prot · FU0912 · 1971-12-31 00:00:00 — När jag säger att erfarenheterna inte varit odelat godaoch att en effektivisering behövs , utgår jag från en undersökningsom gjorts av den s. k. glesbygdsgruppen vid och där vissasiffror är direkt nedslående. och hans medhjälpare harstuderat effekten hos de företag som fått stöd . De har fått fram attutfaUet endast blivit gentemot den bedömning som företagen självagjort om en beräknad sysselsättningsökning. Industridepartementet har självtgjort en beräkning av försöksperioden men räknat frän och har med denberäkningen kommit ifrån den känsUga femärsgräns som erfarenhetsmässigt finns ietableringsverk-samheten, då svårigheter av olika slag pä aUvar brukar uppträdamed inskränkningar och ibland nedläggning av driften. I industridepartementetsundersökningar redovisas att 479 företag fått pengar och att detta beräknas geen sysselsättningsökning på 12 100 nya arbetstiUfäUen. Verkligheten har sedanstannat på den blygsammare siffran av ca 9 000 nyanställningar. En 60-procentigmåluppfyllelse kan inte heller den betraktas som tUlfredsställande, allra minstmot den bakgrunden att förväntningarna varit avsevärt mycket högre än de dryga12 000, som man räknat efter. Det som skiljer glesbygdsgruppens resultatjämfört med industridepartementets är att den senare undersökningen intebelastats av de ökade minussiffrorna från den längre försöksperioden. Det är alltså en rätt dyster statistik somglesbygdsgrappen presenterar och det finns stor anledning att ägna den skärptuppmärksamhet när nu ett mera definitivt regionpoUtiskt program skaU spikas tUl1972. Glesbygdsgruppen har också gått vidare i den här problematiken. Det är enspecialstudie som ännu inte är helt slutförd, och den visar att de företag somklarat sig bra och haft nytta av lokaliseringspengarna är de som redan när defick stödet hade god ekonomi och goda utveckUngsmöjUgheter. I detkonstaterandet Ugger inget förvånande. De företag som hade en god prognos harlyckats bra, andra har lyckats sämre. De frågor som man har att ställa i detta sammanhang blirdå; VUka ytterUgare ätgärder kan vidtas för att förstärka de norrländskaföretagens möjUgheter att hävda sig i konkurrensen? Är det åtgärder som tarsikte på att gebättre kreditmöjligheter, stöd tUl utvecklingskostnader, marknadsföring ochförsäljning? De norrländska företagen är inte annorlunda än andra företag. Närföretagen expanderar, kommer ocksä problemen. Företag utvecklas där de bästa förutsättningarna finns.Problemet är att skapa en företagsvänlig miljö i som stimulerar tiUexpansion. Här behövs ökade statliga åtgärder för att utjämna klara handikap.GenereUa ätgärder för förbättring av samhäUsservice, industriservice, bUUgarefrakter och energi är exempel pä komplement tUl det ekonomiska stödet med lånoch bidrag. Det jag här sagt om expansionskraften hos deredan starka företagen betyder inte att de nya smä företagen inte tas emot meduppräckta händer, även om de bara sysselsätter 10-20 anställda de kan juväxa. Men de stora företagen är attraktiva med hänsyn tUl sin styrka ochstorlek och för de indirekta positiva effekter som de för med sig för andraföretag i närheten och för samhället. Då det gäller att få dessa företag attetablera sig i norr har regeringen ett utmärkt stimulerings-instrument iinvesteringsfonderna. Många storföretag uppfattar nog ett vUlkor om etableringi för att få disponera investeringsfondsmedel som en ganskatvivelaktig styrning. De menar att en påtvingad lokalisering kan försämra deninternationella konkurrenskraften och den lönsamhet som aUa är angelägna om.Men bör vi inte snart ha bmtit fördomarna när det gäller den olönsammaetableringen i ? har gjort en undersökningbland ett dussintal nyetablerade företag och funnit både trivsel och lönsamhet.Det kan inte vara bara ideaUsm att , , KF, Asea, ASSA-Stenmans ochnågra tUl kraftigt har byggt ut sin verksamhet långt utöver de ursprungligaplanerna och att t. ex. LM fördubblat sin personalstyrka iÖstersund tUl ca 700 anstäUda. Fram tiU mitten av juli har företag utanför Norrlandanvänt endast för etableringar i de fem Norrlandslänen. Iövriga delar av landet har investerats för . Dessa siffrorvisar att alltför få har insett och fått hjälp med att inse fördelama av enetablering i . som åtagit sig att hjälpa till medinformationen och vi norrlänningar själva bör sprida kunskapen om de fördelarsom finns med den stabUa arbetskraften och den goda kommunala servicen, ochstaten bör hjälpa tUl och styra de attraktiva fondmedlen. Sedan avtappningen avNorrland började har 225 000 människor netto flyttat ut i de flesta fall motdessa människors önskan. Det är siffror som motiverar extraordinära åtgärder. En dämpning av konjunkturerna drabbar svårast de områdensom redan har de stora bekymren. Redan nu visar arbetslöshetssiffrorna i t. ex.Västerbotten rekordhöga tal, och sysselsättningsläget är mycket dystert. Idetta sammanhang vill jag påpeka att den skönmålning som finns istatsverkspropositionen om sysselsättningsläget är direkt felaktig. Min vädjanär att starta en del angelägna beredskapsobjekt; det finns bl. a. endel sjukhusbyggen i inlandet som är redovisade som sådana objekt. Det skuUe göravintern mindre hård i denna landsända. När detgäUer att göra vär landsända attraktiv för företag är beslutet att startaett industriellt utvecklingstrum med placering i SkeUefteå en glädjandehändelse. Utredningen har också arbetat föredömligt snabbt och redan avlämnatett förslag tUl organisation och verksamhet. Här finns verkligen chansen att gedet norrländska näringsUvet ett ordentligt handtag. gäller det bara att intestanna på halva vägen utan göra den hela satsningen med forskning,utvecklingsarbete, marknadsföring och försäljning som en enda enhet och med enhögre teknisk utbUdning som en integrerad del. Det kommer att kosta en hel delpengar, men jag tror det blir väl investerade pengar, som kommer att genationalekonomisk återbäring. För att den lokala effekten av detta industriellautveckUngscentrum skall bli den bästa möjliga måste man också komma tUl rättamed den snedbalans som just i detta område föreligger meUan den tungatUlverkningsindustrin och administrativa sysselsättningar. Här skulle enullokalisering enligt den Sjönanderska modellen av t. ex. Postgirot varaUtomordentUgt värdefuUt. I avsikt att stötta upp sysselsättningsläget i Norrlandsinland har regeringen lagt förslaget om lokaUsering av ett regemente tUlArvidsjaur. Jag skaU här inte gå in på de rent försvarspolitiska synpunkterna idenna fråga, men jag önskar ett klart besked från regeringens sida om vad dettabeslut egentligen innebär. Just nu åker nämligen en utredning omkring iNorrland och undersöker förutsättningarna för att flytta något av de redanbefintUga norrländska förbanden tUl . Det har bl. a. hålUts seriösaöverläggningar om man nu kan använda ordet "seriösa" i dettasammanhang med företrädare för kommun om vad en förflyttning av K 4skulle få för konsekvenser för södra . Om inte ärendet varit såallvarUgt, skulle man väl ha sett på den här förbandsrockaden med galghumor,sett det komiska i tanken att försöka lösa sysselsättningsproblemen medflyttningsjobb. Än har det bara varit överläggningar, men jag vUl somnorrlänning och västerbottning bestämt ta avstånd från dessa tankegångar och gede ansvariga inom regeringen rådet att plocka tUlbaka den här gmppen,som åker omkring och sprider oro och misströstan, ty, herr talman, man löserinte sysselsättningsproblemen i genom förflyttningar inom området. HerrOSKARSON (m): När remissdebatten har fortskridit så långtsom den nu har gjort är väl det mesta avbetat. Åtminsone har de aUra flestaområden berörts, om även kortfattat. Det ämne vi nu diskuterar är arbetsmarknadspoUtikoch regionalpolitik. Jag vill i korthet ta upp ett par frågor, som kan föras inunder denna rubrik. Låt mig först ta upp en regionalpolitisk fråga. Det gällerinte något regionalpolitiskl problem, som kan hänföras tUl en begränsad deleller ett visst område av landet utan det är giltigt överaUt, även om det harolika tyngd inom olika områden. Vad jag tänker på är landstingens ochkommunernas skatteproblem. i har för en kort stund sedanberört dessa problem, och jag kan helt instämma i denna del av hans anförande. Förflertalet skattebetalare är kommunalskatten den tyngsta skatte- Först viden beskattningsbar inkomst uppgår den statligainkomstskatten för den enskUde tiU ett större belopp än den kommunala.Förhållandena varierar helt naturligt med hänsyn tUl den kommunala skattesatsenmen för huvuddelen av svenska folket är den kommunala utdebiteringen av allrastörsta intresse. När man på regeringshåll talar om skattesänkningar pekar manemeUertid som regel på den statUga skatten. De små lättnader som manåstadkommit på detta plan har för de flesta skattebetalarna förbytts iskattehöjningar när den kommunala utdebiteringen lagts tiU. År1960 var den genomsnittliga kommunala utdebiteringen 14:60. aUtså 10år senare hade den stigit tUl . För har dengenomsnittliga ökningen varit 1:60, och utdebiteringen har alltså stigit tUl22:60. Det är en ökning på och vi närmar oss med raskasteg 25-kronorsstrecket. Omdetta enbart vore ett problem som berör kommuner och landsting, funnes detingen anledning att ta upp det här i . Varje kommun och varjelandsting fastställer själva sin skatteutdebitering, och man skulle kunna sägaatt de har sig själva att skylla för denna utveckling. Men så är inte, som allakänner tUl, det verkliga förhåUandet. Vad vi bestämmer här i är iallra högsta grad avgörande för kommuner och landsting. Herrstatsministern visade i sitt anförande under denna remissdebatt på vilka beloppsom utbetalas i skatteutjämning och nämnde som exempel att kommunen för enfyrabarnsfamUj i erhåUer 4. genom den kommunalaskatteutjämningen. Vad statsministern emellertid inte nämnde ett ord om var depålagor, som vi genom våra beslut lägger på den kommunala verksamheten. Delsbestår dessa av direkta avgifter som t. ex. mervärdeskatt ocharbetsgivaravgift, dels är det fråga om kosinadsövervältring från stat tUlkommun. Som exempel på den senare kategorin kan nämnas det kommunalabostadstiUägget, som fr. o. m. 1965 helt bestrids av kommunerna. I siffrorinnebär detta följande. uppgick kommunernas kostnader för bostadstUläggtiU för att 1970 enligt gjorda beräkningar ha stigit tUlnära alltså en tredubbling. Att detta sätter djupa spår iden kommunala utdebiteringen säger sig självt. Låtmig ta ett annat exempel som gäller direkta avgifter tiU staten och som just idagarna är aUdeles särskilt aktuellt. Det gäUer den höjda arbetsgivaravgiftenoch den mervärdeskatt, som gäller fr. o. m. ingången av detta år. Höjningen avmervärdeskatten medför starkt ökade utgifter pä såväl kapital- somdriftbudgeten. För kommunerna medför höjningarna en kostnadsökning som uppgårtUl per skattekrona. Denna summa varierar helt naturUgt ganskamycket från kommun tUl kommun, men de siffror jag nu anför hänför sig tiU enmedelstor svensk stad, som inte i något avseende för en särskUt extrem politik.För landstingen innebär det enUgt vad landstingsförbundet räknat fram engenomsnittlig höjning av utdebiteringen med per skattekrona för atttäcka merutgifterna tiU staten. TiUdetta kommer sedan höjningen av arbetsgivaravgiften med I procent. Detta medfören höjning av utdebiteringen med per skattekronaför kommunen och något öre lägre för landstingen. Om vi summerar enbart dessahöjningar av arbetsgivaravgiften och mervärdeskatten, kommer vi fram tUl attde medför en kostnad per skattekrona, utöver vad som har uttagits, påmeUan 80 och . Denna höjning av skattetrycket är aUtså kommunen tvingadatt göra utan att få ett enda öre mer för sina egna behov, endast för att täckameratgiften tUl staten. vet vi vUka problem som kommuner och landstingbrottas med på grund av ökade krav bl. a. för sjukvård, åldringsvård,långtidsvärd, socialvård m. m. Här har tidigare talats om vad avtalsverkets läglönebudmedför för den enskUda och offentliga företagsamheten. För kommuner ochlandsting kommer det att medföra dryga kostnader. Detta, herr talman, skaparett mycket bekymmersamt läge för kommuner och landsting. Men det är inte baraett ekonomiskt bekymmer. Det medför också att den kommunala självstyrelsenurholkas genom att utvecklingen genom beslut, som ligger utanför den kommunalasjälvstyrelsens inverkan, redan är ekonomiskt bunden. Och detta sker i ettskede då aUa tycks vara överens om nödvändigheten av ökad och fördjupaddemokrati och självstyrelse. Om det skall ligga någon mening i dessasträvanden, måste åtgärder tiU för att hejda den statliga ekonomiska bindningenav kommuner och landsting och det med det snaraste. Om vi ser det här ur regionalt begränsade synpunkter, vUkakommuner och landsting är det då som drabbas hårdast i de faU jag här har tagitupp? När det gäUer arbetsgivaravgiften är det de kommuner och landsting somUgger i högre dyrort och dit hör, som vi aUa vet, bl. a. stora delar avNorrland eftersom lönesumman per capita är högre där än i områden som tiUhörlägre dyrort. Låt mig med några ord beröra en annan fråga,som väl närmast kan rubriceras som en arbetsmarknadsfråga. Det gäller befälssituationeninom försvaret. Försvaret har i den här remissdebatten liksom de senaste årenfått en mycket styvmoderlig behandling. Jag skall inte ta upp någonförsvarsdebatt, men jag kan inte underlåta att beröra denna för försvaret såviktiga fråga. Som bekant är för kammarens ledamöter, har vi ettoroande stortantal vakanser i våra befälskadrar inom samtUga försvarsgrenar. Vid eninterpeUationsdebatt med försvarsministern i andra kammaren under höstriksdagenhade jag tUlfäUe att med siffror redogöra för vakansläget inom olika kårer ochförsvarsgrenar. I årets statsverksproposition redovisas bl. a. ÖB :s synpå befälsfrågan. Han säger att den ökning av fast anställd personal som ärönskvärd och som borde ske under /72 och senare under periodeninte är realistisk med hänsyn tUl de senaste årens ökade rekryteringssvårigheteroch ökade förtidsavgångar. ÖB anser att antalet anstäUda kommer att minskakraftigt , om inte åtgärder snabbt vidtas och nyametoder prövas för att förbättra personalläget och hejda nuvarande aUvarligavakansutveckling. Tyvärr tror jag att ÖB har alldeles rätt då han kommer framtUl denna prognos i fråga om personalläget inom försvaret. I den interpeUationsdebatt jag tidigare hänvisat tiU såg försvars- ministernoptimistiskt på befälsläget och hänvisade bl. a. tUl det förslag om ändradtjänstestäUning som inom en inte alltför avlägsen framtid kommer attgenomföras. Personalkategorierna underbefäl och underofficerare slopas, ochalla kommer att benämnas officerare. Detta trodde försvarsministern skuUe fåstor betydelse för rekryteringen. liksom då håller jag med försvarsministernom att denna reform i viss män kommer att befrämja rekryteringen och kanskeäven i viss utsträckning hejda flykten från försvaret. Men någon verkUg lösningav frågan är det inte. Det är en benämningsfråga, som kommer att ha betydelsefrämst, skulle jag vUja påstå, ur trivselsynpunkt, och det är i och för sigmycket viktigt. Men frågan i sin helhet är inte sä enkel. Problemet liggerbetydligt djupare än så. Kunde man lösa det genom att kalla samtUga mUitärabefäl för officerare, skulle det ju vara en enkel sak. Nej, frägan är för denmiUtära personalen av ekonomisk art och av allra högsta angelägenhetsgrad. Detär fräga om en rimlig ersättning för det mänga gånger både otacksamma och sväraarbete som, skulle jag vUja säga, främst den miUtäre läraren och trapputbUdarenhar att genomföra, ett lärararbete som ställer stora krav på dess utövare. DenmUitära personalen bär också var och en på sin post ett stort ansvar för attdet utbUdningsmäl uppnås som är fastlagt av riksdag.UtbUdningsrapporterna frän det senaste utbildningsåret röjer på dennapunkttvekan från flera håU och allvarliga brister har redovisats. Vad vi behöver, herr talman, är en ny befälsordning, enny, för hela försvaret gemensam befälsordning som är utformad och uppbyggdefter vårt nuvarande utbUdningssystem i det civUa samhäUet och som bättreansluter tUl dagens krav än vad den nuvarande splittrade befälsordningen gör.Om vi skall ha två befälskärer eller en gemensam kär med tvä karriärer kandiskuteras. Men vad som är absolut nödvändigt är att åtgärder för att förbättrabefälsläget och arbetsförhåUandena inom försvaret vidtas snabbt ochgenomgripande. Jag hoppas att en samordnad utredning av detta slag snarastkommer tUl stånd. har det skett enganska markant förbättring i befolkningsutvecklingen i skogslänen. Det harredan konstaterats i denna remissdebatt. Befolkningssiffrorna vid det visar att tre av länen, , och Gävleborgslän, har ökat folkmängden visserligen bara med 50 personer.Västernorrlands med 200 och med 900. 1 de övriga skogslänen har detvarit en fortsatt folkminskning, men den är ändå betydligt mindre än den varitunder . För de sju skogslänen totalt uppgick folkminskningen 1969tUl ungefär 10 000 personer och 1970 stannade den vid drygt 2 000. Frägan ärvUka slutsatser man kan dra därav. Det är inte första gången som vi har haft ensådan förändring. Om vi går tiUbaka tUl åren 19661967, finner vi att det dåockså skedde en markant uppdämning av befolkningsströmmen norrifrån tUl desödra och meUersta delarna av landet. Men vi skaU observera att vi den gängenhade en betydande konjunkturavmattning. Folk reste inte södemt eftersomdet inte fanns möjlighet att få något arbete där. har vi lyckatsbromsa upp utflyttningen frän skogslänen, och likväl har vi haft enhögkonjunktur som aldrig förr i vårt land. Det har funnits stark efterfrågan påarbetskraft i södra och meUersta . Men Ukväl har vi i stor utsträckninglyckats vända strömmen. Man kan naturUgtvis utgå ifrän att förändringen hör sammanmed att också konjunkturförbättringen kommit att nå skogslänen. Inte minst förskogsnäringarna, för skogsbruket och de industrier som sysslar med skogensprodukter, har utvecklingen varit gynnsam. Men jag menar i alla faUatt det inte råder nägon tvekan om att vi kan se ett direkt samband med delokaliseringspolitiska insatserna som börjar mogna ut på olika håU iskogslänen. På en del håll har man betecknatde hittiUsvarande effekterna som otUlfredsstäUande, och den näst föregåendetalaren hade anledning upprepa vad som sades i om deuppgifter som framkommit frän den s. k. glesbygdsutredningen i . Jag hadedå tiUfälle att lägga tUl rätta en del missförstånd. har lämnat de siffror som herrÅngström nämnde. Det är självfallet inte så att vi på något sätt försökervilseleda det har vi ingen anledning att göra men departementetsutgångspunkter har varit andra än Umeå-undersökningens. Jag kan emellertid intese att det finns någon anledning att, som man har gjort vid undersökningen iUmeå, räkna in resultatet av de statskommunala beredskapsarbetena i denlokaliseringspolitik som vi nu skaU försöka utvärdera. Den började först ,och departementet har redovisat resultaten av de lokaliseringspolitiskainsatser som har gjorts efter 1965. Jag vUl upprepa att de 529 företag som framtUl och med 1969 fått lokaUseringsstöd hade uppgivit att sysselsättning skulleskapas för 15 600 personer. Vi konstaterade att 9 300personer, alltså av vad som hade utlovats, hade berettssysselsättning. Det är värt att understryka att när man gör en sådanberäkning, där vi tar med alla beslut som har träffats fram tUl en visstidpunkt och undersöker vad effekten har blivit, får vi naturligtvis inte medresultatet för de företag där beslut har träffats kanske bara någon vecka innanberäkningsperioden går ut. Därför kunde vi komplettera med upplysningamaatt företagen beräknade att ytterligare 3 800 personer och under1971 ytterligare 2 600 personer skulle beredas sysselsättning. Jag kunde i fjolsäga - och jag upprepar det nu att det fanns mycket god överensstämmelsemellan de utfästelser som hade gjirts och vad som verkligen hade realiseratsunder den tid för vilken vi gjort beräkningarna. Vid det senaste årsskiftet gjorde vi en Uknandeundersökning; det är således helt färska siffror som jag nu skall anföra. Vihar funnit att för tiden t. o. m. det senaste årsskiftet har 623 företag fåttlokaliseringsstöd - då räknar jag fortfarande från den , när vibörjade med denna stödverksamhet. Dessa 623 företag hade i sina ansökningaruppgivit att stödet skulle komma att medföra en sysselsättningsökning påtotalt 19 800 personer, varav 13 500 inom det s. k. stödområdet. Undersökningenvisar nu att den faktiska sysselsättningsökningen i dessa företag är 13. 950.Det innebär att något av den uppgivna sysselsättningsökningenhade realiserats . För stödområdets del var den faktiska ökningen8 av den beräknade. Vi har naturligtvis anledning att nuUksom fallet var räkna med att efter hand som investeringarna färdigstäUskommer siffrorna att stiga; vi kommer att få se fortsatta resultat av dessasatsningar. De siffror som jag här har angivit hoppas jag skaU göraslut på de spekulationer som allt som oftast förekommer om att vi skulleförsöka skönmåla läget. Det finns ingen anledning för oss att göra det.Eftersom vi alla här i är med om att besluta om utformningen avstödet och ge anslag tUl det är det väl också av intresse för oss att få redapå vUken effekt som uppnäs. Den undersökning som har gjort och somockså åberopades här i debatten kanske med Utet större respekt visar sammautveckling som den jag har beskrivit. Vad den geografiska fördelningen av lokaliseringsstödetbeträffar vet vi ju att det i stor utsträckning har kommit att gå tUl detnorrländska kustområdet. Det avspeglas också i befolkningssiffrorna, som visaren gynnsam utveckling för en rad av kuststäderna ända uppifrån och ned.Jag tror att hade en folkökning på 1 100 men jag skaU erkännaatt det inte har gjorts så förfärligt stora lokaUseringspolitiska insatserdär. Ser vi på , som har en ökning på 1 000 invånare, kan visäkerligen ha anledning att säga att en hel del av den åstadkomnuts genom deinsatser som har gjorts i den staden. Jag tror att vi kan erkänna att stödåtgärderna hittiUsinte har fått den effekt som vi gärna hade velat ha i de inre delarna avNorrland. Det är egentligen bara som är ett verkligt glädjandeundantag. Där har vi kunnat notera en folkökning med 700 personer, och i denstaden har genom de stödåtgärder som har vidtagits under de senaste årentiUkommit flera företag, som utvecklats pä ett mycket gynnsamt sätt. Det blir alltså för oss en huvuduppgift att i denfortsatta lokaUseringspolitiken helt allmänt försöka få tUl stånd ett störreintresse hos företagen för att utnyttja möjligheterna att med bidrag och län avsamhället investera i stödområdet. Jag vUl i det sammanhanget särskUtunderstryka betydelsen av att vi försöker stimulera företagen tUl att välja etableringi de ime delarna av . Flera talare har här från talarstolen redandeklarerat samma inställning, så på den punkten kan vi väl notera att vi harriksdagens fulla stöd för vär argumentering och vårt arbete. citerade vad som sagts i huvudtiteln omlokaliseringsstödet. Inom parentes sagt är det väl i och för sig värdefuUt attvi diskuterar språkfrågor och försöker klara ut om innehåUet är det rätta ianslagsbenämningarna, men jag tyckte att det var en svaghet i att han fäste sig så mycket vid formeUa saker. Det enda han hade atttiUföra debatten var egentUgen ett hån av de insatser samhället gör.Arbetsmarknadsstyrelsens insatser förringade han på ett märkligt sätt. Överhuvud taget förbluffade mig irUägg, ty hanuttalade sig inte alls om det som ändå har skapat svårigheterna i sammanhanget,nämligen bristerna inom det enskUda näringslivet och de strukturförändringarsom har pågått där. Visst kan vi väl finna andra benämningar än"stödområde". Vi har faktiskt funderat över om vi skulle kunna hittanågon annan benämning. Men jag tror inte att flertalet människor uppfattarbenämningen stödområde som sä deklasserande som ville göragäUande.