prot · FU0934 · 1971-12-31 00:00:00 — Man kan föra en sådan diskussion som jag här har tiUåtitmig att föra, så länge man inte har valutareserven nere i bottenläge, där denbUr internationellt uppmärksammad såsom varande för låg, ty då kan man, i Ukhetmed vad den engelska gjorde strax före sin senastedevalvering, råka ut för en intemationeU valutaspekulation som innebär att ävenom det inte finns sakUga och välgrundade anledningar för en devalvering, kan ennation ändå hamna i det läget helt enkelt därför att spekulationsdjävulen harsläppts loss i hela den så integrerade omvärld som varje industrialiseradnation tvingas att umgås i och konfronteras med. Vi behövde aldrig ta den risken. Det blev en vändning imitten på fjolåret. Jag skaU gärna säga tUl den senaste talaren att jag inteser något i och för sig deklasserande i att den svenska industrin lade upp ettlager när man konfronterades med en mycket påtagUg internationell prisuppgång.Denna lageruppbyggnad innebar att man köpte sina varor tUl förhällande-visgynnsammare priser än vad man skulle ha gjort om man hade väntat . Jagbegriper att man kan resonera som en del talare här gjort i denna fråga om manser den svenska industrin som en storhet i värt samhälle som inte har någontingmed medborgarna att göra och som inte har någonting med arbetarklassen attgöra. Men om man är på det klara med att den svenska industrin är en del av detsamhälle där vi lever och skall ta ut vär standard och vårt välstånd är det ioch för sig ingenting att beklaga om industrin under en internationellprisuppgäng ökar sina lager innan priserna blir alltför höga; naturUgtvis harhela nationen nytta av det. Man kan göra det, menar jag, så länge somvalutatiUgångarna inte sätter ett absolut stopp för denna import. När vi framlade finansplanen presenterade vi en prognosför handelsbalans och bytesbalans som jag egentUgen med stor tvekanvidarebefordrade tiU . Den var i allt väsentUgt framtagen av denekononuska expertis som arbetar för räkning. Det har dessbättre visat sig att den något optimistiska prognosen att vi skulle vända etthandelsbalansunderskott på I 330 miljoner tUl ett överskott pä ett par hundramiljoner och ett bytesbalansunderskott pä drygt I 900 miljoner tUl ett modereratunderskott pä ca 700 miljoner ligger närmare sanningen än man kansketrodde då finansplanen presenterades för en månad sedan. redovisasnämligen handelsbalansunderskottet tiU I 150 miljoner i stället för I 330miljoner, och i konsekvens med detta bör vi kunna räkna nedbytesbalansunderskottet i motsvarande grad. Men fortfarande har vi ett underskott på denna strategiskapunkt, dvs. när det gäller bytesbalansen, som förutom själva varuhandeln äveninkluderar de s. k. tjänstetransaktionerna, alltså kostnader i de oUkariktningarna för sjöfart, u-hjälp, turistresor, Ucenser och patentavgifter. Jag ärledsen att behöva säga att jag tror och på den punkten delar jaglångtidsutredningens bedömningar att vi har inneboende hos oss ett underskottäven , vUket innebär att den ekonomiska politiken måstevara inriktad på att eliminera detta underskott. Vi har bara en framkomlig väg. Om man fortfarandebetraktar den svenska industrin och det svenska näringslivet som en del av detsvenska folkhushåU som vi alla gemensamt har ansvaret för - och det tyckerjagatt man i reaUtetens namn bör göra råder det inget tvivel om att denekonomiska politiken måste imiktas på en förstärkning av industrins konkurrens-och leveransförmåga, det mä sedan gälla exportindustrin eller den med importenkonkurrerande hemmamarknadsindustrin. Budgeten har detta som grundtema, och påden punkten föreligger det en gradskiUnad meUan oppositionens ståndpunkt i åroch den man under Uknande förhållanden intagit så tUl vida attoppositionen och reservanterna i utskottet nu Ugger närmare regeringen när detgäUer den aUmänna imiktningen av den ekonomiska politiken och bedömningen avden. Dä uppstår den fråga som dagens debatt i stor utsträckningpräglats av: Har vi med cionna politik möjligheter att realisera de godamålsättningarna och fullfö- de goda ambitionerna? Den frågan har ställts i detidigare debatterna pa olika språk och med utgångspunkt i oUka sätt attbeteckna situationen. Mest slagkraftigt skedde det kanske i den debatt där minmotståndare talade oxfordengelska och frågade vad man i andra sammanhang frågatpä vanlig bondsvenska, nämUgen: "Kommer hästen att dricka om man för framden tUl den fyllda källan? " Därom kan man naturligtvis ha olikauppfattningar, och sädana har presenterats i dagens inlägg. När det gäUer min bedömning av investeringsökningen harjag emellertid en ganska bestämd känsla av att jag inte står alldeles ensam.Även om naturUgtvis inte är någon altartavla och aUt vadtidningen skriver inte är något Skriftens och sanningens ord vUl jag ändåhänvisa tiU ett nummer av tidningen där man presenterat en intervju med, vUl jag minnas, 29 av landets allra största industriföretagare.Tidningen frågade dessa storföretagare hur de ser på utvecklingen . Svaren visar att majoriteten av dessa storföretagare trorpå fortsatta prisstegringar på sin exportproduktion. Det brukar finnas godanledning att räkna med att det i sin tur drar fram investeringsviljan. Som ennaturlig konsekvens av denna optimistiska bedömning har en klar majoritetuppgivit att man räknar med en större investeringsökning än under1970. Investeringsökningen låg någonstans mellan 7 och 8 procent.När vi i finansplanen har skisserat en investeringsökning på 10 å 12 procentstår detta således väl i harmoni med vad industrierna i en enkät vid en senaretidpunkt än då finansplanen skrevs fortfarande anser sig ha välgrundadanledning att räkna med. Det hela är därför en fråga om att kunna styra arbetskraftoch kapital tUl den sektor som är prioriterad i finansplanen. Det borde därförnu, när den värsta överkonjunkturen är förbi, finnas en viss anledning atträkna med att arbetskraft skall kunna ställas tUl förfogande. kunnautnyttja en produktionskapacitet, som i annat fall inte skuUe kunna utnyttjas,med vad det innebär i form av exportökning. Jag tror också att det skall varamöjligt att finansiera denna industrUnvestering på ett bättre sätt än under år1970. Vad jag reagerat mot, när jag snällt suttit i bänken ochlyssnat på aUa inlägg , är närmast att man, när man försöker måla medtjärpytsarna i dagens situation, ständigt har sin utgångspunkt ettär av utpräglad överansträngning, ett är som vi sannerligen inte vUl ha tUlbakaom vi skaU kunna räkna med en lugn, sansad och riktig utveckUng i vårt land iharmoni med vad bl. a. situationen i vår omvärld kräver. Vi har i finansplanen annonserat frägan omutlandsupplåningen. Det är ett nytt inslag. Vi annonserade den ikompletteringspropositionen 1970. Men vi tUlämpade denna upplåning mycketförsiktigt , väl närmast endast då det gällde industrier sombehövde göra investeringar utanför våra gränser, därför att investeringarinnanför detta lands gränser hade sina besvärligheter med hänsyn tUlarbetskraftssituationen. Om industrierna vUle göra investeringar utanför värtlands gränser fick de göra detta, dock under förutsättning att ävenfinansieringen av investeringarna skedde utanför vårt lands gränser. är viväl beredda att gå ett steg längre, dvs. att direkt godkänna och acceptera enkapitalförstärkning utifrån för investeringar inom det egna landet,naturligtvis då under kontroll av dels vad det är fräga om för investeringar,dels att de sker inom det utrymme som samhällsekonomin medger. Vårt konkurrensläge rant om i världen är fortfarande bra.Vi har kunnat, menar jag, fä verifikationer på detta genom utvecklingen underdet sista , en utveckling som inte i något avseende har förändratsunder . Tvärtom fick jag i förrgår in handelssiffrornaför och kunde då avläsa att de handelssiffrorna representeradeett överskott. Vår export har faktiskt överstigit importen under januari månad.Det kan jämföras med det underskott på som vi hadei januari månad . tUl harunderskottet varje är stadigt rört sig om sådana belopp som 350, 400, 540, 200och , medan vi alltså kan notera ett överskott. är jag beredd på att många säger att det naturligtvisfinns förklaringar härtUl. Orsaken är, säger man kanske, att vi har haft enosedvanligt mild vinter, som har inneburit att vi inte har behövt göra någrasom helsl inskränkningar i våra fartygstransporter för den norrländskaindustrin. Det är dock inte hela sanningen, utan sanningen är att dessa siffrorbestyrker att vi nu har en god exportförmåga och att vi dessutom fortfarandehar en bibehållen konkurrenskraft gentemot utlandet. Varför skulle vi inte hadet? Än har det inte hänt något på kostnadssidan inom den svenska industrin ochdet svenska näringsUvet som gör att man kunde befara någonting annat. Om manföljer den internationella ekonomiska utvecklingen, finner man att kostnadsutvecklingenutomlands har varit sådan att vi även efter den pågående avtalsrörelsen, varsresiUtat ännu Ugger i ett stort dunkel, inte utan vidare behöver bränna våraskepp och säga att vi befinner oss i ett läge, där man äventyrardet svenska näringsUvets konkurrensförmåga. Det är, herr talman, ytterligare en sak som jag har fästmig vid i dagens debatt och som jag vill göra en liten kommentar tUl, nämligentankegångarna om en indexreglering av skatterna i fortsättningen. Dessatankegångar har tidigare dykt upp av och tUl i våra ekonomiska debatter men harväl nu för försia gången samlat hela den borgerUga oppositionen. Jagifrågasätter om man egentligen har tänkt igenom denna fråga på allvar. När jagkommenterar den är jag beredd att tala ganska fritt rakt ur hjärtat. En index reglering av skatterna innebär en kontinuerUgprocentuell skattesänkning nominellt i takt med prisstegringen. Låt oss då ettögonblick se på hur situationen ter sig om vi även i fortsättningen vUl kostapå oss samma utgifter som hittiUs, t. ex. för försvaret. Vi har indexregleradeutgifter för försvaret, eftersom man utgår ifrån att priserna skall fortsättaatt stiga; tror man inte det, har man ingen anledning att kräva indexregleringav skatterna. Försvaret kompenseras alltså med hänsyn tiU prisstegringen.Folkpensionerna kompenseras också med hänsyn tUl prisstegringen. De stora tungautgifterna för utbUdning och arbetsmarknad är visserUgen inte indexreglerade ioch för sig, men vi måste ändå i fasta priser räkna med en expansion år från ärmed hänsyn tiU våra aUt större ambitioner när det gäller utbUdningen. Jagbehöver bara erima om vuxenutbildningen, som har kommit i fokus under desenaste åren och där kurvorna för utgiftspostema går snabbare i vädret än pånågot annat område. Jag kan vidare erinra om arbetsmarknadspoUtiken. Vi harambitioner att fånga upp handikappad arbetskraft, glesbygdernasundersysselsatta etc, ambitioner som ökar år från är. Ocksä där har viföljaktligen att räkna med ständigt ökade kostnader. Om vi då skaU införa ett skattesystem som rör sig åt detandra håUet, dvs. realsäkrar skatterna, som det sä vackert heter, måste det iklarspråk irmebära att statens inkomster och möjligheter att tUlgodoseförsvarets indexreglering, folkpensionernas indexreglering och att tUlgodosedessa båda andra avsnitt i samhället, som har sin naturUga expansionstakt, heltenkelt blir sämre. Det är inget att sticka under stol med att ickeindexreglerade skatter innebär en skatteskärpning, och en skatteskärpning somär mer prononcerad för de större inkomsttagarna än för de lägre betalda. Men deskalleinkomster som denna skatteskärpning inneburit har vi hittUls behövt, Istort samförstånd har voterat igenom alla de utgifter som dessaskatteinkomster har möjUggjort. Dessutom har oppositionen i den fria politiskaslagväxlingen förbehållit sig rätten att, som man harbjudit över i detta avseende, rikta anmärkningar mot finansministern för enaUtför svag finanspoUtik. Detta innebär i klarspråk att man kräver en ännukraftigare skatteinkomst för staten eller att man kräver ett verkligt angreppmot det stora sociala reformarbetet som vi hittiUs varit ense om. Dessa tankar om indexreglering av skatteskalor måste vikan visserUgen bara hypotetiskt diskutera den saken innebära att om vi skallbibehålla ett försvar som har samma möjligheter att hävda sig även vid enfortsatt prisstegring, om vi skaU vidhåUa beslutet att ge folkpensionärernatUlägg och om vi även för framtiden skall bedriva ett rimligtsocialt reformarbete, sä måste man helt enkelt med tätare mellanrum skickafinansministern tUl för att begära direkta skattehöjningar än vadfinansministern nu behöver göra. Dessutom vUl jag understryka ytterUgare en gång att enindexreglerad skattegarantj naturUgtvis skall räknas procentueUt; annorlundahar jag inte kunnat fatta det. Det betyder att vad som har varit huvudUnjen ide senaste årens skattepolitik, nämligen att försöka moderera skattebelastningenefter folks möjUgheter att bära sina skattebördor, skuUe ersättas med en rentmekaniskt eller matematiskt procentueU princip, som gör att de som är högrebetalda fär en kraftigare skattesänkning genom indexregleringen. Det här är ju sanningen i det hela. Det är klart att jag ioch för sig inte är överraskad över att man från moderata samlingspartiet rättogenerat är intresserad av en sådan här uppläggning. Jag kanske får finna rrugi att man även från bär fram ett djupt intresse för saken, och detvar väl egentUgen där som vaggan stod för hela den här indexregleradeskattepolitiken. Jag är mera förvånad över att har svängt med iden har dansen, dä ju härvidlag har legat väsentligt närmareregeringspartiet i själva principfrågan, nämligen att man i aU skattepoUtik iförsta hand bör försöka se om dem som har det sämst ställt. Jag förlåtercenterpartiet om vad som hänt är ett olycksfall i arbetet. Om det är ettuttryck för en ny skatlepolitisk idé och fUosofi, då är det litet merabekymmersamt. I reservationerna framkommer en önskan om en störreUberaUsering i fråga om kreditpolitiken. Där gör man bl. a. anspråk pä ettgenereUt frisläppande av investeringsfonderna utanför tätorterna. Vi vågar ossinte på detta med hänsyn tiU hur vi bedömer investeringsaktiviteten utan dennafavorisering. Man viU se över emissionskontrollen. Jag vet inte vad detinnebär och om det ligger någon tankegång bakom. Vi har nog funnit det vara avvärde att ha denna errussionskontroll. Den Ugger i linje med vår aUmännasträvan att kunna fördela och inrikta våra resurser, där vi anser att det urtiUväxtsynpunkt och i andra avseenden lämpligen bör satsas. Oppositionens önskan att komma med i planeringsrädet ochoppositionens krav på nya stabUiseringskonferenser kan jag väl återkomma tiU.Jag skaU först artig som jag alltid brukar vara försöka att i tur ochordning kommentera de tidigare talarnas inlägg. NaturUgtvis är den ekonomiska politiken nu som alltidtidigare en balansgång mellan stimulans och reslriktivitet, och jag är denförste att erkänna att det är en svär och ömtålig balansgång. Man kan här hadelade meningar, och naturligtvis skall dessa luftas i en sådan här ekonomiskdebatt. Men jag försäkrar att regeringen har fattat sina beslut mot bakgrundenav en aUvarlig bedömning inte bara av situationen i vårt land utan avsituationen rant om i världen och med utgångspunkt i de erfarenheter vi harfrån en - det kan jag väl säga utan skryt - av praktiskt ansvar förjust dessa frågor. När jag satt och lyssnade pä gjorde jag självden reflexionen att det fanns mänga kloka synpunkter i hans inlägg, bl. a. i derepliker han riktade tUl . Delvis har jag också understra- kit dettai nutt inlägg hittUls. Men även behövde något av relief tiU dagenssituation och kom då tiUbaka tUl , där han talade ombruttonationalproduktens ökning, som låg på under första hälften av1960-talet, sedan på . Jag är medveten om att ökningen kanskegår ner tiU . Men denna produktionsökning har, såsom vi nu räknarbruttonationalprodukten, många skiftande områden att spänna över. Det är klartatt produktivitetsökningen är starkast inom den svenska rationaUseradestorindustrin. För all del, den är stark även inom det svenska jordbruket,närmast pä grund av avflyttningen från jordbruket och övergängen tUl andranäringsgrenar. Produktivitetsökningen har kunnatuppskattas tUl , och den är vid internationell jämförelse utantvivel av UtomordentUgt förnämlig dignitet. MöjUgen har någotUknande, men knappast de övriga europeiska industrinationerna. Om jag ser exklusivt på den industrieUaproduktionsökningen kan jag där finna en stegringstakt som i vaqe faU under desenaste åren varit ganska hög. tiU ökade den ,tUl 1969 med och tUl 1970 med nära 8procent. Innan man kan redovisa en sådan här produktionsökning,måste det finnas mycket av investeringsökningar bakom. , somav och tiU mönstrats i debatten , har konstaterat att om man kan håUa enstadig produktionsökning på låt mig säga fram tUl 1975, dä bör man hagoda möjligheter att komma tUl rätta med bytesbalansproblemet. Jag menar att vibör ha de chanserna och de möjligheterna. förde sitt resonemang vidare och sade attoppositionen inte gäma kan krävas på alternativ tiU regeringens finansplan. Detär jag medveten om. Oppositionen har gjort vissa försök. Tyvärr visar de somjag menar ett nedslående resultat. Jag har framför mig här en lista över oppositionensbudgetalternativ . Det är stadigt ett sämrefinanspolitiskt resultat än vad regeringens budgetalternativ innebar. Jag trorknappast att det är en följd av skrala utredningskontor och kansUer, utansnarare av att man ständigt har lagt regeringsförslagen som något slagsbottennivå men sedan i den politiska konkurrensen inte kunnat avhåUa sig frånatt bjuda litet över och lova Utet mera. Då har man fått de resiUtat som jagnyss berörde. Jag skulle kanske tUl kunna säga attöverläggningar över hela fältet låter väldigt bra. Det visar sig emeUertid att de är svåra att föra redan i det UUa formatet, och naturligtvis ännusvårare att föra i det stora formatet. De är utomordentligt komplicerade. Om jag inskränker mig tiU bara de löntagare som har statentUl motpart i dagens förhandlingar, finner jag att det är en utomordentUgt svärhantering som har sig förelagd , när den skaUdiskutera med , , och pä samma gång. Jag trorproblemet där tiUhör de allra mest besvärUga. Inom denna familj av statstjänareUgger inbyggda så mycket av kontroverser när det gälleratt fördela det utrymme som finns, att man värjer sig tUl varjepris för den överspännande diskussion som man ifrån politiskt håU gärna vUl hai sitt större sammanhang. Kan man inte klara det i det lUla sammanhanget och jagmåste bekänna att jag har gjort personliga försök i den vägen så har man småutsikter att klara det i det större sammanhanget. Skall jag vara något brutal i mina formuleringar kan jaguttrycka mig på det sättet att de konflikter vi nu upplever initierade frånett par av de StatsanstäUdas organisationer och i försvarssyfte besvarade avavtalsverket med dess stridsåtgärder har sin enkla förklaring däri att dessaorganisationer har velat hugga en förhållandevis större bit av kakan ochspringa hem med den innan de tvingas mönstra den biten i konkurrens med vadandra i problemet invecklade löntagarorganisationer ställer anspråk på. Där har vi, ärade kammarledamöter, dagens avtalspolitiskasituation. Den präglas inte av någon gemensam frontalattack emot detoffentliga. Man begriper att det finns ett begränsat utrymme. De i stridvarande organisationerna viU ha en bit som är så stor att de befarar att det,om de väntar tUl den samlade lösningen, blir svårare att gå hem med den biten. Politikerna skall ha rätt att gripa in, säger herrHedlund, som det aUra sista alternativet. Jag tror, herr talman, att jag itidigare debatter om inte frän denna sä frän andra talarstolar, kanske ocksäi det gamla har förklarat att det är ett sista alternativ, sompolitikerna måste förbehålla sig. Där är jag följaktligen ense med herrHedlund. Det är för tidigt att säga om vi i det hypotetiska falletskaU lösa konflikten med skiljedom eller om det politiska ingripandet skaU hanågon annan form om en dylik hypotetisk situation nu över huvud tagetinträder. Men jag tror att ingen vågar säga att den vägen under aUa förhållandenskaU vara förbjuden. Det gäller emellerlid att inte springa in för tidigt.Varje gång som vi talar om att gä in och lösa en konflikt den vägen har viockså skrivit under på del misstag som regeringen och med den gjorde när vi tUlerkände de offentliganstäUda strejkrätt ochkonflikträtt och samma möjUgheter att hantera sina avtalsfrågor somtraditionellt har funnits pä den fria arbetsmarknaden. Vi får inte glömma bortatt i denna fuUa konflikträtt är också inbyggt någonting av säkerhetsåtgärder.Tjänstenämnderna statstjänstenämnden och kom-munaltjänstenämnden ärparitetiskt sammansatta av de båda partema, och där ges möjligheter att fäUautslag om huruvida konflikterna är samhäUsfarliga, om de är tUlåtUga eUer intetUlåtliga. Vi trodde oss ha byggt upp ett system som skulle vara praktikabelt.Och naturligtvis är det ett steg tUlbaka om vi inte konsekvent kan hävda denfria fackliga rätten för offentliganstäUda på samma sätt som för detraditionella organisationerna på svensk arbetsmarknad. Det utesluter som jag sade, herr talman, inte att vikan komma i denna beklagansvärda belägenhet. Naturligtvis betyder inte enslutlig uppgörelse, vilken form den än får, att de offentliganstäUda blirstyvmoderUgt behandlade. Det offentliga som arbetsgivare har ständigt ettdokumenterat behov av att ha en lojal och mot samhället solidarisktjänstemannakär. Det tror jag att jag ä hela regeringens vägnar kanunderstryka. sade några sanningens ord i slutet av sittintressanta inlägg. Han sade; Det finns en skiUnad meUan vad sadenär han presenterade sitt skatteförslag och hur svenska folket uppfattadehonom. Även om jag är en flitig talare, och nägon gång ocksä skribent, orkarjag inte med att föra fram milt skattepoliliska budskap i varje stuga och vrå ivårt länga land. Tyvärr fär jag väl finna mig i att i detta avseende ligga iunderläge i förhäUande tUl en utomordentUgt dominant borgerlig press, som juinte har något behov av att lyssna pä vad jag säger utan i stäUel gärna spridervad den själv anser vara önskvärt att ta upp av det som finansministern då ochdå har sagt. När jag å regeringens vägnar framlade skatteförslaget ochpoängterade, att det gällde statsskatten men att jag mäste reservera mig förkommunala skattehöjningar, liksom naturligtvis för att skatten i absolutapengar blir högre på en högre lön än på en lägre, kom detta bort i hanteringen det har rätt i. Genom den form av publicitet som förekommer pådetta område har man lyckats identifiera finansministern som person med aUt detobehag som det innebär all betala skatt, oavsett vUken form av skatt detgäller, kommunalskatt, landstingsskatt eUer vad det nu är. Det är ju ingen nysituation för mig jag har dragits med den och är följaktUgen tämligenimmun mot den men jag har ändå velat understryka förhällandet. Jag vUl även göra några kommentarer tiU . slulsals var att tendenserna i vår arbetslöshetsstatistikär oroande. Ja, de är oroande om man ser dem mot bakgrunden av januari ochfebraari månader . Jag vUl ändå säga att när arbetsmarknadsministern,jag själv och industriministern på höstkanten tUlsammans med del ansvarigaämbetsverket, dvs. , överväger dessa frågor brukar detråda en god samstämmighet mellan ämbetsverket och regeringsrepresenlanterna omatt en arbetslöshet , som inte gått över siffran 60 000,ganska snarl elimineras när vårsolen sticker fram. Under sådana förhållandenbrukar man klara sig med de sedvanliga resurser som avdelats för ändamålet.Denna arbetslöshet är en klar följd av de klimatologiska förutsättningar somvi har i vårt land, och det är något som vi aldrig torde kunna komma ifrån. Vi hade vid den senaste arbetslöshetsräkningen, , ungefär 59 000 arbetslösa. Man kan naturligtvis säga att denna siffraskaU ses mot bakgranden av att vi hade ett ovanligt mUt klimat , som i varje fall inte direkt hindrade något byggnadsarbete. Vi hade ett par tusen färrearbetslösa.