prot · FU0914 · 1971-12-31 00:00:00 — Är man verkligen så mycket bättreexperter i regeringen än aUa andra berörda intressenter är? Låt mig tiU sist beröra en annan fråga, somhar med kommunikationer av ett annat slag att göra. Jag blev uppringd av enfolkpensionär, som bor ensam i en handikapplägenhet och som kan klara sighjälpligt, trots att han är helt rullstolsbunden. Han är mycket glad åt att hanhar bäde telefon och TV-apparat. var han dock mycket bekymrad. Hansfolkpension och hans bostadstUlägg räcker med nöd och näppe till hans nuvarandeutgifter för det allra nödvändigaste inklusive nägon enstaka extra bUskjutsutöver dem han fär. Han anser att det skulle bU mycket svårt att få pengar övertUl en ännu dyrare . Höjningen av folkpensionen beräknade han skulle gååt tUl momshöjningen på de varor han var tvungen att inhandla. Han undrade ominte verksamhet skulle kunna rationaliseras, sä att man slapphöja avgiften. Jag lovade att ta upp problemet, och det har jag nu gjort.Jag vUl erinra om ett annat företag som för nägra är sedan hade det dåligtställt, nämligen SAS. Där satte man tUl en kraftfull expert, som på kort tidlyckades skära ned kostnaderna sä att företaget sedan burit sig. Herr talman!Hur vore det att låta en titta ocksä på ? FruTHUNVALL (s): Så här i slutet av denna avdelningav debatten skall jag inte gå in i den stora trafikpolitiska diskussion somförts mellan några av de föregående talarna. Jag kan instämma i men vUl därutöver ta upp några detaljer och önskemål rörandetrafiksäkerhetsarbetet. 1 statsverkspropositionen redovisas ökningen av bilarnasantal , och mot den bakgrunden noteras att i relation tUlantalet registrerade bUar har en väsentlig nedgång skett av antaletregistrerade personskador vid trafikolyckor. personskadefaU,varav 1 275 med dödlig utgång, vUket också någon tidigare talare har nämnt. ProcentueUt kanske det är en nedgång ijämförelse , men siffrorna är ändå skrämmande - här viU jaginstämma med de föregående talarna i ämnet. När man vet att dödade och skadadei trafiken, förutom de mänskliga tragedierna, kostar samhället stora summor har summan beräknats tUl så måste detvara angeläget att satsa på förebyggande åtgärder. Ett intensifieratupplysningsarbete är, som jag ser det, en av de grundläggande förutsättningarnaför framgång i våra strävanden att öka trafiksäkerheten. Inte bara staten utan också landsting och kommuner färvidkännas kostnader härvidlag. Landstingens utgifter för sjukvård på grund avtrafikolyckor uppgår tUl stora summor, och trots att det här kanske inte ärrätt forum vUl jag ändå framhålla värdet av det stöd som landstingen ger tUlsina trafiksäkerhetsräd för deras upplysningsverksamhet och kampanjer. Tyvärrär mitt eget landsting ett av de fem som inte ger bidrag, och det beklagar jaglivligt, eftersom det skulle ge oss motsvarande summa från NTF. Lyckligtvisfär vi ändå något från det hållet, och det är vi tacksamma för. Tyvärr harlänet också hört tUl de mera olycksdrabbade , och enökning har skett av antalet fotgängare som förolyckats eller skadats itrafiken. För den som i likhet med mig tror på att en intensifierad upplysningskulle ha god effekt är det beklagligt att det inte finns medel att genomföraplanerade aktiviteter och kampanjer. I det här faUet gäller min kritik delandsting som inte ger bidrag. Den förebyggande verksamheten bör sättas in så tidigt sommöjligt också på detta område. Jag vill nämna det föredömliga initiativ som NTFhar tagit med inrättandet av barntrafikklubbar, avsedda för barn i åldern 37år. Början gjordes 1966. Barnen får vara med mot en avgift, från ålder.Den grund som här läggs tUl vad jag vill kalla förstånd i trafiken är värdefuU jag har sett bevis pä det och jag hoppas mycket på den generation som fåttdenna tidiga vägledning. Denna trafikklubb är också en utmärkttrafiksäkerhetsskola för föräldrarna. Det är min förhoppning att NTF skallkunna fortsätta detta arbete trots att anslaget inte blev större äntidigare, medan antalet barn ökar med varje ny kull treåringar. Av de barn som kommit upp i skolåldern är allt fler numerahänvisade tUl skolskjutsar till och från skolan. Den skärpning avbestämmelserna därvidlag som skett kommer säkert att geresultat i form av ökad trafiksäkerhet. Vid avstigning händer det emeUertidalltjämt att en del barn måste korsa vägbanan efteråt, och antalet olyckor vidsådana tUlfäUen har ökat. I är det stopplikt dvs. förbud att köra omstUlastående skolskjuts. Jag skulle önska att ett sådant förbud också infördesi värt land. Statsrådet har vid något tUlfällesagt att han kunde tänka sig lagstiftning beträffande reflexmaterial för gåendesamt att det också skulle vara obligatoriskt att använda säkerhetsbälte när mankör bil eller åker som passagerare. varit ettkrav frän många av oss här i , men dessa krav har avslagits av utskottoch riksdag, och många onödiga s. k. mörkerolyckor har inträffat. Kanske kan vinu om det kommer ett förslag från regeringen, vUket alltså eventuellt övervägs,få ökad säkerhet i trafiken också pä detta område. Obligatorisk användning avsäkerhetsbälte är en Uvförsäkring som jag ser det, men jag har ändå vissförståelse för dem som inte vUl använda säkerhetsbälten eftersom de ofta ärkrångliga och besvärliga både att stäUa in rätt och att ta av och på. Vi kräversäkerhetsbälten som är lätta att ta på och också att ta av och som ger ettfullgott skydd. Jag hörde att man i någon delstat i Australieninfört obUgatorium beträffande säkerhetsbälten. Med vår trafiktäthet borde vivarit först på området. stäUde jag en enkel fräga beträffandeextraljusen på många bilar. Jag vUle dä veta hur långt man kommit med detarbete som pågick i frågan. Statsrådet svarade att den internationeUaarbetsgruppen skulle framlägga förslag . Kritiken motextraljusen, som tydligen ofta är feUnstäUda eUer felmonterade, har skärpts,såsom även påpekade i sitt anförande. Jag förväntar att det inteskall dröja alltför länge innan vi får förslag som reglerar denna fräga. Genom att ta upp några få detaljer som jagtror kan förbättra trafiksäkerheten har jag givetvis inte ansett att aUt skullevara bra bara dessa åtgärder vidtas. Ökningen av bUtrafiken, bUtätheten, krävert. ex. utbyggnad av våra vägar. Vi har dock inte möjUghet att bygga ut dem iden takt som behövs det var även herr statsrådet inne på i sitt anförande.Men då är det i stället angeläget att vi gör allt som vi kan för den kollektivatrafiken sä att den bättre kan hävda sig i konkurrensen. En ökad användning avden kollektiva trafiken skulle enUgt min uppfattning avlasta vägarna mycket avden aUtmera tätnande bUtrafiken och därmed öka trafiksäkerheten. När det gäUer de trafiksäkerhetsfrämjande åtgärderna kanvi inte förvänta att allt skall bli bra bara de genomföres. Det har fleratalare påpekat. Det gäUer först och sist att alla trafikanter antingen vi körbil eUer är gående uppför oss så i trafiken att vi själva bidrar tUl en ökadtrafiksäkerhet. Där kan inte någon lagstiftning hjälpa, men som jag tidigaresagt tror jag på upplysning. I sitt anförande om världens framtid och möjlighet attöverleva citerade uttrycket att"människan är människans värsta fiende". Detta gäller faktiskt ocksåmänniskorna i trafiken . Jag håller med om att vi skall sätta människani centrum även på trafiksäkerhetens område. Den uppfattningen är inteensam om, men föratom de åtgärder som nämnts gäller det, som jag sade,människornas eget uppförande och känsla av ansvar. Vi måste hjälpas åt, vUken trafikantgrupp vi än tUlhör, att uppträda så att vi kan ändra pådet citat nämnde, så att det när det gäller trafiksäkerheten istäUet kan sägas att människan blir människans bästa vän. HerrMATTSSON i Lane-Herrestad (c): övergår vi till det sista avsnittet av deämnesområden som behandlas i denna remissdebatt utbUdnings- och kulturfrågor. Om skolan kan sägas att den aldrig blir färdig. Undan förundan uppstår situationer som gör det nödvändigt att vidta ändringar, och åretsstatsverksproposition ger oss besked om att vi kan vänta förslag tiU reformerframdeles. Det gäller bl. a. förskola för alla barn, vuxenutbildningen ochförsök med en uppsökande verksamhet på det området samt naturligtvis detförslag som aviserats om vidgade möjligheter för studieintresserade att fåtUlträde tUl högre utbUdning. genomförde vi betydande reformer påskolans område. Syftet var att ge goda kunskaper, stimulera till självständigtoch kritiskt tänkande, utveckla förmågan tUl samarbete och söka förverkligajämUkheten. De förbättrade möjligheter som finns att erhåUa en godutbildning är naturligtvis av grundläggande betydelse. Visst kan man peka påbrister i dagens skola inget mänskligt är ju fuUkomligt. Men den kritik somframförts har varit onyanserad. Det har emeUertid ocksä detbemötande varit som kritiken ofta har fått. Jag behöver bara erinra om de svar som lämnats närbetygsfrågan har förts pä tal. Det har varit en alldeles hopplös uppgift attvinna förståelse för att den relativa betygsskalan inte fungerar i praktiken.Anledningen tUl att jag nu tar upp den frägan är att enligt min mening har den överlägsnaattityd som visats i betygsdebatten försvårat möjligheterna för skolan attvinna förståelse och förtroende i många hem. Betygen berör som alla vetväsentliga frågor för den enskUda människan de är avgörande för tillträdetill olika riktningar av fortsatta studier. Vi som möter problemen ute på fältet har hävdat detangelägna i att de anvisningar som har utfärdat tUlskolledare och lärare verkligen tas pä allvar och följs. I debatten hänvisasdet ofta tUl dessa anvisningar, men i praktiken har de inte följts. Hade detskett skulle mycket av irritationen och kritiken pä skolans område ha kunnatundvikas. Begreppet utbUdning har fått en aUtför stark prägel avteoretiska studier. Aktningen och respekten för manueUa yrken är inte vad deborde vara. Det är oroväckande sett från såväl den enskUdes som samhälletssynpunkt. Det kan nämligen innebära att mänga människor skaffar sig enUtbUdning som de inte passar för. De kan dä inte känna arbetsglädje och trivseli tUlvaron. Det innebär också att vi inte får tUlräckligt många som utförmanueUt arbete. Oron ökar för vad mänga av de högskoleutbildade skaU göra sedande tagit sin examen. Många anser att aUa kan klara kurser och attalla skall känna det meningsfyUt att gå där. Det är för aU del en vackermälsättning, men med tanke på att variationsmöjligheterna är begränsade är detdock att kräva för mycket av en del elever, om man väntar sig att de skaU kännaden trivsel i skolarbetet som är nödvändig. För mig framstår det som eftersträvansvärtatt vi ger de praktiskt begåvade eleverna fler chanser att utveckla sinatalanger. Den synpunkten framfördes när vi antog nya läroplan, mendet gick inte dä att vinna gehör för den. Man talar ju om att det skaU vara såstor enhetlighet som möjUgt. Följden bUr emeUertid att i dagensskola fär de elever de lägsta betygen som har praktisk begåvning men inteklarar de teoretiska studierna. De blir ocksä lätt betraktade som hopplösa faU.De har emellertid ofta gott om inneboende energi, och den får mänga gångerutlopp genom att de tar sig för sådant som inte är tiUåtet vare sig i skolaneUer pä andra platser. Och så har vi disciplinproblemen där. Om vi gjorde mer igrundskolan för att tUlfredsställa de praktiskt begåvade elevernas önskemål,skulle mycket kunna vinnas också då det gäller ordning och reda i skolan. Skolan är en arbetsplats och de som arbetar där har bådeförmåner och skyldigheter. Från den synpunkten tror jag att vi skall se fråganom disciplin och arbetsro i skolan och klassrummet. Förhållandet i skolan somhelhet såväl som i klassrummet kan uppenbarligen vara mycket olika. Detsammagäller klassens sammansättning, lärarens personlighet osv. Här varierar detfrån en mycket gynnsam kombination tUl den mest ogynnsamma. Det bidrar givetvistUl oro på arbetsplatsen, om där inte är bra förhåUanden. Vi mäste dä ha klartför oss att spänningar och oordning pä arbetsplatsen, i det här faUet skolan,träffar läraren mycket hårt. Det är naturligt att den lärare, som råkar ut fören disciplinupplösning och ett hotfullt, ohörsamt, ja, ovärdigt uppträdandefrän elevernas sida, måste känna sin situation som närmast outhärdlig. Vi harhört talas om att det förekommer en grymhet mot och en förnedrandeförödmjukelse av lärarna som det kan vara olidligt att leva under. skaU maninte generalisera och påstå, att sä är det i dagens skola, men det är fel attsäga att sådant inte förekommer. Givetvis finns också motsatsen, där lärarna isin kontakt med eleverna fyUs av glädje i arbetet. Jag vUl emellertid gärna ha sagt att det ocksä ärsynnerligen angeläget att vi kan uppnä en god kontakt mellan hem och skola ochfå tUl stånd en saklig information tUl hemmen om skolan och dess arbete. I det avseendetfinns det önskemål om förbättringar. skaU eleverna i en del klasser inte somtidigare få terminsbetyg, och det kan inte hjälpas att detta rätt allmänt åtminstone nu i början uppfattas som en minskning av kontakten meUan hemmetoch skolan. Man kan för aU del tala om att man skaU göra så och sä, man skallkunna kalla till sig föräldrarna, de skall få eller en kvart på sigför att tala med lärarna osv., men hur fungerar det i praktiken? Så mycket skaUi alla faU sägas som att denna fräga mäste ägnas stor uppmärksamhet framöver,om vi vUl nå det mål som avses: en bättre kontakt mellan hemmet och skolan. I många skolor finns elever som har besvärUgt attfölja undervisningen därför att de har svårt både att tala och förstå det svenskaspråket. Det är en angelägen uppgift att bereda såväl de vuxna invandrarna somderas barn tillfäUe att lära sig värt språk. Därigenom får de större möjlighetatt känna samhörighet med vårt samhälle och med de svenska medborgarna. Denföreslagna höjningen av anslaget tUl svenskundervisning åt invandrare är bra.Det gäller nu att använda de mänga miljonerna på aUra bästa sätt. Det sista harjag velat säga därför att jag vet att det i den allmänna debatten iblandframhåUes att kvaUteten borde förbättras när det gäller denna undervisning. Underårens lopp har studieförbunden, åtminstone några av dem, organiseratsvenskundervisning för invandrare, och i många fall har det lyckats bra. Mensedan invandrarna bUvit så många föreUgger det risk för att det kan bU enalltför krävande uppgift för studieförbunden att svara för organiserandet avdenna undervisning. Det kan diskuteras om inte kommunerna borde svara förhuvudmannaskapet med hjälp av studieförbunden, som har en betydande erfarenhetpå många områden. Det är möjligt att studieförbunden i stället försvenskundervisning skuUe kunna ge invandrarna en värdefull hjälp med attförvärva kunskaper om det svenska samhäUet. Istatsverkspropositionen erinras ocksä om det förslag som gäller vidgademöjligheter tUl tUlträde till högre utbildning och att detta förslagremissbehandlas. Enligt min mening är det ett rättvisekrav att studielämpligapersoner ges tiUfälle att studera även om de saknar den formella behörighetenmen på annat sätt har skaffat sig motsvarande kunskaper genom t. ex. fackligutbildning, arbetsmarknadsutbUdning, studier inom bUdningsförbund, verksamhet iorganisationer eUer kommuner. Rekryteringen tUl högre utbUdning bör göras sålitet som möjligt beroende av sociala grupperingar. sker i deflesta fall urvalet tUl högre studier redan mellan de förgymnasiala ochgymnasiala studierna. Elever som kommer från hem där det saknasstudietraditioner väljer i stor utsträckning direkt yrkesutbUdande Unjer istäUet för att satsa på en allmän teoretisk Unje, detta även om de i många faUhar studieförutsättningar. Mankan emellertid mycket väl tänka sig att en hel del av dem som valt ett manuelltyrke kan få andra intressen sedan de varit ute i arbetslivet någon tid. Då harde i allmänhet hittUls varit avstängda från möjligheter tUl högre utbildning pågrund av de krav som har rått och råder. EnUgt min mening bör detta ändras. Omen person efter att ha varit ute i förvärvsarbete visar sig haintresse och förutsättningar för studier, bör vederbörande få möjlighet tUlhögre UtbUdning även om gymnasieexamen saknas. Idetta sammanhang har det även diskuterats om praktiskt arbete skall gemeritpoäng för tUlträde tUl spärrad utbUdning. För min del anser jag det varaav värde om de som ägnar sig åt högre utbUdning även skaffar sig erfarenheterfrån det praktiska arbetslivet. Detta ökar förståelsen oUka folkgrupperemellan. Genom arbetslivserfarenhet kan många yrkesutövare med akademiskutbUdning erhålla bättre förutsättningar att fullgöra sitt arbete på etttUlfredsstäUande sätt. Detfinns mycket att säga beträffande skolan och utbUdningen. Skolöverstyrelsenframhåller i sina petita att det fortsatta arbetet när det gäller grundskolanoch gymnasieskolan i första hand måste inriktas på att konsoUdera de nyaorganisationerna och förfina den administration som reglerar verksamheten. Ävenom man inte skall rekommendera stUlastående i utbildningsavseende, eftersomskolan då får svårt att hålla sig i samklang med utvecklingen, tror jag att detär klokt att det ges möjligheter tUl en konsolidering. Men det behövs en utvärderingav de resultat som uppnåtts. Jag vUl säga några ord omde handikappade och utbildningen. Under innevarande budgetår prövas inom skolöverstyrelsenen fastare form av samarbete mellan styrelsen och handikapporganisationerna,och det kan man vara glad för. Men det behöver också i skolan ordnas med sådanundervisning tUl eleverna att de lär sig att i det praktiska livet visa störrehänsyn mot och förståelse för de avvikande, de annorlunda. Vi betraktar oss somett kulturellt högtstående folk, och det måste även innebära att vi i detpraktiska Uvet visar avsevärt mera hänsyn mot de medmänniskor som är avvikandei förhäUande tUl majoriteten. TUlsammans är de många siffran en mUjon harnämnts pä allvar. Det behövs alltså enligt min mening att man iskolundervisningen bättre beaktar behovet av undervisning om de handikappadesproblem. 1 går och har en konferens pågått här i Stockholmrörande de handikappades problem, och man har där diskuterat också 1971 årsstatsverksproposition. Det trängda budgetläget har ju gjort att finansministernpä mänga områden måst vara restriktiv. Men pä denna konferens har mänga härdaord yttrats. Man har talat om besvikelse, man har sagt att man med bestörtningkonstaterat att det inte gått att få mera pengar tiU de handikappadeskulturella verksamhet, man har talat om riskerna för en standardsänkning och omatt det bUr vidgade klyftor och bestående orättvisor, man har talat om svek motde mest eftersatta i samhäUet osv. Det är självfaUet att dessa frågor måsteägnas uppmärksamhet så långt det nu är möjligt också under denna riksdag. Jagvet att vi ofta får höra att det är dyrt att hjälpa de handikappade. Men här ärdet fråga om solidaritet, fråga om att verkligen vUja hjälpa dessa människor. Detta med att det är dyrt är för övrigt ett argument somman ofta möter när det gäUer att ge aUmänheten ökade möjligheter tiU kultureUayttringar. Och visst kostar det. Men vårt Uv skulle bU mycket fattigare ochtorftigare om vi inte hade våra kulturarbetare - det må vara författare,bUdkonstnärer, musikutövare, scenkonstnärer och andra som genom sitt arbete gerfärg ät vardagen. Jag känner mig övertygad om att människorna i betydandeomfattning sätter stort värde pä detta arbete, och det finns många önskemålhärvidlag. Det gäller en bättre ersättning åt författare för utlåning av derasverk, det gäller de handikappades möjligheter att tUlgodogöra sig kulturensyttringar, det gäUer bibUoteken, teatern osv. Våra kulturarbetare måste ocksåfå direktkontakt med människorna genom lokala och regionala kulturaktiviteter,och man vUl också att radio och TV i ännu större utsträckning skall fåmöjlighet att tUlmötesgä önskemål på det kulturella området. Radio och TV är enbetydande kulturfaktor och har såsom medium ett stort ansvar. Programmen blirofta diskuterade och oUka meningar görs gäUande. Jag skaU inte här ta upp endebatt om programmen men vUl gärna framhålla önskvärdheten av att man sökertUlgodose oUka intressen. Det är sannerUgen inte utan betydelse vilka programsom sänds det gäUer också det kulturella området. Kulturpolitiken är ett av samhällets instmment för attfrämja gemenskap och tolerans. Den mångskiftande verksamhet som kulturpolitikenomspänner kan också öka den enskUdes personUga utveckling. EnUgt min mening är kristendomens uppfattning ommänniskovärdet en grund för kulturpoUtiken. Visst finns det människor med olika Uvsäskådningar,och visst måste vi ha förmåga att leva tillsammans med människor som har annankultureU, religiös och social bakgrund än den vi som svenskar har. Men som jag ser det måste det finnas en gemensam grund: individernasansvar för varandra. I delta anförande under vilketfru andre vice talmannen övertog ledningen av kammarens förhandlingar inslämde herrar i Ulfsbyn, , , i ,i SundsvaU, , , i HarpUnge och iMariefred (samtliga c). HerrNORDSTRANDH (m); Det gläder ett gammalt utbUdningshjärta attdet i denna sena del av remissdebatten finns så stort intresse förutbildningsfrågorna som jag upplever här. Maj;ts tal pä rikssalen vid öppnandehette det; "För UtbUdningsväsendet, forskningen och kultursektorn föresläsfortsatt utbyggnad." Det är nu en sanning med mycket stora modifikationer.Den totala anslagsökningen på beror nästan uteslutande på tidigarebeslut och automatiska kostnadshöjningar. Den enda verkliga expansionen synesfaUa på vuxenutbildningen, någonting som naturligtvis i och för sig ärtacknämUgt. Kultursektorn har utsatts för en mycket hårdhäntbudgetmangling. Höjningarna inskränker sig ofta i stort sett tUl den nödvändigaökningen av arbetsgivaravgiften. Det ordas mycket om kulturskaparnas ekonomiskaförhåUanden, men mer än ord blir det i stort sett inte, under hänvisning tUldet statliga arbete, detta kulturråd som tycks skola bli någotslags Mädchen fur aUes. Vad beträffar universiteten läggs den första delen av denicke-automa-tiska ökningen på forskarutbUdningen, främst pä sådana fakultetersom har den ogynnsammaste proportionen lärarestudenter. Prutningen päuniversitetskanslersämbetets äskanden är mycket hård. Nedskärningarna rör sigom bortåt hälften av det begärda. Värst är det i fräga omdoktorandstipendierna. Kanslern begär 240 nya; regeringen gär med på 50. VägentiU det mäl som uppstäUdes för forskarutbildningen, då beslöt om den,blir längre och längre, knaggligare och knaggUgare. Här håUer regeringen nästanpå - om man inte accelererar takten i den utlovade utbyggnaden att skapa sigen anslående gravvård. Inte mindre än ca 10 000 studerande lär idka eller viljaidka doktorandstudier på mer eller mindre lösa förutsättningar. Här reser sigfaktiskt frågan; Mäste måhända doktorandutbUdningen begränsas? Tragedier avoUka slag kan kanske eljest befaras. BUaga 10 tUl årets statsverksproposition,utbUdningsdepartementets huvudtitel, är aUtså en ganska dyster läsning för denutbUdnings- och kulturintresserade. Enviget med har jag kan intefinna annat inte utfalUt tUl förmån, vilket väl ingen hellerhade vägat hoppas. Man kan börja tala om ett reformstopp, som kanske i och försig även av andra skäl är nödvändigt. De redan beslutade reformer som håller päatt genomföras hamnar emellertid ocksä i farozonen. kan kommaatt stanna pä papperet eUer ytterligare vUket är värre -försämra situationeninom värt undervisningsväsen i praktiskt taget hela dess utsträckning. 1971 ärs skolvecka i hade ett tema av brännandeaktualitet: skolans kunskapsmål. Vad som där redovisades blev en synnerligenvärdefull inventering. Kunskapsnivån är jag tycker nog man kan utläsa det isjunkande, kanske främst i de centrala ämnena moderna språk, svenska ochmatematik. Det hjälper inte att hänvisa tUl att sä många fler ungdomar numerafår längre utbUdning . - dettahar jag sagt förut är och skaU inte vara oförenliga storheter. Målet är självfaUet att alla skall få bättre och effektivare undervisning.