningar har ju från talarstolen motiverat varför han intekan ansluta sig tUl dessa principiella synpunkter utan en ändring i departementschefensförslag. Jag skall helt kort säga några ord om de synpunkter som har legat tillgrund för utskottets uppfattning. Det är ju inte så - och det sade inte heller -att den nu föreslagna ordningen utestänger alla möjligheter för en person attkomma i åtnjutande av att få sin sak prövad I högsta Instans. Men det äralldeles givet att om man försöker att begränsa tillströmningen av mål tillhögsta domstolen, så betyder just den här ökade springan - som vi kan kalla deökade möjligheterna till prövning - som herrar och i Ljusdalföreslagit i sin reservation, att man får en ökad tillströmning avprövningsärenden tUl högsta domstolen. Det är inte säkert att de leder framtill process, men redan nu är det pä det sättet att högsta domstolen tUl 50procent av tiänstgöringstiden får sysselsätta sig med prövning av ärenden avdet här slaget, aUtså en målprövning som möjligen i mycket Uten omfattningleder fram till en ny domstolsprövning. Ärendena stoppas så att säga i denprövning som sker från hovrätterna tUl högsta domstolen. Om vi skall gå In för principenatt göra högsta domstolen till i huvudsak en dispensprövande instans och herrErnulf har här understrukit att detta är nödvändigt i vårt kompUcerade samhällemed alla nya lagar på olika områden så är det av utomordentlig vikt att vifår denna dispensprövning just i den högsta lagtolkande instansen. Vi hardärför ansett att en smal springa bör finnas för den som önskar "gå tUlKungen fram" som ju är en romantisk omskrivning för det ofta tragiskaförhållandet att man råkat hamna i ett läge där man måste få sin rätt prövad.Det bör observeras att springan finns också i departementschefens förslag, därden är rubricerad såsom "synnerliga skäl", men reservanterna viU göraden bredare med beteckningen "särskUda skäl". Det är utskottets uppfattning, understruken avdomstolskommlttén som har arbetat med detta, och även understruken avdepartementschefen, att hovrätternas personella resurser måste förstärkas. Omså sker skapar vi också en starkare tro på att hovrätternas utslag ger storrättssäkerhet. Ingen kan naturligtvis garantera lOO-procentig rättssäkerhet.Det känner säkert till, eftersom han befinner sig i domarkarriäreni underrätterna. Uppfattningarna är olika, beroende på vUken sida manrepresenterar. Men om man uppmuntrar den uppfattningen att rättssäkerheteninte ligger i underrätterna eller i hovrätterna, så tror jag man är ute påfelaktiga vägar. Vi skall i stäUet försöka stärka vårt rättsväsende både iunderrätterna och i hovrätterna, så att människor blir övertygade om att rättssäkerhetenblir lika bra tUlgodosedd där som den möjligen kan bli i högsta domstolen. Pådet sättet minskar vi också övertron på att högsta domstolen är mera skickadatt tUlvarata den enskildes rättssäkerhet än underrätter och hovrätter, somtidigare har dömt i ett mål. Vad sedan gäller frågan om att i sista instans ta framnytt bevismaterial, eller att underlåta att ta fram sådant material i förstamstans, har utskottet kommit till den bestämda uppfattningen att vi inte böruppmuntra tiU att underlåta att ta fram för processen nödvändigt material redani första instans. Det är givetvis inte helt uteslutet att man får fram nyttmaterial i högre rätt, men jag tror att vi vinner i rättssäkerhet, om vi går inför utskottets princip att försöka få fram processens hela material iunderrätten och därigenom skapa ett riktigt underlag för domslutet. Fullföljd av talan tiU högsta domstolen, m. m. Fullföljd av talan tiU högsta domstolen, m. m. Vi har i utskottet inte aUs varit övertygadeom att reservanternas förslag ur den enskUdes rättssäkerhetssynpunkt är bättreän utskottets linje, och jag skall därför sluta med att yrka bifall tiUutskottets hemstäUan. Hen (): framhöll att den "springa" somreservanterna föreslår, alltså möjligheten att i viktiga frågor få en talanprövad I högsta domstolen, medför en ökad tillströmning av ansökningar omprövningstillstånd, och det är riktigt. Det är också riktigt, som , att denna prövning av ansökningar om fuUföljdstillstånd för närvarandetar ungefär hälften av högsta domstolens tid i anspråk. I realiteten är dispensprövningen,kan man säga, en summarisk tredje instans, där man bland fall därfullföhdstUlstånd begärs plockar ut de domar som av en eller annan anledningförefaller anmärkningsvärda och tar upp dem till prövning. Det ärförhållandevis mycket få faU, men det är ändå enligt min mening en värdefullrättssäkerlietsgaranti. Jag har själv föredragit sådana här mål, så jag harnågon erfarenhet av det. I viss mån står intresset av prejudikatbUdning mot denenskilda partens rättssäkerhetsintresse. Det är väl riktigt att man, sompropositionen förutskickar, om man i stort sett stoppar ändringsdispenserna,kan spara In några justitieråd. Man jag tycker att det är så viktiga värden somhär står på spel att man hellre skulle behålla nuvarande antal justitieråd,aUtså avstå från den besparingen, och ha kvar en "springa". säger att det inte är säkert att högstadomstolen dömer bättre än hovrätten, och det är kanske inte heller säkert atthovrätten dömer bättre än underrätten. Jag ser inte saken riktigt så, utan jagmenar att värdet av denna rätt för en part, som har ett väsenthgt intresse attfå sin sak prövad, att gå till högsta Instans är av bl. a. psykologisk natur.Längre än tUl högsta domstolen kan man inte komma; sedan återstår bara ytterstadomen, om man vill ha fullständig klarhet. Men ta det fall jag nämnde, nämUgenatt underrätten har frikänt en person från ansvar, hovrätten dömer honom tillstraff och högsta domstolen finner att ytterligare prövning sannolikt skuUeleda till att högsta domstolen skulle frikänna vederbörande, men det är intenågot prejudikatfall. Jag tycker Inte att det ärtillfredsställande att högsta domstolen då skall tvingas avvisa detta mål. Det är av intresse och kanske ändå kan nämnas iförbigående att motsvarande fråga i viss mån uppkommer när vi senare skallbehandla frågan om fullföljd till regeringsrätten. Jag har tUl min glädje settatt man från centerpartihåll I det ärendet har motionerat om just samma sak somvi reservanter här pläderar för, nämhgen en rätt I vissa fall för den enskildeatt få sin talan prövad i högsta Instans. Det skall bli intressant att se vUketöde den frågan kommer att möta här i kammaren. HenDOCKERED (c): Det är inte obekant att det pågåren reformering på olika nivåer på rättsområdet, och ett av strävandena ser vi idet här propositionsförslaget. Det återkommer i ett annat förslag som herrErnulf försökte bygga upp en plattform för i sitt anförande . Men vi tar väl var sak för sig. Fullföljd av talan tiU högsta domstolen, m. m. Denna fråga har en principiell betydelse - jag villunderstryka det. ig sade inte att möjligheterna varstängda. 1 brottmål är det helt klart att man får söka prövning i högstadomstolen. Man konstaterar att den nuvarande dispensprövningen utgör 50 procentav arbetet i högsta domstolen. medger att man inte kan avgöra huruvidadet blir större rättssäkerhet i högsta domstolens dom än i hovrätternas domaroch säger sedan att vi skall se detta som en möjlighet för den enskilde att fåsin sak prövad i flera instanser. Jag hävdar tvärtemot den uppfattningen skall försöka få de rättsvårdande instanserna så verkningsfuUa att man kanUta på rättsprövningen ända nerifrån, och då borde det räcka med tvä instanser.Det är inte alls säkert att den tredje instansen garanterar mera rättssäkerhetän de två instanser som redan prövat förslaget. Ur samhällets synpunkt bör ickeen uppmuntran till långa processer vara önskvärd. Frågan om i det sammanhanget har litenbetydelse. Vi bör skapa förutsättningar för att lagprövningen skaU bU sådan attden enskilde kan lita på den i alla Instanser och då är prejudikattolkningenmycket viktig. Hen (): Jag viU gärna förtydliga ett uttalande som sitt senaste anförande, när han nämnde att man i brottmål aUtid kansöka fuUföljdstillstånd i högsta domstolen. Ja, söka kan man göra, men allt vadjag nu har sagt om begränsningen i möjligheten att få saken prövad I högstadomstolen gäller såväl brottmål som tvistemål. Det är i fråga om brottmålen somdet är mest oroväckande ur rättssäkerhetssynpunkt. Däremot är det i den andrafrågan, när det gäller bevisning i hovrätt, en viss skiUnad mellan brottmål ochtvistemål, men det skall jag inte ta upp här. Överläggningen var härmed slutad. Propositioner gavs på blfaU tUl dels utskottets hemstäUan,dels reservationen av herrar och i i motsvarande del,och förklarades den förra propositionen vara med övervägande ja besvarad. Sedanherr begärt votering upplästes och godkändes följandevoteringsproposition: Den som vill att kammaren bifallerjustitieutskottets hemställan I betänkandetnr 7 punkten 1 röstar ja, den det ejvil] röstar nej. Vinner nej har kammaren bifallit reservationen av herrar och iLjusdal i motsvarande del. Vid omröstning genom uppresningförklarades flertalet av kammarens ledamöter ha röstat för ja-propositionen. Den disciplinära bes träffn ingsrätten inom statens jämvägar rösträkningverkstäUdes votering med omröstningsapparat. Denna omröstning gav följanderesultat: Propositioner gavs på bifall till dels utskottetshemstäUan, dels reservationen av herrar och i imotsvarande del, och förklarades den förra propositionen vara med övervägandeja besvarad. Punkterna 3 och 4 Kammarenbiföll vad utskottet i dessa punkter hemstäUt. § 27Den disciplinära bestraffningsrätten inom statens jämvägar Föredrogs justitieutskottetsbetänkande nr 8 I anledning av motion om avskaffande av den discipUnärabestraffningsrätten inom . i (vpk): I den här motionens motivering redogörs förett fall där SJ:s disciplinära bestraffnlngsbestämmelser bUvlt tUlämpade. I dethär speciella fallet åskådliggjordes hela vidden av den godtycklighet ochensidighet som verkets bestraffningsförfarande kan medge. Vederbörandetjänsteman fick inte under ärendets gång tUlfälle att framföra de erinringarsom han normalt skulle haft rätt och tUlfälle tUl, vUket också med skärpapåtalades av hans fackhga organisation. Fallet uppmärksammades av pressen, både huvudstadspressenoch den lokala pressen. Förseelsen ansågs Inte vara av den arten att den bordekunna rendera bestraffning av något slag, och SJ :s behandhng av ärendetbrännmärktes också. Det här systemet med egna domstolar ansågs Inte tillhöramodern tid. "medeltiden" var bl. a. omdömet i en lokaltidning. Det är alltså tydligt att när en utomstående konfronterasmed sådana här bestraffningsåtgärder - tiänstemännen dömdes i detta fall tilltre dagars löneavdrag, vilket slutgUtigt faststäUdes i regeringsrätten - såreagerar man mycket skarpt. För tjänstemannen gällde det att försvara sinrättighet och att utan intrång från arbetsgivaren få disponera sin fritid, ochdet var utan tvekan något som allmänheten betraktade som ett helt legitimtsyfte. Bland de SJ-anställda själva är enligt min uppfattning denåsikten allmänt utbredd att dessa disciphnära bestraffningsbestämmelser bordevara mogna att avskaffas. En tiänstemän kan enligt statstjänstemannalagen dömas tilldiscipUn-straff, om han på grund av försummelse, oförstånd eUer oskicklighet åsidosättervad som åligger honom. Straffet kan vara varning, löneavdrag under högst 30dagar, suspension och avsättning. Dessutom förs han in iett register, vilket upptar straffets art och eventuellt påföljdsstraff. Ärstraffet varning eller löneavdrag, utgår straffet ur registret , iannat fall inte förrän . Detta innebär alltså ett slagsdubbelbestraffning, dä just de här anteckningarna i regel åberopas vid sökandeav befordran o. d. Som svar på en enkel fråga av i den11 februari, föranledd av just det här relaterade faUet, nämnde kommunikationsministernatt SJ hade haft omkring 400 disciplinärenden som lett tiUåtgärd av SJ. Det är således ett ganska stort antal sådana fall som inträffat,vilket säkert till stor del kan hänvisas bero på den ringa grad av förseelsesom behöver Ugga tUl grund för sådana beslut. Att nu ocksåvill slippa ifrån de här speciella bestämmelserna framgår av att man I höstashemställde hos Kungl. Maj:t om att en särskild utredning skall tillsättas medsyfte att upphäva reglerna om handläggning av disciplinärenden hos statens järnvägar.Komm.unikationsmlnistern nämnde även i sitt svar till i Östersundatt denna begäran hade överlämnats till ämbetsansvarskommit-tén för att därövervägas i det fortsatta arbetet. Utskottet har också hänvisat till dettafaktum i sitt yttrande över vår motion. tillsattes - vilket också framgårav utskottets skrivning för att utreda hela frågan omämbetsansvar och disciphnärt ansvar i offentlig tjänst. Det talas iutredningsdirektiven om att man måste nå fram tUl ett mera enhetligtsanktionssystem. En del tjänstemän har enbart ämbetsansvar, en del bådeämbetsansvar och disciplinärt ansvar och en del enbart disciplinärt ansvar. Detförutsattes sålunda inte i utredningens direktiv att man skall försöka nå framtill ett avskaffande av några bestraffningsbestämmelser, och i det principbetänkandesom utgavs av utredningen ges inte heUer plats för några sådanatankegångar. Vad man där hade kommit fram till var i huvudsak att det nuvarandeämbetsansvaret bör avskaffas. Straffrättsligt ansvar skall kunna utkrävas förtre slag av brott: maktmissbruk, mutbrott och brott mot tystnadsplikt övrigafel och försummelser i tiänsten skall kunna beivras på disciplinär väg. Dessabestämmelser förutsattes då alltså bU enhetliga för aU personal i offentligtiänst; en hel del grupper av tjänstemän som inte är underkastade sådantansvar kommer alltså att bli det, om det blir som utredningen har tänkt sig. Jag har här velat påvisa detta, då det enligt min mening äroklart, hur man tänker sig att ämbetsansvarskommittén, med de direktiv den frånbörjan hade för sin verksamhet, skall kunna tiUmötesgå de utredningskrav somställts dels från , dels i vår motion. Jag hoppas attrepresentanter för utskottet i det fallet kan ge nöjaktiga upplysningar. Ivilket faU som helst kommer jag att följa frågan med uppmärksamhet -och dettror jag att också många SJ-anställda kommer att göra. Man tycker att detta ären föråldrad lagstiftning, som borde avskaffas möjligt. skall kommittén slutföra sitt arbete . Jaghar därför inget annat yrkande än utskottets, men jag tänker ta mig rättighetenatt Den disciplinära bestraffningsrätten inom 4 protokoU 1971. Nr 89 komma tillbaka vid ett senaretillfälle, om inte ett nöjaktigt resultat kan Tisdaeenden komma av de förslag somämbetsansvarskommittén ställer. överläggningen var härmed slutad. 18 maj1971 Lagstiftning om kapning avluft- utskottets hemställan bifölls. fartyg,m. § 28 Lagstiftning om kapning av luftfartyg, m.m. Föredrogs justitieutskottetsbetänkande nr 9 i anledning av Kungl. Maj:ts proposition med förslag tilllagstiftning om kapning av luftfartyg, m. m. jämte motion. Genom en den 19 mars 1971dagtecknad proposition, nr 92, hade Kungl. Maj:t, under åberopande av utdrag avstatsrådsprotokollet över justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslagitriksdagen att 1. antaga det ibetänkandet återgivna förslaget till lag om ändring i , 2. godkänna den IHaag undertecknade konventionen för bekämpande av olagabesittningstagande av luftfartyg. I propositionen hade föreslagits att skullegodkänna konventionen samt antaga ett vid propositionen fogat förslag till lagom ändring i , vUket utformats i nära anslutning till konventionensbestämmelser. Förslaget innebar att ett särskUt lagstadgande om straff förkapning av luftfartyg infördes i . Enligt stadgandet skuUe den somombord på luftfartyg medelst olaga tvång bemäktigade sig fartyget eller ingrepi dess manövrering dömas tUl fängelse i högst eller, om brottet vargrovt, tUl fängelse mellan ett och . Förslaget innefattade också sådanändring i bestämmelserna om svensk domstols behörighet att svensk domstolliksom i fråga om folkrättsbrott gavs domsrätt beträffande kapning avluftfartyg, oavsett var och av vem brottet hade begåtts. I samband med propositionen hadebehandlats den i anledning av propositionen väckta motionen 1 97 I :l443 avherrar Schött och , vari yrkats att skulle besluta att 13 kap.5a § i det vid propositionen fogade förslaget tUl lag om ändring i brottsbalkenskuUe erhålla av motionärerna föreslagen lydelse, vUket förslag Innebar att densträngare straffskalan skulle upptas som huvudregel samt att den mUdarestraffskalan skulle gälla brott av mindre grov beskaffenhet. 1. med avslag påmotionen 1971:1443 skulle antaga 13 kap. 5 a § i det genom propositionen 1971:92 framlagda förslaget till lag om ändring I , 2. skulle antagalagförslaget I övrigt, 3. skulle godkänna den i den 16 december 1970undertecknade 98 konventionen för bekämpande av olagabesittningstagande av luftfartyg. Reservation hade avgivits av () samtherrar (), (), i (c). i (fp), Schött (m) och (), vUka ansett att utskottet under I borthemställa, att med förklaring att propositionen 1971:92Icke kunnat I oförändrat skick antagas samt med bifall till motionen 1971:1443för sin del skulle antaga 13 kap. 5a § i det genom propositionen framlagdaförslaget till lag om ändring i med den ändring som föreslagits avreservanterna. Lagstiftning om kapning av luftfartyg, m. m. Bakgrunden till de lagförslag som behandlas ijustitieutskottets betänkande nr 9 är de allvarliga säkerhetsproblem för dencivila luftfarten som flygplanskapningarna medför. Vi har för övrigt i vårtland just fått ett fall som aktualiserar de risker som finns.