prot · FU09118 · 1971-12-31 00:00:00 — Industriministern sade så här på Verkstadsföreningen:Når regeringen nu höjer investeringsavdraget från så är detför att vi vUl få fram en förbättrad arbetsmiljö ute på arbetsplatserna. Menvarför tar man då inte med de nya byggnaderna? Det är oftast sädana som ärnödvändiga för att man över huvud taget skall kunna få fram en tlUfredstäUandearbetsmiljö; då når man också en positiv sysselsättningseffekt både underanläggningstiden och efteråt. Vi menar från oppositionssidan att för att bryta den olustsom återverkar negativt på investeringsviljan fordras det också ettbeslut om en reform av skattesystemet. Själva förändringen, kan Inte kommaomedelbart, men det är viktigt att det här sägs ut och beslutas av riksdagenredan i höst. Vi tycker att spåren av sätt att arbetaförra gången ändå borde leda till att det nu blir en beredning med företrädarebl. a. för partierna i men naturligtvis också för LO. TCO, ochandra direkt berörda. VI kommer från vår sida att i en sådan beredning tryckahårt på att inflationsskyddet skaU behandlas och att man skull ta fram denhanterligaste modellen för indexreglering av skalor och avdrag, så att inteInflationen godtyckligt skall bestämma skattetrycket, men vi gör Inte dettatill villkor för beredningens tillsättande. Vi har redan fått höra en rad argument mot våra förslag,både utanför kammaren och här från statsministern. Ett av argumenten harvarit att regeringens förslag mer än våra hamnar på rätt ställe i samhället.Det skulle bara vara genom selektiva åtgärder som man kunde nå de rättaInstanserna och de rätta personerna. Vi har inte bestritt att det behövsselektiva insatser - och vi har också stött dem som har satts In men de äricke tillräckliga . Det väsentliga är ju att avmattningen slår i ovanligthög grad över hela näringslivet. I själva verket har den totalaefterfrågedämpningen i ekonomin varit mycket kraftig, särskUt om man väger inde kommunalskattehöjnlngar som har skett och som har varit de största på nära20 är. Regeringen säger att dess politik går ut på att främjaindustriinvesteringarna i stället för en allmän efterfrågan, men då missar manJu den gamla erfarenheten att det är mycket svårt att åstadkomma en investeringsuppgångi ett läge av vikande hemmakonjunkturer. Enligt den reviderade finansplanenfrån räknade med en investeringsuppgång i Industrin 1971på ; han har då gått ned från de optimistiska 12. visar konjunkturinstitutetshöstrapport att det I själva verket synes röra sig om . Det är ganskatalande siffror. Att Investeringsviljan är låg beror på många omständighetersom Jag här har försökt beröra. Men det är klart att en väsentlig orsak är Justden dåliga hemmaefterfrägan; man investerar inte när orderstockarna sjunker ochkapacitetsutnyttjandet är dåligt. En annan invändning som har riktats mot vårt förslag äratt vi skulle stimulera importen. Finansministern menar att av allaskattelättnader skuUe gå till import och utlandsresor det är en för högsiffra. Men det är klart att det ändå hgger något i den invändningen. Jag hartvå argument mot den. För det första är vi nu i en situation då bytesbalansenär hygglig men arbetslösheten hög och kapacitetsutnyttjandet dåhgt, VI har dåett utrymme för en mer expansiv Inhemsk politik, och vi menar från oppositionenatt det vore ett svek mot de arbetslösa att inte utnyttja detta utrymme,självfallet med stor vaksamhet på konjunkturens utveckling och även införförhandlingar om valutapolitiken. För det andra kan man konstatera att regeringensvarningar skulle ha större tyngd i en situation med fasta växelkurser. Jag gårinte in på detaherna där för att inte beröra det känsliga förhandhngsläget, mendet är inget tvivel om att finansministern i sina kommentarer i detsammanhanget avsiktligt har underlåtit att upplysa aUmänheten om en del avsanningen. Ett ytterligare argument som nämnts mot vårt krav på enexpansiv ekonomisk politik tycker jag är Utet mera generande för den som harframfört det. Det är som anklagar oppositionen för att viljaundandra staten resurser och därmed omöjliggöra sociala insatser på skUdaområden. Därmed är jag tillbaka där jag började, och där skall jag också sluta. Den socialdemokratiske finansministern efter mönstret att man skuUe hålla igen på stimulanser Just närkonjunkturen är dåhg. Ingen förebrår honom i efterhand för det, eftersomkunskapen inte var större . Men nog gör det ett egendomhgt intryckatt möta en gengångare från det förflutna i dagens politiska debatt. Enfristående ekonom kommenterade detta pä föhande sätt: "Denna föreställning om att regeringen måstebalansera statsbudgeten är övergiven. , BertU Ohlinoch var pionjärer för den numera allmäntgodtagna uppfatt-rungen att regeringens uppgift är att balansera ekonomin genomatt omväxlande över- och underbalansera statsbudgeten." Jag hoppas verkhgen att statsministerns svar itelevisionen inte gav uttryck för någon genomtänktuppfattning. Om så skulle vara faUet har vi nämhgen vår förste anti-keynesianpå länge, en pånyttfödd. Ät hen sade man ibland: Skomakare,bliv vid din läst! Ingen begär väl att Jag skall säga till : Statsminister,stanna på din post! Men om det är så att vUl föra debatten Iherr anda, skaU det bil ett nöje att, bl, a, med de argument somBertil och en gång utformade, försöka övertyga honom omdet kloka och riktiga I en konjunkturstyrande, aktiv ekonomisk politik. HerrBOHMAN (m): inhopp i debatten här har i viss månförändrat förutsättningarna för en diskussion, vars innehåll till stor delredan har delgivits TT och pressen, som ju brukar ske. Jag tvingas därförinföra en meUanakt i det skådespel som här har tagit sin början och utnyttjaden till att bege mig på en utflykt utanför landets gränser. Men jag skallkomma tillbaka till vår debattscen, herr statsminister! De glädjedemonstrationer som ägde rum i FN för nägon veckasedan -de må betraktas som ovärdiga eller Inte markerar enligt min mening ettnytt utrikespolitiskt skede. Man kan knyta förhoppningar tUl FN-beslu-tet,förhoppningar om vidgade möjligheter att bryta ner motsättningarna mellanstormakterna, att nå överenskommelser om nedrustning och avspänning. Men mankan inte helt utesluta farhågor för konsekvenserna på lång sikt av det vidgadeinflytande - reellt och psykologiskt - som blh resultatet av det nya Kinasmedverkan i debatter och beslutsprocess inom världsorganisationen. En sak äremellertid säker. Morgondagens utrikespolitik bhr inte gårdagens Uk, Och detsom har skett där ute understryker ytterUgare hur snabbt skeendet på denväridspolitiska scenen förändras och hur svårt det är att statiskt bedömautrikespolitik. Det är inte bara de som knyter positiva förväntningar tillomröstningen i rådsförsamllngen som anser att beslutet var riktigt och ofrånkomligt.Från realpolitiska utgångspunkter hade situationen i FN blivitallt orimligare. Att världens folkrikaste stat skulle vara utestängd frånmedinflytande i en global fredsorganisation kunde verkhgen inte gagnasamarbetet mellan folken. En tvåkinalösnlng var helt orealistisk och i det läge somuppkommit genom president nya Kinapolitik också helt oförklarlig. Mankan emellertid diskutera om det är förenligt med världsorganisationens högasyften att ut ur FN kasta en medlemsstat, tUl omfånget och folkmängden störreän många andra medlemmar, utan att hålla dörren åtminstone på glänt för dessåterinträde som oberoende statsbUdning utan anspråk på att representera , Den här omröstningen bekräftar under alla förhåUanden denlångsamma men obevekliga utveckhngen från efterkrigstidens hittUlsvarandebipolära världssystem, baserat på och Sovjetunionensbalanspolitik, i riktning mot en världsbUd präglad av nya maktcentra -,och , VUka slutsatser som man ur världsfredens synvinkel skall draav den utvecklingen lämnar Jag nu därhän. Men den bekräftar vad jag strökunder; hur föränderlig vår värld har bhvit och därmed också de långsiktigautrikespohtiska bedömningarnas stora osäkerhet. Det norska val av fredspristagare kom som enöverraskning. Beslutet får framför allt ses som ett uttryck för strävandenaefter avspänning och fred. Den tyske förbundskanslern har av många kommit attbetraktas som den främste förespråkaren för en reahstisk östpolitik. Den synenär grundad på övertygelsen att tidigare skyttegravar måste skottas Igen och attenda möjligheten att utvidga kontakterna mellan öst och väst I och brytaner motsättningarnas barriärer är att det tyska folket accepterar den tyskadelningen och gränsdragningen gentemot som utrikespolitiska fakta.Avtalen med och samt Berlinöverenskommelsen ehuru denännu inte är helt I land - har uppenbarligen ansetts utgöra den bekräftelse påatt WUly lyckats I sina strävanden som utlöste det norska stortingetsbeslut. Men, herrtalman, vi har ännu inte sett det sluthga resultatet av den Framtidsprognoserna är som bekant inte enhetliga. Ochalldeles oavsett vilka de yttersta motiven varit för den europeiska'"charmoffensiv" som bedrivit ochsom utgör en förutsättning för WUly östpolitik, och alldeles ot.vsettdess inte enbart positiva konsekvenser för maktbalansen i och återverkningarnapå andra häll i världen, så är det ändå ett faktum, att östpolitiken fram tillnu lett till politisk avspänning. Därmed borde också vägen kunna öppnas förökad förståelse och vidgat handelsutbyte mellan tolken, ett handelsutbyte som -därom vittnar all erfarenhet - är ägnat att skapa nya kontaktytor och mjuka uppbindningar såväl mellan som inom de centralreglerade slutnaösteuropeiska ekonomierna. Och trots det, herr talman, finns det anledning att sådan här positiv bedömning av dagsläget knyta reflexioner också av ettannat slag. Det finns skäl att påminna om att den eftersträvadeavspänningspolitikcn bekräftar förhandenvaron av en realpolitik, varsyttersta konsekvenser de västerländska demokratierna inte bör dölja för sigoch sina medborgare. Det är den andra sidan av den nya östpolitiken,erkännandet av att nära 20 miljoner tyskar tvingas leva bokstavligt talatinnanför murarna av en statsbildning, som skulle upphöra den dag de sovjetiskaförbanden drogs tillbaka eller dä militära tryck släppte. Det finns all anledning för det demokratiska - ettland vars främste poilitiske företrädare gärna uppträder som talesman förstaternas och folkens rätt till nationellt självbestämmande - att hålla det förhållandetlevande att hälften av lever under tvång, att dess folk och enskildamedborgare inte har möjlighet att utöva de demokratiska och politiskarättigheter som för oss är självklara, att fritt tänkande Icke får komma tilluttryck och att den individueUa handlings- och rörelsefriheten på snart sagtalla områden beskärs av de totalitära statsbildningarnas maktutövare. Låt varaatt vi dä och då får en påminnelse därom genom tidningsnotiser om flyktförsök -senast sköts en flykting till döds vid om hinder förmakar att förena sig med varandra eUer föräldrar att träffa sina barn. VI börbehålla detta i minnet också när pubhcltetsvågen ebbat ut. Det finns - menar Jag - aUt skäl att håUa bilden av dettaofria ständigt levande, därför att detta utgör en påminnelse intebara om den s. k, avspänningens relatlvitet utan också om den tacksamhet som vihar rätt att hysa över att leva bland fria människor. Ett ytterligare skäl tillatt Inte av önsketänkande, bekvämlighet eller självtillräcklighet dölja för ossrealiteterna I denna näraliggande men dock helt främmande värld är deslutsatser vi därav måste dra då det gäUer vårt eget behov av garantier förbevarat nationellt oberoende och bevarad handlingsfrihet. Vi människor har i vår ofta obegriphga optimism alltförlätt att ta blott husningar I den internationeUa skyn som tecken pä en fredligutveckling. Det internationella skeendet leder alltför lätt till tvärakastningar mellan "hopp och desperatlon". Även om vi har alla skälatt positivt registrera varje nedtoning av den världspolitiska konfhktbilden-Klnapolltikens nya fas, den europeiska östpolitiken, nedrustningsdiskussionerna,mellan de två nuvarande supermakterna, den blivande säker- hetskonferensen- är det nödvändigt att bibehåUa ett reaUstiskt underlag för vårt egethandlande och att vara medvetna om att avspänning i ett hänseende ofta men självfaUet Icke alltid utgör resultatet av spänningsförhållandeneUer motsättningar i andra hänseenden. På näthin-' nan kvarstår trots allt helhetsintrycket av en spUttrad värld fylld av. konfUkter och spänningarmeUan svält och överflöd, mellan rika och fattiga, meUan nationella,språkliga, etniska och religiösa majoriteter och minoriteter. Det ärmotsättningar som kommer till uttryck I namnen Londondeny, Bangla Desh,, , , , , , och för att bara peka på några av ' jordglobens svarta - eher skaU vi säga blodröda fläckar. Jag har förat talat om vår europeiskaidentitet. Jag har vid tolkningen av detta starkt värdeladdade begrepp hänvisattill bl. , vår främste världsmedborgare, som menade attSveriges erkännande av shi västerländska, demokratiska identitet utgjorde engrundförutsättning för vårt engagemang på ett vidare internationellt fäh, I de yttersta av då har tagitdet avgörande steget över - får detta det europeiskaidentitetsbegreppet en ännu mer förphktande innebörd. Det EEC som håller påatt växa fram ur de pågående förhandlingarna är inte längre det kontinentalasexstatsbegreppet. Vi möter en ny Europagemenskap omfattande inte barakontinenten utan också ö-länderna och samt deskandinaviska staterna och , Vi möter ett annorlunda . Denya medlemmarna måste komma att påverka EEC:s fortsatta utveckling ochEuropapolitiken över huvud taget. Att stå utanför detta får på siktlångtgående konsekvenser för ett land, vars faktiska tUlhörighet tih Ihistoriskt, kulturellt, ideologiskt och ekonomiskt hänseende icke kan stäUasunder debatt. Vår aktiva medverkan i detta samarbete våra önskemål att fårättigheter och vår vilja att bära skyldigheter - påverkar ytterst vårt landsmöjligheter till fortsatt UtveckUng, bibehåUet välstånd och fuU sysselsättning. Denna problematik kommer emellertid, herr talman, attbehandlas närmare av . Jag skall därför inte fördjupa migi den, bara begränsa mig till att konstatera, att en av orsakerna tUl dagensosäkerhet, tiU den bristande InvesteringsvUjan och framtidstron i det svenskanäringshvet och därmed ett av skälen tUl den sysselsättningskris som drabbarvårt land, är det valhänta sätt, på vilket regeringen har handlagt Sverigeskontakter med EEC och förhandhngarna om svensk medverkan i det utvidgadeEuropa. Därmed, herr talman, är mellanakten slut, och jag harkommit tiUbaka tiU den fråga som mer än någon har sysselsatt oss ,nämligen våra möjligheter att hejda den helt otiUfredsstäUande ekonomiskautveckling som har fått fortgå under stöne delen av Innevarande år, frågan,med andra ord, om hur sysselsättningen skall kunna tryggas och tUlväxtengaranteras, den fråga som statsministern ansåg sig tvingad att, överrumplad avvad som hände i går, hoppa in på och därmed bryta den överenskomna turordningenmeUan talarna. Det är naturligt att man i den hektiska debatten inför växande arbetslöshetssiffrorstirrar sig blind på aktuella svårigheter. Det är förklarligt att delångsiktiga bedömningarna i ett sådant läge skjuts I bakgrunden. Men det ärriskabelt. En bedömning av vårt ekonomiska läge och av de åtgärder dettamotiverar kräver en långsiktig helhetsbedömning, dels för att rätt analyseraden situation som vi befinner oss i, dels för att förebygga sådana åtgärder sommåhända hjälper för dagen men stjälper en lösning . Vad beror det på, har vi anledning att fråga oss, attpessimismen I dagens är så påtaglig inom alla folkgrupper? Vad har hänt,som så totalt förändrat helhetsintrycket ? Våra naturliga förutsättningarär Ju ändå i grunden tillfredsställande. VI har skickliga företagare, skickligatekniker och arbetstagare. VI har högre produktivitet än de flesta andra länder har så rätt på den punkten. Vi har produkter och råvaror somomvärlden behöver. Vår levnadsstandard är ännu med dagens sätt att räkna högreän någonstädes ute I . VI lever I en fri demokrati. Ingen utomstående kantrycka sin vilja på oss. Och vi bor i ett land, som - även om miljöförstöringenbötiar sätta sina aUtför tydliga spår ändå är väsenthgt mycket bättre lottatän de flesta andra av . Vad är det som har inträffat? Vad harskapat den allas kamp mot alla, som inte bara utan många andratalar om och också upplever som reell, som verklig? Vart tog trygghetskänslan och tillförsikten vägen? Och densamförståndets kompromissanda, som ansetts varabetecknande för det här landet? Är det sant, som en utländsk bedömare nyligengjorde gäUande, att vår välfärd har ökat så, att välstånd gått förlorat? -Dessa frågor om orsak och verkan gick statsministern inte in på i sitt inlägg. Vi har ett fast underlag för en sakhg totalbedömning i1970 års långtidsutrednings huvudrapport. Även om den kritiserats av någraremissinstanser, torde den alldeles övervägande delen av den ekonomiskasakkunskapen ha godtagit utredningens avgörande slutsats, att vårt landsIndustriella kapacitet första hälft måste byggas ut och attindustriinvesteringarna måste ges ett vidgat utrymme på konsumtionensbekostnad. Eller med andra ord: Vi kan inte fortsätta att leva över våratUlgångar. Det är denna hypotes som vi måste hålla I minnet, då vi gör en bedömningav vad som har inträffat och då vi diskuterar åtgärder . Det finns, herr talman - eller jag kanske hellre skulleapostrofera finansministern men han är inte här just nu - ingen anledning attuppehålla sig vid den starkt Inflationistiska utveckhngen ,förorsakad framför allt av en felaktig konjunkturpohtik. Det må räcka attkonstatera Inflationsutveckhngens helt förödande välkommen In I kammaren,! konsekvenser för den enskildes köpkraft ochsparande, för företagens konkurrensbetlngelser, för landets bytesbalans ochvalutareserv. Och det är för dagen tUlräckligt att därutöver påminna om detbristande intresset från regeringens sida att års val vidtaga deeffektiva motåtgärder som läget då krävde. Målet för den ekonomiska politiken måste ahtså vara attsatsa på de produktiva investeringarna - på investeringar I långsiktigsysselsättning. påinvesteringar I trygghet. Innebär detta kort och gott, att denoffentliga sektorn måste relativt sett stramas åt. Människor och kapital -producerande människor och riskvUUgt kapital måste reserveras förutvecklings- och välståndsskapande insatser. Och vid utformningen av denna I ordets rätta bemärkelse"progressiva" politik har vi anledrung att dra lärdom av detförflutnas misstag och oberoende av poUtlsk prestige och politiska bindningarvillkorslöst angripa problemen. Är regeringen, herrar och , nu tillsist villig att tänka om? Är den beredd att medge att utvidgningen av denoffentliga sektorn och uppskruvnlngen av beskattningen till världsrekordsnivånegativt påverkat näringshvets kostnadsutveckling och räntabilitet, försämratdess konkurrenskraft, ökat och påskyndat antalet företagsnedläggelser, skärptsysselsättningsproblemen, begränsat det riskvilliga kapitalet ochkapltaltillförseln över huvud taget till näringsUvet, minskat de enskUdamänniskornas initiativkraft och arbetslust, drivit upp de sociala kostnadernaoch därmed skatterna? Chkeln rullar vidare! Är regeringen beredd att medge, att det påtagliga lågtrycksom ligger över det svenska folkhushållet - nyktert och sakligt beskrivetI i allra högsta grad påverkats av vindarsom har sitt upphov i regeringen egen pohtik? Ett lågtryck med andra ord"made in ". Är regeringen inställd på att bära sitt ansvar för dennautveckling som självfallet - Inte minst - ocksåpåverkats och präglats av den Internationella konjunkturavmattningen? Och mitt svar är: Nej, trollgen Inte! Det vet vi Ju, vialla som lyssnat på finansministerns förklaringar, eller rättare sagtbortförklaringar och sett och hört statsministern monotontutnyttia president som syndabock för den svenska arbetslösheten. Kommer,, i dagens debatt att få överta rollen som syndabock? Just den omständigheten att det ekonomiskakrisläget och arbetslösheten I så hög grad beror pä ekonomisk-politiska misstagi det förflutna - eller har "strukturell" bakgrund, om Jag skallanvända ett smakligare och förskönande uttryck - just den omständigheten måstei allra högsta grad påverka valet av dagens metoder för att bota den akutasjukan och att förhindra att den förvärras. Insatser från samhällets sida för att ge de redanfriställda tillfälligt Jobb löser inga problem ; de löser endastdagsproblemen. Det är meningsfyUda produktiva arbetsuppgifter som de i dagfriställda vill ha och som samhället och vår ekonomi kräver. Åtgärder somytterligare och permanent kräver nya statliga eller kommunala tiänster ochdriver upp det offentliga utgiftsbehovet skuUe däremot utgöra en Döbelnsmediclnsom gör den ekonomiska sjukan än värre. Därmed skulle den utveckling motväxande offentlig sektor som just utgör en av anledningarna till vårastrukturella problem än mer skärpas. Och den "rehabiliteringsprocess"som långtldsutredrungen och flertalet remissinstanser förordat skulle därmedytterligare försenas och försvåras. bekräftar - vad oppositionen påstått- att aktiviteten I den svenska ekonomin är för låg. 2 protokoU 1971. kreditpoUtiskaåtgärder som vidtogs för sent och för ensidigt -har brutalt drabbatbåde efterfrågan och investeringar framför allt Inom den mindre och medelstoraföretagsamheten. Det är I båda dessa hänseenden som stimulerande åtgärder - enverklig hormoninjektion -erfordras. Eller skulle ha vidtagits på ett tidigtstadium . Det har både tidigare och här fäUts många hårdaomdömen om regeringens envist optimistiska felbedömning avkonjunkturutvecklingen , , och underhöstens lopp ända fram tUl början. De friställda, vUkas växandeantal inte kunde negligeras, skulle hjälpas med enbart punktvisinsatta stödåtgärder. Någon generell stimulans av den svenska ekonomin - föratt få upp efterfrågan och Investeringar, dra I gång hjulen samt fylla gapetmellan efterfrågan och kapacitet - behövdes Inte, sades det, Uka Utet I vintrassom nu , då arbetslöshetssiffrorna överträffade alla tidigarestatistiskt redovisade. Med en sömngångares konsekvens - likt den ståndaktigetennsoldaten - har regeringen handlat först då friställningarna blivit fakta,alltså efteråt. Några försök att dämpa eller hejda utvecklingen har Integjorts. Utvecklmgen har själv fått styra. Ingreppen har gjorts mot dessföljder. Regeringen har, som Jag sagt förut, föredragit sjukvård framförförebyggande hälsovård. Då höstriksdagen öppnades stodregeringen fortfarande tomhänt. Oppositionen hade dessförinnananmält, att den avsåg att åberopa undantagsbestämmelser i riksdagsordningen föratt kunna aktivt påverka ett händelseförlopp som den vanligen har denotacksamma uppgiften att endast kommentera I uttalanden. Oppositionen tog medandra ord initiativet. Och reagerade regeringen. Ingenting var förberett. Pä lät regeringenrafsa ihop ett krispaket, presenterat i ett stencUerat pressuttalande ochinnehållande varierande punktåtgärder oklara till sin Innebörd och Intekostnadsberäknade i detalj. "Regeringen har tagit ledningen", deklameradestatsministern med väl dold anspråkslöshet. Ledningen av vad, frågar man sig.Ledningen av sista släpvagnen I det tåg han av politiska skäl till sisttvingades hoppa på. För att fiänst.göra som bromsare! Förhalningstaktiken harnämligen fullföljts även därefter. Medan antalet arbetslösa har ökat. Varför sade socialdemokraterna nej till ett särskiltriksdagsutskott, .som skulle ha möjliggjort en snabb enhetligkonjunkturpolitisk bedömning och givit tUlfäUe att ta ställning tilloppositionens konjunkturmedicin före ? Varför sade socialdemokraterna nej I finansutskottet tilloppositionens krav på snabbehandling och begränsning av remisserna tillfackutskotten? Varför sade socialdemokraterna nej tUl oppositionensbegäran om särbehandling av de stora stimulansförslag som ekonomi ochsysselsättning kräver och som därför borde träda i kraft ? Nej, nej och åter nej trots att hela oppositionen harförklarat sig beredd att samverka - inbördes och med regeringen - för attåstadkomma konstruktiva sysselsättningsskapande åtgärder.