prot · FU099 · 1971-12-31 00:00:00 — Denna undfaUenhet är avsamma slag som när man mer och mer avlägsnar sig från den sociala inriktning avbostadspolitiken som en gång krävdes bl. a. i arbetarrörelsensefterkrigsprogram. Man har redan lämnat lågräntepolitiken, som var en avgrundstenarna i denna bostadspolitik. Man är i färd med att avskaffa samhälletshyreskontroll, som skulle hindra privata hyresvärdar att ockra påbostadsbristen. Avlägsnandet från dessa sociala målsättningar harresulterat i att de som drabbats i första hand är människorna i storstäderna,dvs. Målsättningen att hyran inte skulle få uppta mer än 20procent av lönen har inte kunnat uppfyllas. I krävs t. ex. enårsinkomst på ca , om hyran för en lägenhet pä och kökendast skaU motsvara av lönen. I statsverkspropositionen har anslagen tUl lånefonden förkommunala markförväi-v räknats upp med 20 mUjoner tUl 50 mUjoner kronor. Densumman bör ses mot bakgrund av att kommunerna ligger inne med ansökningar ommarkförvärvslån på hundratals mUjoner kronor. förelågansökningar från kommunerna om lån på sammanlagt . TUlförfogande stod då 30 mUjoner kronor. Menar regeringen allvar med attkommunerna skall bedriva en aktiv markpolitik, är det väl helt uppenbart att enuppräkning med 20 mUjoner kronor inte tUlnärmelsevis bidrar tUl att uppfyllamålsättningen i dessa tankegångar. Den utredning som föreslog denna fondberäknade att behovet för markförväi-vslån 1974 skulle vara 220 mUjoner kronor ett belopp som troligen är tUltaget i underkant. På detta område blir det aUtså ingaändringar i nuvarande förhåUanden, nämligen att koncentrationen av kapital och produktionsresurser, kombinerade med omfattande markförvärv från Nr 9 storaföretagsgrupper med olika bankintressen i bakgrunden, ger det privata byggandetett dominerande inflytande över byggnadsverksamheten. Mycket vore att tUlägga i det här sammanhanget, meneftersom vi senare i vår skaU få en bostadspoUtisk debatt blir det tiUfäUe attåterkomma tUl dessa och andra frågor på området. Vårt omdöme att åretsstatsverksproposition i sin grundlinje är en näringsUvets budget och en budgetanpassad tUl att stärka de kapitalistiska företagens konkurrensförmågabekräftas inte minst av de frågeställningar jag nu sist har tagit upp. FraTHORSSON (s): Jag har dristat mig att begära ordeti denna remissdebatt kring det svenska samhäUshushåUets tUlstånd och behoveftersom jag under en följd av är har sett på utifrån, därtill under desenaste tre åren inte som svensk utan som den opartiske FN-tjänstemannen. Jaghar ännu inte komrrUt ur vanan att som en sådan tjänsteman bedöma medinternationella mätt. I den snabbt sammankrympande värld i vars göranden ochlåtanden värt lUla land spelar och måste spela sin roll framstår somett säUsynt privUegierat samhälle i den rika världsdelen , mitt i ett havav fattiga länder. Det är gynnat i fråga om läge, kUmat, storlek och resurser.Det är, om man också beaktar dollarköpkraften och fördelningen av de totalaresurserna, det rikaste landet med den genomsnittligt sett högstalevnadsstandarden i världen. Det är pä det hela taget ett öppnare ochhederligare samhäUe än de flesta jag känner tiU. Det är ett land medjämförelsevis större förutsättningar än de flesta andra att åstadkomma etträttvist och rättfärdigt samhäUe. Det tycks vara svårt för en svensk att finna de rättaorden för att göra rättvisa åt sitt eget land utan att känna sig sårbar förbeskyUningen om självbelåtenhet och egenrättfärdighet. Därför har det framståttsom viktigt för mig att ta dessa intryck av utifrån frän intUlhelt nyUgen då jag hade skyldighet att se på världen och mitt eget landsställning i världen med den objektiva internationeUa tjänstemannens ögon tUlutgångspunkt för några reflexioner kring vissa högaktuella problem för Sverigesom en del av världen. Ätt se på som ett i dagens värld sällsyntprivUegierat samhälle, herr talman, betyder inte ett försvar av det beståendevare sig i politik eller i samhälle. En utlandssvensk har en viss benägenhetatt skapa en idealbUd av sitt eget land, och det är i många avseendenberättigat. Men det tar inte efter återkomsten tUl för att fåfullt klart för sig hur mycket som finns att göra i detta land. Och vikommer naturligtvis aldrig att bli färdiga, eftersom varje tidsperiod skaparsina egna problem som måste lösas, varje framsteg köps på bekostnad avföljdverkningar som måste bemästras. Men detta innebär att se på vårt land meddet internationella perspektiv som blir alltmer nödvändigt, och det innebär blir alltmer intensivt och levande medveten om att ett litet rikt land harmera skyldigheter än rättigheter, mera ansvar än 11 protokod 1971. anspråk ien värld som utgör ett hav av fattigdom och lidande. Det innebär ett medvetandeom det nödvändiga i att sä utforma vär politik att vi inte än mer skor oss påde fattigas bekostnad utan tvärtom i ökande grad gör oss tUl våra brödershjälpare. Jag har under min FN-tid arbetat med framför aUt två storaproblem i vUka jag hoppas att ett växande antal svenskar känner sig djuptengagerade det första att överbrygga det fortfarande växande gapet mellan världensfå rika och många fattiga, det andra att när klockan ser ut att vara femminuter i tolv rädda vår mänskliga mUjö. I bägge dessa avseenden har Sverigesom samhälle i förhållande tiU sin storlek och materiella betydelse en märkligoch aktiv förgrundsplats i världssamfundet. Den situation i vilken vi nu befinner oss vid ingången tUl1970-talet med FN;s andra utvecklingsärtionde just inlett och dessinternationella utvecklingsstrategi just antagen, med FN;s internationeUamiljövårdskonferens sammanträdande i om knappt densituationen kommer utan tvivel att i historieskrivningen betraktas som en av demer betydelsefulla för mänskligheten. För att lösa livshotande globala problem är tiden ocksåmycket knapp, även om många människor antingen inte kan eller inte vUl se dettafaktum i ögonen och anpassa sitt tänkande och handlande därefter. FN;s generalsekreterare uttalade för nägon tid sedan atthan mot bakgrund av de kunskaper och den överblick som hans ämbete ger honomansåg att mänskligheten kanske har en tioårig nådatid på sig för att åstadkommaen vändpunkt för sina fyra dominerande problem kapprustningen,befolkningsexplosionen, miljöförstöringen och världsfattigdomen. märkliga förgrundsplats ivärldssamfundet fick jag som FN-tjänsteman, under förhållanden som sköt minegen nationalitet helt i bakgrunden, många bevis för. Den är litetsvårförklarlig. Våra prestationer hittUls har i och för sig inte kunnat utgöratUlräcklig anledning. Men den allmänna uppfattningen både på FN-sekretariatetoch bland medlemsnationerna, inte minst i u-världen, är att vårt land tUlhördem som har hederliga avsikter och god vUja utan belastande biavsikter. Ochdärför möts svenskt internationeUt agerande med en verklig tUlit och medförtroende. Har sagt en sak, givit en utfästelse, sägs det, sä står mansedan för det. Vi är helt enkelt trovärdiga i FN;s och u-landsvärldens ögon. Mot den bakgrunden, herr talman, skulle jag vUja bidra tUldenna debatt med några synpunkter på de tvä områden som jag nämnde. Anslagen tUl internationeUt utvecklingssamarbete ökar /72 med tiU praktiskt taget jämnt I mUjard.De tUlhör därmed de betydande posterna i budgeten, vilket är glädjande; dock ärdet att märka att de ännu uppgår tUl avbruttonationalprodukten. Vi har aUtså ännu ett bra stycke kvar tUl detsymboliska etappmålet . I tredje huvudtiteln sätts de svenska biståndsanslagen ini ett internationellt perspektiv och redovisas mot bakgrunden av den internationella utvecklmgsstrategin för det andra utvecklingsårtiondet, som antogs avFörenta nationerna vid dess högtidssammanträde . Det ärutomordentUgt tUlfredsstäUande att en översättning av dessa dokument det mestambitiösa försöket hittUls att tU. praktiskt handlande omsätta en upplevelse avvärldssolidaritet återfinns i riksdagstrycket i form av en bilaga tUl tredjehuvudtiteln. Det framgår av strategitextens punkter 42 och 43, att det beslutsom fattades av riksdag och som fra harhänvisat tUl, nämligen att anslagen för biståndsändamål skall uppgå tiU Iprocent av bruttonationalprodukten vid mitten av detta årtionde, står i direktsamklang med strategins målsättning i fräga om de rika ländernas insatser iutvecklingssamarbetet. Så kunde ocksä vid höstens generalförsamlingansluta sig tUl dessa målsättningar*utan de reservationer som åtskUliga andraindustrUänder såg sig föranlåtna att avge. Därmed har vårt land och detta ärviktigt att fastslå inte en avtalsmässig men väl en politisk och moraliskinternationell förpliktelse att handla i överensstämmelse med vad vi har verkatför i det internationella samarbetet. De svenska biständsanslagen har förloratdet sista inslaget av marginaUtet och restpostkaraktär. De nu föreslagnaanslagshöjningarna innebär att utbyggnaden av den svenska biståndsverksamhetenfortsätter programenligt. Inom ramen för denna utbyggnad bör de svenska insatsernautformas i samklang med och alltmer som led i den FN;s internationeUautvecklingsstrategi, i vars utarbetande har tagit sä aktiv del. Inteminst är det viktigt att värt lands representanter fullföljer insatserna förvUka blivit känt i FN-sammanhang för att främja det nya synsätt päutveckling som betonar kravet på en balanserad och samlad utvecklingsplaneringmed syfte att uppnä ekonomisk och social utjämning, ökad social rättvisa ochförbättrade levnadsviUkor för de enskUda människorna i . Under minFN-tjänst hade jag speciellt ansvar för de utvecklingsaspekter som har blivitkända under beteckningen det integrerade synsättet. Därför noterar jag medsärskUd tiUfredsställelse att detta synsätt, som redovisades för och godkändesav , kommit att bli vägledande även för de bilateralasvenska biståndsinsatserna. Låt mig tUlägga att , som det mestfulltoniga uttrycksmedlet hittUls för världssamfundet i fråga om positivtinternationeUt samarbete för utveckling, kommer att av det andra utvecklingsårtiondet behöva stöd, materieUtoch psykologiskt, av de rika medlemsstater som är besjälade av en vUja att göra1970-talet tUl ett framstegens årtionde för det internationeUautveckUngssamarbetet. kan, trots sin Utenhet, i kraft av sinutvecklingspoUtiskt starka position här spela en viktig roU. Det är minförhoppning att stöd åt vad som sägs i tredje huvudtiteln härom skaUkomma att få en ganska stor betydelse för de närmaste årens arbete inom Förentanationerna. Innan jag gär in på miljöproblemen skuUe jag, herr talman,vUja helt kort kommentera en tUl kvantiteten obetydUg del av åttonde huvudtitelnsimponerande budget. Det hör samman med huvudtemat för mitt inlägg: att Sverigegenom sm situation och ställning i världen, genom sin accepteradeneutralitet, sina jämförelsevis stora resurser och sin relativa anständighet idet internationella samarbetet är mer respekterat och konfronteras med störreförväntningar i omvärlden än vad vi kanske föreställer oss. Detta gäller ocksåden bUd utåt av värt land som skapas genom olika slag av nyhets-, opinions- ochkulturförmedlare. Vad jag nu speciellt har i tankarna är utlandsprogrammet vidSveriges Radio, vars verksamhet av lyssnamndersökningar i olika länder att dömainnebär en värdefuU och uppskattad information i utlandet om det svenskasamhället. Inte minst har det framkommit att utländska lyssnare har starktUltro tUl Radio nyhetsutsändningar, just därför att de kommer från detneutrala och obundna och därför anses vederhäftiga - sammatrovärdighetsintyg alltså som man träffar pä i andra sammanhang. Som ordförande i styrelse kan jag inteunderlåta att intresserat följa all verksamhet för information om tUlutlandet, speciellt i ett läge där denna verksamhet får ökad betydelse på grandav den politiska och ekonomiska situationen. Det är därför med stort beklagandejag konstaterar att den oförändrade medelstUldelningen tUl utlandsprogrammet i entid av starkt ökade kostnader kommer att leda till betydande nedskärningar iprogramverksamheten, möjligen ocksä nedläggning av programmet på något ellernågra av de sju språk man sänder pä och därigenom mistade våglängder, som blirsvåra att senare fä tUlbaka. Jag är medveten om att var och en av de tusentalsposter i budgeten som för det nya budgetåret föreslås oförändrade eller nedskurnakan uppkaUa nägon ledamot av tUl bekymrade kommentarer. Men jagmäste uttrycka en aUdeles speciell tveksamhet i fråga om det kloka i att, i detläge där vi just nu befinner oss, förminska den svenskainformationsverksamheten riktad till utlandet. Eftersom jag tror att detta voreytterst olyckligt viU jag uttala att det borde vara möjligt att pröva olika tänkbaravägar för att inför det nya budgetåret lätta trycket på kostnadssidan för detskattemedelsfinansierade utlandsprogrammet, när en inkomstförstärkning nuverkar utesluten. är politiskt, ekonomiskt, socialt och kulturellt endel av världen med det ansvar och de skyldigheter det medför. För att i enkritisk tid levandegöra detta för både oss själva och omvärlden behöver vi intemindre, utan större kontaktytor mot denna omvärld. ÅtskUliga av mina ärade kolleger i kammarenkan anse ett ordval aUtför starkt som antyder att, i fråga om den miljö som vialla tiU hundra, procent är beroende av för våra Uvsbetingelser, klockan är femminuter i tolv. Efter att återigen ha sett miljöproblemen i vår värld, vars ödevi aUa delar, från ett globalt perspektiv kan jag inte överge min uppfattningatt klockan är . Det är helt enkelt fråga om det mänskligaöverlevandet. Och tiden gär i detta avseende så fort att vad man närmast undraröver är om vi pä modernt förhandlingssätt kan stoppa klockan för att vinna tidatt nä enighet om de nödvändiga åtgärderna. Också här ligger vårt land långt framme, mätt medinternationeUa mätt. Vi har en intensiv allmän debatt, en avancerad målsättningoch en jämförelsevis långt hunnen procedurordning för att handskas med de praktiskayttringarna av miljöproblemen. De i statsverkspropositionen Nr 9 framlagdaförslagen tUl anslag under nionde huvudtiteln återspeglar en angelägen prioriteringav detta område. Förgiftningen av vår miljö har gätt sä långt att ingen av ossundgår dess verkningar. Inför ett senatsutskott sade den amerikanske biologenBarry Commoner ; "Den moderna teknologiska människan bär medsig strontium-90 i benbyggnaden, jod-131 i sköldkörteln, DDT i fettvävnadernaoch asbest i lungorna." Det är drastiskt uttryckt och drastiska ochsnabba åtgärder är sannerligen nödvändiga. Men också i detta sammanhang skulle jag vilja anläggavissa mer principiella och långsiktiga synpunkter. Att skydda hälsan ochförebygga sjukdomar genom en så långt möjligt giftfri miljö, att säkra ennaturlig balans i växt- och djurvärld, att så planera för utnyttjandet av denaturUga resurserna att möjligheten tUl kontakt med orörd och oskadad naturbevaras aUt detta är nu aUmänt erkänt som oundgängliga och trängande viktigaskyldigheter för samhäUe och näringsUv. måste kommaatt bilda upptakten tUl ett långtgående internationellt samarbete, i stor utsträckningi för medlemsstatema bindande former, bl. a. därför att länder ochindustriföretag med ett aktivt och avancerat miljöprogram inte kan få bliUdande av detta i den internationella konkurrensen. är det som sagt en fråga om överlevandet, en frågaom hur länge jordens totala resurser kommer att räcka tUl för en allt snabbareväxande befolkning. Världsfattigdomens kris måste lösas med jordbruksmoderniseringoch industrialisering, säger vi oss med rätta. Men det är just de processernaoch den urbanisering som följer i deras släptåg, som tiUsammans medbefolkningstillväxten skapar de aUt allvarUgare mUjö-problemen. Därigenom blirmänniskan sin egen värsta fiende. låter i sin senaste bok"Sent " Mymlan säga tUl den ängsUga FUifjonkan; "Härfinns inga värre saker än vi själva." Det är ett vist påpekande, somerimar om den ofta citerade seriefiguren i : "harvi upptäckt fienden. Han är vi själva." Den rika industrialiserade världenkarakteriseras av en mänsklig livsföring som är helt enkelt förödande därföratt den har trott sig ha rätt att för egen kortsiktig utnyttjanaturresurserna med hjälp av modern teknologi och med bortseende från desociala kostnader som ser ut att åtfölja varje tekniskt framsteg. Genom sin rovdrift med naturresurserna framstårmänniskorna i den rUca världen som bovarna i dramat, vUka tUl straff nuupptäcker att de är i färd med att gräva sin egen grav. Och det kusUga är, herrtalman, att de eller vi står som förebUder för fattigvärldens folk när denu planerar sin egen utveckUng, pä gmnd av det statusvärde som vi har lyckatsge vår egen livsföring. Välståndskrisen kommer att sprida sig den är redan ifull färd med det tUl delar av världen, där trycket av en explosiv befolkningsökningkommer att mångdubbelt förvärra den. Det kommer snart att framstå somoundgängligt att upprätta en internationell försörjningsbalans som en ram förutnyttjandet av jordens totala resurser, en ram inom vUken de enskUda staternamåste inpassa sig. En sådanvärldshushåUets försörjningsbalans, som väl inte kan komma 165 tUl ståndnågon annanstans än i , mäste väga samman u-ländernasutvecklingsambitioner med de rika ländernas livsföring och de anspråk på vårjords resurser som den livsföringen innebär. Den kommer att chockartat påvisavälståndsländernas skrämmande tendens att leva långt över sin rimliga andel avdessa resurser. , av jordens befolkning,förbrukar av dess resurser. Och situationen i Förenta staternaav , den amerikanska drömmen som blev en mardröm, speglar vad vi kan väntaoss i om några få är, ifaU vi inte ganska radikalt ändrar kurs; vi ärsnabbt på väg mot samma Uvsföring och samma därav följande rovdrift med egnaoch andras resurser. Sätter vi in vår egen samhällsekonomi ivärldsförsörj-ningssammanhang visar det sig att vi, av jordensbefolkning, förbrukar drygt I procent av dess resurser. Vi driver, med all rätt, jämlikhetskravet ochutjämningskravet inom vårt land och mellan de rika och fattiga länderna. Menvarken inom eUer meUan folken kan det ,nägonsin bli möjligt att åstadkommastörre rättvisa och jämlikhet enbart genom en rörelse uppåt. Om man, låt varasom en utopisk teori, tänker sig jordens fattiga uppnå Förentastaternas och levnadsstandard spricker naturligtvis deninternationella försörjningsbalansen. Ekvationen går inte Uiop, världensresurser räcker helt enkelt inte tUl för en så hög levnadsstandard åt alla. Påsikt blir en sänkning av konsumtionsnivån i den rika världen liksom en sänktrealstandard för de privUegierade grupperna i både rika och fattiga länder nödvändig om de totala resurserna skaU räcka tUl en anständig levnadsstandardför alla. Detta .gäller, herr talman, också vårt land som ett litetrikt och privUegierat land. Jag tror att en ändring i vårt sätt att användavåra resurser kommer att tvinga sig fram. Jag tror ocksä att vi, för att styradetta i den rätta riktningen, borde sätta i gång en framtidsforskning. Det skaUinte vara det slags futurologi som extrapolerar, i bästa science fiction-stU,dagsaktuella trender i vetenskap, teknik och ekonomi och som verkar att endastkunna tänka sig en vidareutveckling av dagens samhälle, bara än mer teknisktdominerat, än mer datadominerat och försett med aUehanda mirakelting för vårUvsföring. Nej, jag tänker mig ett forsknings- och planeringsarbete, medutgångspunkt i de värderingar för samhällsplaneringen nämligen rättvisa,social utjämning och jämlikhet - som verkar aUmänt godtagna, ett arbetebaserat på frågan; Vad för sorts samhälle viU vi ha , i vad för sortssamhälle vUl vi att våra barn och barnbam skaU leva? Det skall vara ettforsknings- och planeringsarbete instäUt pä att aktivt och styrautvecklingen i den riktningen i stäUet för att låta en mer eller mindre anonymutveckling styra oss. HerrHERNELIUS (m); Den nya enkammaren har ett imponerande antal ledamöter.Trots detta tycker man sig ju stå i en glesbygd för ögonblicket, när man ser utöver lokalen något som man kan beklaga med tanke på det engagerade, påperspektiv fyllda och djupt insiktsftilla anförande som vi hörde. Menanförandet har ju räddats genom det Idetta sammanhang dristar jag mig att erinra om att moderata samlingspartietyrkade på 300 ledamöter i den nya enkammaren ett yrkande som vidhölls medstöd från några ströröster, i de förberedande överläggningarna, igrundlagberedningen, i och i kamrarna. Det kanske hadevarit ännu färre närvarande , om förslaget gått igenom, men vi tror i allafaU att det skuUe ha givit större arbetsduglighet åt den nya kammaren. Nublev det inte så tendensen går snarare i motsatt riktning. kommerkammaren att få behandla förslag tiU grundlagsändringar som går ut på attersättare skall tUlkomma för statsråd, för talmän och för enskilda ledamöter.Ett bifall tUl det förslaget innebär att kammarens ledamotsantal de factoutökas med mellan 16 och 20 arbetande personer, aUtsä ersättarna för statsrådoch talmän. Idenna situation har vi kammarledamöter väl bara en sak att göra, nämligen attförsöka hjälpa talmännen att ordna med tUlfredsställande arbetsförhållandenändå och därmed ocksä bidra tUl att förslagen på gmndlagberedningens bordrörande inskränkta debattider och restriktioner av olika slag icke någonsinförverkligas. Närman får ordet så här sent jag är förmodligen dagens sista talare vore detfrestande att göra en sammanfattning av debatten. Det skaU jag emellertid integöra. Den enda talare som jag vUl något recensera om jag fär använda detordet är statsminister i hans första inlägg. Enligt ätskUligas meninghar statsministern "legat lågt". Det har sagts så ipressen. Han har inte gjort sä stora framträdanden, utan han har samlat siginför mötet med denna kammare. skulle alltså det stora språnget göras. Vadinnehöll dä detta stora spräng? Ja, det innehöll tUl stora delar vad somgammalt och kärt är för oss alla, nämligen en beskrivning av hursocialdemokratin har ordnat aUa reformer i detta land. Vidare innehöll det devanliga anklagelserna mot oppositionen för överbudspolitik, ocksä det en gammaloch kär läxa. En Uten nyhet var att statsministern med stor dramatiskskicklighet han bevistade ju invigningen av ett teater-och fUmhus i går beskrev åtskUliga kvardröjande missförhåUanden i det här landet och de riskersom enskilda människor kan råka ut för. Han gjorde det med all rätt. Det var enbeskrivrung som vi aUa tiU stora delar kunde instämma i. Den enda reflexion manmöjligen kunde göra, när man lyssnade på anförandet, var; Vem har ansvaret föratt dessa missförhållanden fått pågå så länge? Vem har ansvaret för att ingaingripanden gjorts? Ja, det kan ju inte i första hand vara oppositionen. Detmäste väl vara regeringen som haft ansvaret , dvs. Det är ju ändå en regerings plikt att i första handregera. Jag hade tänkt att här tala om och om en del problemi samband därmed, men jag skaU inte göra det. Vi får ju en utrikesdebatt inomkort. I stället skaU jag övergå tiU ett ämne som har behandlats av fleratidigare talare, nämligen annonsskatten. Jag skall försöka koncentrera minframställning och ta den punktvis. Detär sällan man i det politiska livet står inför en åtgärd som har företagits iett visst syfte och om vUken man på förhand kan säga att det i ställetborde ha varit tvärtom. Jag minns ett sådant exempel frän 1933. Då föreslogregeringen att vissa värnpliktsövningar skuUe inställas i syfte att bekämpaarbetslösheten. Det var ju inte direkt att bekämpa arbetslösheten. Man borde istället ha handlat tvärtom, dvs. givit flera värnpliktiga möjligheter att klaraav sin värnpliktstjänstgöring just . vill man hjälpa andra- och tredjetidningarna genom ensärskUd annonsskatt. Man borde i stället göra tvärtom, om man vill hjälpa dessatidningar. Man borde ta bort den moms som finns pä tidningars annonsering.Detta är inte tekniskt möjligt, och ingen föreslär det , men det visarändå i vUken riktning man borde ha gått i stäUet för att beträda den väg somman nu är inne på. Kanske har man där lekt med en tanke som ibland framförs närdet gäUer företagsamheten i övrigt, att om något företag är lönsamt och går medvinst, så skaU man ta av denna vinst och ge ät mindre lönsamma företag i sammabransch. Det är ju en tankelek.