prot · FU0912 · 1971-12-31 00:00:00 — Det finns ingenting som vi i detta landmed naturnödvändighet kan göra bättre än vad man kan göra i andra delar avvärlden. Vi har kunnat göra vissa saker bättre än andra så länge vi haderåvaror som de inte hade. Men när den faktorn är borta och vi skall görafärdigvaror, står vi inte i något bättre läge än några andra. Vi är inte mednaturnödvändighet överlägsna andra länder i något avseende, vare sig tekniskteller på annat sätt. Produktionen behövde förut förläggas där råvarorna fanns,men behöver produktionen inte, när det gäller färdigvamindustrierna, förläggaspå samma ställe där råvarorna finns och inte heller på samma ställe därförsäljningen äger ram. Man kan förlägga industriema där det är"lämpligt", forskningen kan koncentreras tUl något land,produktionsut-rastningen kan tUlverkas i ett land, kan sättas upp och användasi ett annat land, och de varor som sedan produceras kan säljas i ett tredjeland. Detta är den nya utveckling som vi står inför. Det är bara eneftersläpning i våra tankar om vi drömmer oss tUlbaka och säger att de bekymmervi har päminner om de bekymmer som fanns t. ex. 1948 eller 1952. För ettsådant musealt tänkande finns ingen grund. Framför oss har vi helt andrafaktorer, och dem måste vi inse och anpassa oss tUl , annars rallarutvecklingen förbi oss. Det näringsliv vi själva bygger upp är beroende av våraegna beslut. Vi är nu bara i början av den ökandeinternationaliseringen inom näringslivet. Den utveckling som förestår kommerför oss att leda tUl avsevärt minskat antal arbetstUlfällen inom våraindustrier under . Arbetskraften kan i stället köpasbUligt frän överbefolkade länder i och utanför vär världsdel. Vi vUl ha brabetalt för vår arbetskraft, vi vUl ha full sysselsättning! Men vad inträffarden dag när t. ex. den franska textilindustrin har kört i gång sina fabriker ide 18 före detta franska kolonierna i och sedan böqar sälja sina varorpå Europamarknaden, tUl vUken dessa kolonier redan är anslutna genom avtal medEEC? TextUmaskiner ser lika ut i alla länder, men arbetskraften där nere kanköpas tiU en tiondedel av vad den kostar i . En statUg utredningen visar att vår textil- ochkonfektionsindustri, som minskat sin sysselsättning med omkring 40 000anställda, kommer att fortsätta minskningen genom att ytterligare 20 000 arbetsplatserkommer att försvinna . Men textU- ochkonfektionsindustrin är inget enastående. Den är bara en föregångare till vadsom sker och kommer att ske inom många andra branscher också. Hur skall vi under sådana förhåUanden kunna upprätthållafull sysselsättning, som vi lovat människorna, och förbättra lönerna vilket viju alla vUl att det skall ske? En sak är klar; vi är på väg in i en betydligt hårdarevärld. Om vi skaU klara oss bra förutsätter det att vi nu skapar enmedveten långsiktig politik för att trygga sysselsättningen och förbättrareallönerna. Vär näringspoUtik kom sent i gång och den är ännu inte utbyggd såatt den duger tiU att hjälpa oss att trygga sysselsättningen och tryggareallönerna inför de svårigheter vi kommer att möta. En arbetskraftsundersökning som gjorts visar att120 000 människor inte har jobb här i landet men skuUe vilja ha det om det hadefunnits något att få inom deras yrke eller någonstans i de trakter av landet därde bor. Vår fulla sysselsättning gäller aUtså inte dessa 120 000människor. Andra människor i vårt samhäUe har visserligen arbete menett dåUgt sådant och borde ha möjligheter att få bättre sysselsättning. Fullsysselsättning är ju bara en sak som vi kräver; vi vUl också att den fullasysselsättningen skaU förvandlas så att det blir en bättre sysselsättning inomramen för den fuUa sysselsättningen. Men det förutsätter en ny politik, en helpolitik på detta område. Vi vUl ha jämlikhet meUan människorna. Men en stor del avden bristande jämlikhet som vi nu har beror på att vi inte kan utveckla vårtnäringsUv fullt ut så att det fungerar så bra som vi vUl, så att vi fär fram deresultat som vi behöver för att fördela bland människorna och åstadkomma enhögre och jämnare standard. Vi har vissa områden där det finns jobb men där detsaknas bostäder. Samhällets utbyggnad i övrigt är heller inte klar inom dessaområden. Ändra delar av landet har inte fått sådana utvecklingsmöjligheter attdet där kan skapas bättre och tryggare sysselsättning. Det finns vidare områden som i och för sig ser bra ut deär väl industriaUserade sedan gammalt - men där människorna i många fall leveri ängslan . Vad de saknar är känslan av trygghet för sinframtida sysselsättning och för de framtida levnadsförhåUandena för sig själva,för familjen, för barnen. Själva kan de ha jobb, men de inser att det intefinns något jobb för barnen inom åtskUliga mils omkrets. NäringsUvet har inteutvecklats. Även där människorna kan leva kvar och det ser bra ututanpå vid en hastig betraktelse lever näringslivet på sparlåga ännu en tid.Man kan gott vara medveten om att den tid som återstår tUls koncentration,rationaUsering och nedläggning äger mm blir ganska kort. Tyvärr är det så attstrukturförändringarna inte bara är någonting som ligger bakom oss, utan deUgger i ännu högre grad framför oss. Trots att vi är i enhögkonjunktur inom näringsUvet i stort sett, är det inte svårt att räkna uppflera välkända, gamla och väletablerade företag med tusentals anställda som gårmed betydande förluster, trots högkonjunkturen, och inte har möjligheter atthitta tiUfredsstäUande produktion som kan betala utgifterna ochutvecklingskostnaderna samt trygga den framtida sysselsättningen och deframtida lönerna. Vi försöker skapa viss trygghet åt människorna genom vårlokaUseringspoUtik eller regionalpolitik som den nu kallas men vi mästekonstatera att de satsningar vi gör är för små i förhåUande tiU de storaproblemen. Det är inte bara fräga om otUlräcklighet när det gäller pengar;otUlräckligheten gäller ocksä organisation, förberedelser, arbetskraft,planering - - och förmåga att finna nya tUlverkningar. Vår regionalpoUtikär inte utbyggd så att den kan lösa problemen inom de två tredjedelar av värtland som räknas tUI stödområdet. Vi har en hög bostadsproduktion och har haft det många är,men den är inte utformad så att det finns lediga bostäder på orter där detfinns lediga arbeten. Det försvårar omflyttningen av arbetskraft. Även om viinternationellt sett har en hög bostadsproduktion räknat per 1 000 invånare harvårt bostadsbyggande inte samplanerats med vår arbets- marknadspolitik.Under föregående år inflyttade drygt 50 000 fler människor tUl värt land än somflyttade ut härifrån. Det var en ökning av ny arbetskraft med 50 000 människor,och det innebär naturligtvis krav på bostads- och samhällsutbyggnad; 15 000 a 20 000 extra lägenheter hade behövt byggas bara ät de människorna. Men minskadebostadsbyggandet , och vi står inför en minskning även . Detfinns ingen samordning mellan bostadspolitiken och den politik som bedrivs närdet gäller import av arbetskraft. Det står några vackra fraser i enöverenskommelse, som tre parter har skrivit under, men de har inteförverkligats generellt. Och på de punkter där förslagen är realiseradeomfattar de bara en bråkdel av arbetsmarknaden, aUtså av importen avarbetskraft. Den import av arbetskraft som sker går tUl största delen tUlstorstadsområdena, där det varken finns bostäder eUer planering av samhäUetsutbyggnad i tUlräcklig omfattning ens för den befolkning som redan finns där. Vi saknar en koordinerad politik, en helhetsUnje ipoUtiken. Om vi inte viU bygga upp en slum som vi nu häUer på att göra sämäste vi få ett samspel mellan industrins import av arbetskraft och samhäUetsbostadspoUtik. En fortsatt Uberal låtgåpolitik kommer att skapa socialamotsättningar i onödan i det svenska samhället. Det finns i andra länder gottom exempel pä hur sådant går tiU. Nej, det är bättre att vi inser att vipå detta område måste tUlämpa en ny, enhetlig och hel politik. Vi gläder oss åt att den övervägande delen av de nyaårsklasserna av ungdomar fär fortsätta sin yrkesutbUdning upp tUl värnpliktsäldern,men kan vi konstatera att den utbUdning samhället ger inte äranpassad tUl den arbetsmarknad som finns i samhäUet. Jag är medveten om att detär svårt att planera på sådana långsiktiga områden som utbUdnings- ochnäringspolitiken, men , aUt sedan slutet av1940-talet, har våra utbildningsreformer lagts fram med den motiveringen skaU jämställa den praktiska utbildningen med den teoretiska. Medbeklagande kan vi emeUertid konstatera att det målet inte har uppnåttstrots stora ansträngningar under de senaste 25 årens utbUdningspoUtik. Det är något fel i ett samhälle, när de värderingar somväxer fram i fråga om arbetslivet och näringsUvet inte stämmer överens med devärderingar som tUlämpas pä samma samhäUes utbildningspolitiska område. Vi harlyckats dölja en del av sanningen för oss genom att rekrytera arbetskraft frånfattigare länder än vårt, länder där arbetskraften ännu är biUig och finnersig i arbetsförhåUanden och ersättningar för sitt arbete som svensk arbetskraftinte längre är vilUg att acceptera. Till en början är en sädan utvecklinggynnsam, men sedan kommer man obönhörUgen tUl en punkt där motsättningarna isamhäUet växer. Inom den fackUga rörelsen arbetar man för att komma bortfrån låglönerna, men har myndigheterna fört och fortsätter tyvärrännu att föra en politik som motverkar lösningen av låglöneproblemen.TUlsammans med arbetsgivarna inom låglöneföretagen har man fyllt på med nyarbetskraft inom läglönebetalande områden. Ett exempel kan vi hämta från textU-och konfektionsindustrin. Det är en industri som, såsom jag redan nämnt, gårtUlbaka. Det är en låglöneindustri. har myndigheterna hjälpt tUl att fylla på med nyalåglönare inom den branschen. Av de inom branschen sysselsatta är 13 000importerade. Och det betyder att man har fått lov att importera kanske 50 000under de senaste fem tio åren, för de importerade arbetarna rymmer ju från sinamaskiner - de trivs ju inte som de skall göra. 13 000 har man kvar. Man harökat sysselsättningen i en låglönebransch med 13 000 arbetare som enstatlig utredning har uttalat att 20 000 jobb kommer attförsvinna inom den branschen. Är det en koordinerad politik? Det finns ingenkoordinerad politik på dessa områden. Någon sådan har aldrig presenterats ochfinns inte heUer nedskriven någonstans. Följderna blir nackdelar för deanstäUda, för låglönarna, vUkas antal man ökar, nackdelar för samhället som färlåglöneproblem, och nackdelar för de fackliga organisationerna som skaU lösalåglöneproblemen som myndigheterna hjälper låglönear-betsgivarna attöka problemens vidd. Men det händer inte bara i textUbranschen. Hotell- ochrestaurangbranschen är en annan sädan bransch där löneläget förstörts genommyndigheternas lätgåpoUtik i förhåUande tUl arbetsgivarna. Utvecklingen harvarit likadan inom glasindustrin. Först har myndigheterna under ett par årmedverkat tUl en import av arbetskraft inom detta låglöneområde, och skaUmyndigheterna enligt vad vi läst i tidningarna gå in och håUaen del av dessa låglöneföretag under armarna, så att de inte ramlar. Här liksominom textil- och konfektionsindustrin råder det alltså brist på enhetligpolitik; ena dagen den ena politiken, den andra. Vem skaU takonsekvenserna? Det får vi göra allesammans genom en försämradreaUöneutveckling i vårt land. Man begär att de fackliga organisationerna skall visa solidaritet, att de arbetare som har löner på1214 kronor skaU visa solidaritet genom att avstå från sinamöjligheter tUl löneförhöjningar för att i stäUet hjälpa upp lönerna för demsom Ugger på och ännu lägre. Den solidariskalönepolitiken är värd aU uppskattning. Den har tUl syfte att hjälpa människornatill bättre löner och bort från låglönerna. Men myndigheterna har underåtskUliga år hjälpt tUl att fylla på med ny arbetskraft i låglöneföretagen ochlåglönearbetena. Den fackliga solidariska lönepolitiken får då svårt att nåresultat. Det är som att ösa vatten med ett såU. Man kan fräga sig ommyndigheterna ogiUar strävandena från fackligt håU tUl solidarisk lönepoUtik isyfte att bli av med låglöneproblemen, eftersom man på detta sätt fyller på medarbetskraft inom dessa områden. Man vet ju var gränsen går. låg denpä 9:60 ungefär. ligger den någonstans vid . Varför fyllermyndigheterna på med arbetskraft inom branscher med löner under de gränserna?Och sedan begär man att de som har löner som ligger nägra ören över gränsenskall avstå frän lönehöjningar för att hålla sådana låglönebranscher i gång!Jag har ingenting emot den soUdariska lönepolitiken. Tvärtom, jag anser att denär nödvändig. Men det förutsätter ju att myndigheterna är med på den och intedriver sin politik åt ett annat håll och därmed försvårar problemen; de ärtUlräckligt svåra ändå. Varför har inte myndigheterna anpassat sinimportpolitik och sina möjligheter tUl regleringar, sä att vi kommer bort frånlåglöneproblemen och i ställetkan utveckla våra höglöneindustrier? Varför sätter de inte in ätgärder där?Felet ligger inte i någon ovilja hos myndigheterna, det tror jag inte, utan ien oförmåga. Det Ugger i bristande centrala direktiv från högre myndigheterssida. Myndigheterna, liksom en del av industriintressena, utgår inte fränmänniskorna och deras problem, utan från vissa ekonomiska intressen inomnäringslivet. Jag förstår den textUdirektör som resonerar sä att hansäger; Om jag kan öka antalet anstäUda i min textUfabrik från 300 tUI 600 kanjag producera dubbelt så mycket varor, sälja dubbelt så mycket varor, tjänadubbelt så mycket. När han skaffar sig maskinerna och sedan inte fårarbetskraften klagar han och säger; Det fattas arbetskraft! Det är riktigt -det fattas folk tUl hans maskiner, det fattas låglönare. Han får dubbelt så bravinst om han kan dubbla sin produktion, men fär de 300 textUarbetare som stoddär frän början det dubbelt sä bra för att det kommer dit 300 nya textUarbetareoch stäUs vid sidan av dem? Fär samhället det dubbelt sä bra, samhället somskall bekosta utbyggnaden i en hast av nya bostäder och samhällsservice tUltextildirektörens nya låglönare? Låglönarnas skatteförmåga är naturligtvis intetiUräcklig för att bygga upp det dyra samhället med kapitaUnvesteringar somligger pä per familj. De skatter de betalar räcker inte ens tUlför att hålla det samhället i drift vad beträffar sociala kostnader, kostnaderför utbildning som vi vill att ungdomarna skall få njuta fördelarna av osv. Vi har i vårt näringspolitiska program för ett par årsedan angivit att vi viU ha en samhäUskalkyl. Vi behöver veta inte bara atttextUdirektören tjänar dubbelt så bra om han får dubbelt sä mycket folk tUlsina låglönejobb. Vi måste också få se en kalkyl som visar vad det kostar somhelhet och hur mycket samhället dvs. övriga medborgare i samhäUet skallbetala för att textUdirektören skall tjäna dubbelt så mycket och ha dubbelt såmånga låglönare anstäUda. Men var finns den kalkylen? Den finns i vårt näringspoUtiskaprogram. Den UtveckUng vi är inne i leder till ökadföretagskoncentration och ökad förmögenhetskoncentration. Vi är redan i detläget att över hälften av industriproduktion sker inom ett 50-talföretagskoncerner. Vi behöver öka kapitaUnvesteringen bakom varje anställd frånungefär nu för de nu bUdade arbetsplatserna tUl ungefär 400 000kronor per arbetsplats som bUdas i slutet av detta årtionde - bortsett fråneventuella penningvärdeförsämringar. Det behövs aUtsä dubbelt sä mycket kapitalbakom varje anställd. Vem skall äga de nya förmögenheierna, den dubbUng avindustriförmögenheter som måste ske per arbetsplats? Var finns det politiska programmet för en medvetenlångsiktig politik på det området? Jag vill ha fram en sådan! Vi är ännu inteens klara för att genom vår näringspolitik vrida utvecklingen fram tUl en ökadjämlikhet pä företagsägandets område. Den mycket liberala poUtik som försdriver i stället vär utveckling i samma riktning som utvecklingen i ett sådantland som . Hos oss går det bara litet långsammare. Vi är litetefter i förhåUande tUl dem. Tack vare socialpolitiken har vi dock litet merplåster pä de sociala såren än man har i . Men i stort sett driverkorken åt det håUet . 4 protokoll 1971. Jag vUl ha en ny politik. Den skallomfatta en näringspoUtik som går ut ifrån människorna. Vi skall anpassa denindustrieUa och kommersieUa utbyggnaden tUl de människor vi redan har. Den nyapoUtiken skall ge bättre arbetsförhållanden, bättre maskinutmstning, bättresamhäUsut-byggnad och därigenom bättre reallöner och tryggare sysselsättning ätde människor vi har. Det är ingen fördel att växa på bredden och bli större.Det avgörande är en annan sak. Det avgörande är en politik som ger bättreförhållanden åt de människor vi har. Vi skall inte eftersträva att göra mer änvad vår arbetskraft förmår. Låt det fattas. Världen är stor. Vi skall inte tränga undan andra. Men det vi skaU göra är sådant somär förnuftigt att göra och som är värt att imikta vår arbetskraft på. Ingenting i denna värld antyder att människorna i storaoch överbefolkade länder lever bättre än människorna gör i ett lagom stortland. Det finns inte något värde i sig själv i ökad storlek. Det avgörande ären annan sak, nämUgen hur vi använder de människor vi har här i samhäUet, såatt vi ger dem bättre förhållanden. En fördubbling av antalet ger inte dubbeltså hög levnadsstandard. Det kostar tvärtom mer än det smakar. Somliga tjänar pådet. De flesta förlorar på det. Vi vUl ha fuU sysselsättning. Vi vUl ha bra betalt förarbetskraften, trots att vi kommer att leva i en värld som i ökad grad präglasav överbefolkning. Det finns och kommer att finnas hundratals mUjonerarbetslösa och undersysselsalta människor. De är viUiga att sälja sinarbetskraft biUigt, och kommer att vara det. Hur skaU vi dä kunna upprätthäUaoch utveckla vår levnadsstandard och vårt näringsliv inför sådana förhållanden,om vi inte tar fram en hel politik på detta område, en liberal låtgåpolitikräcker inte för de framtida förhåUandena. Den gick under de goda medvindsårenunder efterkrigstiden, men den passar inte för framtiden. Därför måste vi underde kommande åren utveckla en annan och bättre, mera omfattande och djupgåendenäringspolitik än den vi nu har. Den näringspolitiken måste kopplas Uiop medoch ingå i en aUmän politik i detta land och omfatta ett samspel meUan defaktorer som jag här har nämnt, nämligen lönepolitiken,sysselsättningspoUtiken, industripolitiken, kapitalmarknadspolitiken, utbUdningspolitiken,bostadspolitiken samt importpolitiken i fråga om arbetskraft. Den planering och den nya politik som jag talar för är såmycket nödvändigare att komma fram tUl, eftersom regeringen i en eller annanform söker samverkan med den stora arbetsmarknaden och industrimarknaden iCentraleuropa som EEC utgör. Antingen de förhandlingarna lyckas eller inte harvi i högsta grad behov av en medveten långsiktig samhäUspolitik som mer tarvara på våra medborgares berättigade krav på sysselsättning, trygghet i arbetetoch bättre utveckUng för framtiden, trots de stora strakturella förändringarsom förestår på många håll inom värt näringsUv och trots den tekniska ochkommersieUa utveckUng som pågår, inte bara innanför EEC utan även utanför. Detavgörande problemet är inte om vi är utanför eUer innanför EEC. Problemen ärungefär desamma, antingen vi finns i eller utanför. Tonvikten ligger kanskeUtet annorlunda vid det ena eUer andra tUlfäUet, om vi inte är aUdeles ensammautanför. Men det avgörande är vad vi förmår att göra i den nyavärld och under de nya och mer internalionaliserade förhållanden som vi harframför oss. Det är den avgörande frågan. skall vi inte göra en »bifråga»,även om den är mycket viktig i sig själv, tUl att bli »huvudfrågan».Huvudfrågan ligger bakom detta problem. Antingen vi kommer med i EEC eUer inte,måste vi ha fram en enhetlig och sammanfattande politik som tar vara på våraintressen. Vi vet vad Adenauer sade när man förragången diskuterade att skulle komma med i EEC. Den västtyskaförbundsdagen ansåg att och den västtyska regeringen bordemedverka tiU att kom med. Adenauers ; Jag är här för att ta varapå de tyska intressena inte de engelska. Somliga tror att det är en idealistisk politik som bedrivsute i världen. Det är en klar intressepolitik som bedrivs där ute. Ingen tarvara pä våra intressen, om vi inte gör det själva. Därför mäste vi ha fram enannan politik och inte bara slå oss tUl ro med en förhoppning och tro attutvecklingen skall driva vidare i en för oss gynnsam liberalistisk -riktning. När EEC vuxit sig starkare och när några hundratalmultinationella företag styr hälften av världens industriproduktion, kommer vii politisk ställning här i landet, riksdag och regering, att vara mera satta påundantag och spela en mindre roll än vad som är fallet . Då blir detstarkare krafter som bestämmer våra förutsättningar. Ännu kan den svenskariksdagen och regeringen spela en avgörande roll när det gäUer utvecklingen avhuvudlinjerna inom vårt näringsUv. Men alltmer av makten över näringsUvetkommer att internationaliseras och koncentreras i ett fåtals händer, oberoendeav vi kommer med eller inte kommer med i EEC. Människor inom vår fackliga och politiska rörelse, somdrömmer om ökat medinflytande i det framtida näringslivet, bör ge upp dendrömmen och i stället inse realiteterna. Vi kan hoppas på ökat medinflytande påarbetsplatsen men inte inom näringsUvet. Den koncentration och deninternationalisering som är på väg kommer inte att göra det lättare förlöntagarna att få insyn och medinflytande i de stora företag som dominerarhälften av världens industriproduktion. Vi kan få vara med och bestämma överlokala förhåUanden på våra arbetsplatser, men vi kommer aldrig att få vara medoch påverka de stora koncernerna i deras beslut, som i sin tur är avgörande förvåra levnadsförhåUanden, för vär sysselsättning, våra löner och vår trygghet. Vi har utvecklat vär socialpolitik genom samhälleligabeslut. Det har varit socialpolitiken som stått i centrum under de gångnaårtiondena. Där har samhäUets organ haft ett rejält inflytande. Det har intefunnits några att tävla med, inga andra har varit vUliga att betalasocialpolitiska kostnader. Vid den utveckUng som förestår pänäringspolitikens område skall vi upptäcka att makten i aUt mindre grad kommeratt Ugga i händema på riksdag och regering. Besluten kommer att fattas av andrautanför dessa väggar och i ökad omfattning också utanför våra gränser. Om vi vUl åt oss själva bevara mera av inflytandet övervär egen framtid är föratsättningen att vi nu under den frist som återstår, sälångsiktigt och så medvetet som möjligt bygger upp en politik enligt de nya linjer som jag här försökt skissera koordinerad överhela fältet. Vi skaU inte efterapa, men det finns andra länder som har försöktoch lyckats. Det finns all anledning för oss att försöka få fram denna nyapoUtik om vi vUl klara oss inför ökade svårigheter i en hårdare värld. i (fp): När man lyssnar på kan man inteundgå att göra vissa reflexioner. är ju en representativföreträdare för regeringspartiet. Han påpekar aUa de brister som vidlåder vårtsamhäUe och målar framtiden i mörka färger, medan vi i går fick höra andra företrädareför samma parti göra en skönmålning och tala om att vårt land har nätt längst ivärlden i fråga om utveckling och välstånd. Det är egendomligt att i denna klaradeklaration använder ordet "myndigheterna". Varför säger inte herrHagneU som jag förmodar att han menar att det är "regeringen" och"det socialdemokratiska partiet", som enligt hans uppfattning harmisslyckats så totalt att vi fått alla dessa brister. efterlyser bättre förhållanden. Om manbetänker att den nuvarande regeringen suttit vid makten så , kan maninte dra någon annan slutsats än att åsyftar att vi bör bytaregering, därest vi skall få en bättre politik här i landet. I det fallet harherr HagneU mitt fulla stöd. Jag har inte begärt ordet för att säga dettautan för att göra några kommentarer beträffande kommunernas stäUning samtberöra nägra av deras problem. Bristen på kapital har kännetecknat det år som vipasserat. Om man läser finansplanen finner man att detsamma blir fallet ävendetta är.