prot · FU0912 · 1971-12-31 00:00:00 — Det utrymme som beräknas uppstå pä kreditmarknaden är förbehåUetindustrins investeringar för att vi skall kunna öka vår export ochkomma i balans med vär ekonomi. Ett ökat utrymme för industrins expansion fårverkningar även pä den kommunala sidan, där investeringar som är alldelesnödvändiga följer automatiskt. Siktar man tUl att öka industrins kapacitet,måste man därför se tUl att kommunerna får ett sådant låneutrymme att de försin del kan följa med i utvecklingen. Finansministern säger i finansplanen; "börframhåUas att utgiftskraven inom det kommunala området tiU icke väsentlig delkan föras tiUbaka tUl beslut som fattats av regering och riksdag." Om vi skaU stärka industrins kapacitet genom att medge densektorn särskUda kreditlättnader, fär också statsmakterna se tUl att deninvesteringsdel som faUer på kommunerna för att nå detta mål också blirgenomförd. Trots det svära läget för kommunerna att fä län för sinainvesteringar har dessa i stort sett kunnat fullföljas. Härmed avses sådanainvesteringar som blivit en följd av de beslut som regering och riksdag fattat.Andra investeringar som kommunerna velat ,göra har i stor utsträckning skjutitspå framtiden, helt enkelt beroende på att det inte funnits pengar att genomförade investeringar man räknat med. De uppgifter som tagit i anspråk den största delen avkommunernas tUlgångar har varit byggnation för skolan och sjukvården. En mycketstor del av de reformer som genomförts har haft följdverkningar för kommunerna.Den kommunala beredskapen har varit rätt hygglig vad det gällt Ukviditeten, ochde samlade tUlgångarna av kassamedel har rört sig om cirka 3 300 rrUljonerkronor. I den reviderade finansplanen 1970 beräknar man att denna reserv skullenedgå med 950 mUjoner beroende på att kommunerna inte skuUe få kommaut tUl kapitalmarknaden. I en undersökning som gjort visar detsig dock att avtappningen blivit betydligt större. Nedgången uppskattas istäUet tUl omkring det dubbla eller närmare 2 mUjarder kronor som kommunernafått ta från sina reserver för att klara de investeringar som varit absoluterforderliga. I det sammanhanget skall man ocksä ha klart för sig attinte obetydliga skattehöjningar genomförts , dä kommunalskatten i deflesta kommuner höjts avsevärt. I betydligt större utsträckning än harde kommunala investeringarna finansierats av skattemedel. Normalt skall sädanainvesteringar som har en större livslängd avbetas under en längre följd av år.På grand av svårigheter på kapitalmarknaden har investeringar fått finansierasdels genom avtrappning av likviditetsreserverna, dels genom höjda skatteuttag. Kommunal- och landstingsskatterna är nu så höga att detinte finns stora möjligheter att ytterligare öka dem. Den skattereform somgäUer från och med detta år skulle utgöra en lättnad för dem som har de lägstainkomsterna, men genom höjningen av kommunalskatterna har effekten inte blivitvad man tänkt. Man har visserligen sänkt den direkta statsskatten för de mindreinkomsttagarna, men har man sett tiU att kommunerna har fått enytterligare belastning, och så tar man tiUbaka skattesänkningen. Det var bra att använda skattereformen i valrörelsen, mennär man sedan bakvägen ordnar så att det hela får en annan effekt, var det intemycket bevänt med reformen. De flesta kommunalmän torde utan vidare kunna skriva undervad finansministern säger om följdinvesteringar som föranletts av statligabeslut. Vetskapen om att man överlåtit tUl kommunerna att betala kalaset för del av reformerna har funnits hos kommunema, men det är först nu somfinansministern vidgår detta. har det låtit, att kommunerna borde varamer återhållsamma, som man övervältrat kostnader pä dem. Läget är nusådant att reserverna är slut och likviditeten synnerligen ansträngd. Det ärinte ovanligt att en del kommuner fått ta upp lån sinsemellan för att klarasädana saker som löner. De har inte haft medel tiU lönerna, utan har fått lånapengar av varandra för att betala dem. En sak som bör uppmärksammas när vi bedömer kommunernaskapacitet då det gäller att fä fram likvida medel är det utrymme som tidigarefanns genom en icke fullt utnyttjad möjlighet tUl uttag av avgifter. Denna vägär nog i de flesta faU nu stängd. I betydande utsträckning måste de nyttighetersom kommunerna tiUhandahåUer självfinansieras genom att avgifter uttas. En stordel av sådana utgifter har tidigare finansierats skattevägen, men kommunernahar alltmer kommit att bestrida kostnaderna genom en höjning av avgifterna, ochdenna höjning har blivit maximal för att inte skatten skaU rasa upp alltför IkommunaUagen föreskrives den begränsningen att avgifter inte får tas ut medhögre belopp än som motsvarar kommunens kostnader för att tUlhandahäUa dessanyttigheter. Men avgifterna ligger nog i toppen i de flesta kommuner . I finansplanen säger finansministern ytterligare något somhan kommer att fä förståelse för, och det är följande: "I samma syfte harregeringen beslutat att begränsa myndigheternas rätt att meddela rådoch anvisningar tUl kommunerna, i de faU då dessa kan medföra inte oväsentUgakostnadsökningar." Ännu större förståelse hade regeringen fått, om dettaskulle ha uttryckts klarare och uttalandet inte begränsats tUl "inteoväsentUga kostnadsökningar" utan avsett kostnadsökningar över huvudtaget. Att regeringen slagit in på denna väg är bra, och även om det sker försti ett läge då kommunerna råkat i en aUvarlig Ukviditetssituation, är det jubättre att komma sent än aldrig. Den självbestämmanderätt som kommunerna böräga har tyvärr varit urholkad rätt betydligt på grund av de anvisningar sommyndigheterna gett och som varit ogynnsamma för den kommunalaekonomin. Ofta har villkoren för statsbidrag varit ganska entydiga, men sedanhar myndigheterna utfärdat föreskrifter att man måste göra si eUer så för attfå dessa statsbidrag. På detta sätt har inte minst skolbyggandet här i landetfördyrats. Orsaken tUl uppgången av kommunalskatterna är främst attsöka i beslut som har träffats utan att kommunerna kan påverka dem. Det har ifrämsta rummet gäUt att effektuera de beställningar som regering och riksdaggjort. Det vore därför på sin plats att kommunerna fick det utrymme påkapitalmarknaden som behövdes för att fuUgöra de åUgganden som de har. En del av kommunemas svårigheter Ugger i det förhållandetatt avräkningen för kommunalskatterna släpar . SärskUt för deexpanderande kommuner som tvingas tiU investeringar på grund av kraftiginflyttning kan detta bli mycket kännbart. Att det för kommuner och landstingrör sig om avsevärda summor som på detta sätt är infrusna är obestridligt, och vikan beräkna ränteförlusterna för detta kapital efter de räntesatser som i daggäller tUl 300 ä per å. Dessa pengar går kommunerna misteom; det är ju statsverket som tar hand om ränteinkomsterna. En snabbareutbetalning av kommunernas skattemedel är därför erforderlig. Enligt en nyligenavslutad utredning har fall förekommit där en kommun fått häUa en högreutdebitering med i medeltal 1:67 på grund av eftersläpningen. Kommunen hadeinte behövt höja utdebiteringen på grund av att den haft högre kostnader utandärför att den inte fått in skattemedel. Det ekonomiska trycket på kommunerna är särskUt märkbart ide lägen då stora kostnadsökningar inträder på lönesidan. Utgiftema kommeromedelbart för kommunen men inkomsten på grund av löneökningarna först två . Om nu industrin skall kunna få det utrymme den behöver för sinexpansion råkar kommunerna i det läget, att utgifterna pä den kommunala sidankommer men inkomsterna först om . Det är nödvändigt attkommunerna för att fullgöra sin del av den expansion som eftersträvas får deresurser som Av vad finansministern anför i finansplanen viU jag utläsa att han ärmedveten om orsak och verkan. Han bör dä också vara beredd att handla därefter. Kostnadsfördelningen mellan stat och kommun, som riksdagenhar begärt skaU utredas, har finansministern inte velat göra något åt utanhänvisar tUl andra utredningar som först skaU färdigstäUas. Det är beklagligtatt en sådan utredning inte igångsätts, så att det bUr klarlagt att kommunernabelastas med alldeles orimliga kostnader, som rätteligen skulle bestridas avden part som orsakat kostnadsfördyringen. Skattetrycket, som ökat så starktför kommunernas och landstingens del och som kan förväntas ytterligare öka pågrund av de älägganden som kommunema fått, blir av sådan styrka att detmotverkar de förmåner som man velat ge de inkomsttagare som har det sämstställt. Dessutom har övergången tUl indirekt skatt blivit enaUvarlig belastning för kommunerna. I princip skall kommunerna icke betalaskatt annat än i de fall de bedriver rörelse som är vinstgivande. Kommunalabolag skaU givetvis beskattas Uksom aUa andra bolag, men den direkta kommunaladriften skall inte beskattas. Genom den indirekta skatten ökas emellertidkommunernas utgifter för exempelvis sjukvård och socialvård, eftersom de färbetala moms på aUa förnödenheter som behövs för dessa vårduppgifter. Kommunernakan inte övervältra momsen på kommande led, utan deras enda möjlighet att ta utdessa kostnader är i form av skatt. Vi är alltså i det läget, att vi får betalamoms även på kommunalskatten. En klarare gränsdragning för kostnadsfördelningenmeUan stat och kommun, som begärt, bör därför med det snarasteåstadkommas. De planerade kommunala investeringar, som kan senareläggasutan alltför stora olägenheter, bör vi vara beredda att acceptera, ochålägganden tiU kommunerna med nya utgifter som följdverkan av de statligabesluten bör noga prövas. Det finns nog förståelse för en sådan senareläggningäven på den kommunala sidan. Även om kommunerna har vUjan tiU förbättringar somkostar pengar, tror jag att de allra flesta av dem är beredda att stödja detankar som finansministern för fram i finansplanen, nämligen att vi nu skallsatsa pä näringslivet. Näringslivet bör få förtur, men skall denna förturkombineras med en uppföljning av den investeringsdel som faller på denkommunala sidan, bör kommunema få sig tilldelat det utrymme som behövs. Frånfolkpartiets sida har vi aUtid framhåUit att det är viktigt att stimulera detnäringsUv som skapar resurserna för att tUlgodose de krav som man stäUer påsamhället. Att det är kommunerna som i första hand skall se tUl att medborgarnafår den service de behöver innebär inte att kommunema är ovetande om attutrymme härför endast skapas genom ett fungerande näringsliv. Menar man aUvar med talet om en förstärkning av industrinsutbyggnad, får man se till att denna inte förfuskas genom att kommunernas möjligheteratt låna beskärs så, att de inte kan fuUfölja de investeringar som är enabsolut nödvändig fömtsättning för att vi skaU få en fungerande industri ochett fungerande näringsliv över huvud taget. HerrWINBERG (m): har den starka befolkningsomflyttningen ivärt land aUtmer komrrut i förgrunden i den offentliga debatten. De problem somuppstår i samband med denna omflyttning både för de bygder, där människornablir färre och färre, och för de områden av landet, där en allt störrebefolkningskoncentration sker, har penetrerats mänga gånger tidigare. Men dessafrågor lär inte bli mindre aktueUa och mindre betydelsefulla i debatterna i vårnya enkammarriksdag. Jag gör därför, fru talman, inget sensationellt och inteheller något nytt påstående när jag konstaterar, att situationen för mångamänniskor i de s. k. skogslänen och kanske särskilt i delar av inlandet iNorrlandslänen är bekymmersam, men det finns all anledning att påminna omden. Avtappningen av folk från , i första hand från inlandet, äralltjämt stor, vilket framgår av de aktuella befolkningssiffrorna vid detårsskifte som just ägt ram. Det torde råda allmän enighet om att vår befolkningi framtiden inte fär koncentreras tUl en handfull områden i södra och mellerstaSverige medan allt fler tidigare tämligen Uvaktiga tätorter i Norrlandslänentynar av, tidigare livskraftiga orter går över i glesbygd och glesbygden gåröver i ödebygd. Samhällsapparaten mäste intensivare än som skettengageras för att motverka denna tendens. Förutsättningar måste skapas, som gördet möjUgt för fler människor att leva kvar, där de är uppväxta och har sinahem, också när det gäller bygder som hittUls fått allt större svårigheter attbereda sina invånare en skälig utkomst. Flera riksdagspartier har i programform eller på annatsätt uttryckt sin vUja att nå ett resultat i denna fråga. Moderatasamlingspartiet har lagt fram ett omfattande förslag, ett särskUtNorrlandsprogram, som givetvis i olika motioner kommer att fuUföljas vid åretsriksdag. En förutsättning för ett levande norrländskt inland är attdet finns arbetsmöjligheter av olika slag fördelade på orter med lämpligutspridning. Lokaliseringen av såväl smä och medelstora som stora företagmåste spridas ut, naturUgtvis med beaktande av att förutsättningarna för derasverksamhet bUr goda. Detta gäller både enskUd och statlig företagsamhet ochäven i viss grad lokaliseringen av statliga förvaltningar och myndigheter. Härär också inbegripna de organ som hör tUl de statliga affärsverken. lämnade delegationen för lokaUsering avstatlig verksamhet sin huvudrapport. Den innehöll förslag om förläggning tUlorter utanför av statliga myndigheter, organ ochförvaltningar, som delegationen bedömde kunde flyttas ut. Några platser iNorrland föreslogs därvid som lokaliseringsorter. Som norrlänning upplever manväl detta som något positivt, även om kanske en och annan tycker att den norralandsdelen kunde ha blivit ännu bättre tiUgodosedd. Utan att gå in påenskildheter i detta förslag - vi kan ju hoppas att det kommer att realiseras,eftersom det enligt förteckningen över väntade propositioner skall framläggasen proposition i frågan i vär vUl jag emellertid framhålla att förslagetenligt min mening är ett steg i rätt riktning och början tUl något nytt i vadgäller, om jag så får uttrycka det, statens egen lokaliseringspolitik. Jag viU dock göra den randanmärkningen, att delegationensförslag innebär utflyttning av statliga organ tUl fem platser i medsammanlagt ca 3 200 anställda. Det är visserligen bra, men det är bara en platsi inlandet, nämligen , som berörs av förslaget, och antalet anstäUda ide tvä försvaret tUlhöriga skolor, som föresläs bli flyttade dit, är intestörre än ca 120. Men det är ocksä, fru talman, mot bakgrunden av att detäntligen tycks kunna hända något i vad gäller utflyttningen av statliga företagoch myndigheter tUl olika regioner väsentUgt, att orter i utflyttningsbygdersom har statUga organ inte får sin framtid hotad genom att dessa placeraspä annat håU. I delar av läns inland, som ju hör tUl det inrestödområdet, har förläggningen av organ för statliga verksamhetsgrenar haftstor betydelse för bygdens utveckling tUlbaka. I har de militära förbandens förläggning ditvarit av väsentlig vikt för stadens utveckling eller kanske, som man nu skall säga, för centralorten i kommunen. Med stor oro mottogs därföri höstas propåerna om att , T 3, eventueUt skulleförflyttas tUl en plats i norra , just av lokaliseringspolitiska skäl.Jag tror att mycket få människor, om den här idén skuUe realiseras, förstårklokheten i att överföra detta mUitära förband frän en utflyttningsbygd tUl enannan, även om förbandet i skuUe komma att ersättas av någontingannat sysselsättningsskapande. I Ange, som också ligger i inland, harstatens jämvägars förvaltningar varit av dominerande betydelse för ortens ochkommunens utveckling, alltsedan norra stambanans och norrländska tvärbananstUlkomst. Men också här är man orolig på grund av redan företagna ochförväntade förflyttningar av SJ;s personal. Den av SJ tUlKungl. Maj:t gjorda framställningen om ändrad distriktsorganisation för SJinnebär avsevärda risker för den framtida utvecklingen i Ange, eftersom ettgenomförande av förslaget, som ju bl. a. innebär att distriktsgränserna inteskall kunna bryta länsgränserna, kan medföra ytterligare utflyttning avpersonal. Naturligtvis bör SJ ha en sä rationell organisation sommöjligt, men den eventuella vinsten av en förändrad organisation mäste rimligenvägas mot samhällets kostnader att med lokaliseringspolitiska medel få till ståndannan sysselsättmng i stället för den man tar bort. Med andra ord mäste ocksäden samhällsekonomiska aspekten och inte bara den järnvägsekonomiska beaktas,när SJ överväger att företa åtgärder som pä längre eller kortare sikt innebärallvarliga risker för en orts utveckling. Trafikpolitiken kan inte ses som enisolerad fråga utan måste sättas in i ett samhällsekonomiskt perspektiv. Den allmänna servicen i Ångeområdet löper nu risk attallvarligt försämras, ett förhåUande tiU vilket SJ också bidrar genomfortlöpande försämringar av tågförbindelserna med närmaste A-ort, dvs.Sundsvall. Jag ser att kommunikationsministern är närvarande i kammaren. Jagtror att han vid sitt besök i märkte oron bland människorna därför ortens framtida utveckling. Jag kan tala om, herr statsråd, att den oronsedermera har kommit tUl uttryck i appeller och demonstrationer. de senarevisserligen stUlsamma men genomförda på ett sådant sätt att aUvaret i dem intekan ifrågasättas. Jag har här nämnt två exempel på orter inomavfolkningsområdet, belägna i ett Norrlandslän, orter där människorna genom enoklok hantering av den svåra frågan om lokaliseringen av statens egenverksamhet kan komma att drabbas hårt. Det finns orter som är i liknande lägeockså i andra Norrlandslän. HerrLORENTZON (vpk): Jag tänkte beröra några frågor som är intimt förknippademed de delar av värt land som i regeringskretsar gär under beteckningen"det norra stödområdet". Det är de delar av vårt land där storfinansenunder år som gätt bUdligt talat skurit guld med täljknivar och som betytt såväsentligt för vårt land när det gällt valutatUlflödet, skapat genom denOmfattande exporten frän . Sedan flera är tiUbaka är dock denväsentligaste exporten från dess ungdom, en export som organiseratsoch fortfarande organiseras av landets regering med hjälp av verktygetarbetsmarknadsstyrelsen och en rad lagar och förordningar, helt i linje medstorfinansens önskemål att erhålla arbetskraft och ungdomlig arbetskraft tiU sina industrier i de södra delarna av landet. Det gäller ett avsevärt område av varifrånmUjarder och åter rrUljarder kronor har hämtats i maximiprofiter, som intekommit tUl del. MUjardvinsterna har hamnat antingen söderut i landeteller också exporterats tUl utlandet genom för aktieägarna lönsammaföretagselableringar där. Mänskligt att döma har rätten att kräva tiUbakavad som stulits från denna landsdel. Rätten tUl arbete,sysselsättning, trygghet för hembygden, allt detta i form av basindustrier. Dåstorfinansen inte velat ordna den frågan, måste samhäUet träda tUl och göradet. Detta har dock inte skett. Helt andra åtgärder harvidtagits, åtgärder som tvingat och tvingar ungdom att flyttasöderut. var utflyttningen från omkring 100 000personer. 19681969 kännetecknades också av en mycket omfattandefolkutflyttning. tycks utflyttningen ha dämpats. Men troUgt äratt då siffrorna är helt klara, även detta år skall uppvisa en betydandefolkutflyttning från . Det är självklart att då ungdomskullarna i produktiv ålderi så stor utsträckning flyttat södemt, mäste en dämpning inträffa.Men utflyttningen kommer givetvis återigen att öka då nya ungdomskullaruppnått produktiv ålder och är färdiga för arbetsmarknaden om allt skallfortsätta som hittUls och samma metoder användas. Tar man ålderssammansättningen i olika områden i Norrlandär det häpnadsväckande vilka siffror det rör sig om. I och Kramforsutgör de pensionerades skara inte mindre än av den samladebefolkningen i området. Motsvarande siffror för områden söderat kan utgöraendast ett par procent. Regeringen har lyckats med blodavtappningen från , och detta varju meningen. I statsverkspropositionens bilaga 13 skriver inrikesministern att"nedgången i arbetslösheten i förhäUande tUl varitsärskUt påfaUande i skogslänen". Detta skrivs alltså sedan 100 000människor tvingats flytta från . Men regeringen viU inte erkänna att den organiseradefolkutflyttningen är orsaken. Man söker i stäUet göra gällande att de s. "stödåtgärderna" för nu börjat ge resultat. Imikesministernsäger detta rätt öppet i bilaga 13, då han talar om att sysselsättningsstöd,förstärkt utbUdningsstöd, särskUt transportstöd är medel som har tiUkommit föratt främja utvecklingen i det s. k. stödområdet. Utöver dessa"stödåtgärder" finns en rad andra sorter av lokaliseringsstöd, detsenare uppkomna kreditstödet och all annan "hjälp" för att underlättaavflyttningen från och därtiU fylla uppgiften att lugna den befolkningsom är kvar. Jag tror att man i detta sammanhang skall uppmärksamma attordet eller beteckningen "stöd" som i olika sammanhang användes dådet gäller fått en rent magisk, förnedrande innebörd. På sid. 8 ibUaga 13 tUl statsverkspropositionen återfinner man "stöd" intemindre än åtta gånger på Uka många rader när det gäUer det norra stödområdet. Det är inte dessa kryckor i form av s. k. stöd som hjälperNorrland tUl ett tUlfrisknande. Erfarenheten visar att ju fler kryckor ellerstödåtgärder som får, desto fler människor måste lämna Norrland.Alltså är dessa stödåtgärder ingenting som gör patienten frisk. Det tycks migsom om detta inte heller är meningen. kan något tUlspetsat i dettasammanhang numera betecknas som den gamle orkeslöse och sjuke patienten, som juskralare han blir tUl hälsan, desto fler mediciner rekommenderas. Det hjälpergivetvis inte, men det håller den sjuke lugn han bråkar inte, han blir enlättskött patient. För vidkommande är de många s. k. stödåtgärdernainte medicin för ett tiUfrisknande. De innebär i stället ett långsamtavtynande. De är en Döbelnsmedicin. Ty hur kommer med den planeradepolitiken att se ut ? När man läser bilaga 13 finner man ingenting somtalar om statUg satsning i form av basindustrier tUl . Däremot upprepasorden "stöd", "stödområde", "stödåtgärder" såofta att man bibringas den uppfattningen att inrikesmirUstern har blivitförhäxad av detta uttryck eller kanske har förälskat sig i det, han får självvälja. skulle inte ha behövt alla dessa stödåtgärdereUer kryckor bara området hade fått behålla sin ungdom och industrieUt hadefått utvecklas som andra delar av vårt land. Men fortfarande har sinkoloniala prägel. VUket socialt anseende får för övrigt en landsända i ett landsom med ett utbrett statustänkande, när den alltid och i aUa sammanhangsammankopplas med någon form av hjälp, stöd och stödåtgärder? Är det möjligendärför som det har varit sä svårt att locka de privata företagen tUl ?Varför används för övrigt beteckningarna "stöd","stödåtgärder" och "stödområde" i aUa sammanhang när detgäUer ? Finns det ingen annan beteckning än detta så i grandenförnedrande uttryck? Denblodavtappning som har varit och är föremål för är verkligtrationellt skött det skall medges. Den kan inte jämföras med gamla tiders åderlåtningoch kvacksalveri. Då kunde ju åderlåtning enligt uppgift vara tUl fördel förpatienten och betyda hans tUlfrisknande, även om ett och annat misstag kundebegås. Blodavtappningen från sker i sä stor omfattning som det ärmöjligt inte så att patienten dör snabbt, nej här är det fråga om ettlångsamt avtynande. Blodavtappningen skaU inte ske så kraftigt att patientenkommer underfund med att den otvivelaktigt leder mot en säker undergång. Dåkanske patienten inte längre vUl vara med om hästkuren utan gör uppror motmedicinmännen i . För att patienten inte skall märka allvaret imedicineringen vaggas han tUl ro och man försöker inbilla honom att medicin iform av olika s. k. stödåtgärder är det bästa som kan tänkas. TUl sitt förfogandehar regeringen en stab av folk i detta "stödområde" ehuru avbetydligt lägre dignitet än medicinmännen i vars uppgift är attinvagga patienten i en ro fy lid tillvaro. Inget bråk här inte! "Hos AMSkänner man sig trygg" det var ju så Nya skrev när den skyddadeverkstaden öppnades i . Man har lyckats, det skall erkännas. Men så harman också tUl sitt förfogande pressalster som för de höga medicinmännens talan,även om dessa tidningar i vissa fall, då det gäUer seriös information, ifolkmun går under namnet tomsäcken.