prot · FU0979 · 1971-12-31 00:00:00 — Förvår del har vi kommit till att det inte skulle bli faUet utan att det mestsannolika är att man gör någonting som skulle kunna irritera och försvåra. Vi har aUtså inte olika utgångspunkt för våraställningstaganden, utan frågan gäUer bara hur man bäst skaU kunna gagna detgemensamma syftet. Det är .-.ot den bakgrunden utrikesutskottet enhälligtbeslutat föreslå att avslå motionerna. Jag yrkar bifall till utskottets hemställan. Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska repubUken m. m. i (c) kort genmäle: Jag skall inte förlänga denna debatt i onödan,eftersom ämnet är en gammal bekant för kammaren. Uppenbart är att motionärernaå ena sidan och utrikesutskottets majoritet å den andra har relativt settganska sammanfaUande bedömningar, men vi kommer dock tUl olika slutsatser. Jag tror att mycket av det som händer i opinionen ,inte minst på ungdomssidan, tar sig uttryck i att man inte bara vUl vänta ochse en situation befästas i som utan tvekan är en anomali. Ju längredenna situation med ett så pass uppdelat finns kvar, desto svårare blirdet att göra något ät saken. Där har naturligtvis också ett eget,självständigt ansvar, som inte i och för sig alltid är avhängigt av vad andrastater gör eUer inte gör. Naturligtvis är jag beredd att erkänna att det kan finnasnackdelar. Denna fråga är svårbedömd, varför skulle man inte kunna erkänna det?Men en avspänning i har i sig så stora möjligheter för denna världsdelsframtid att vi bör agera även om det kan finnas kortsiktiga nackdelar. Jag troratt nackdelarna är kortsiktiga. Sedan sade att jag hade hävdat attförhandlingarna pågått . Vad jag hänvisade till var helt enkelt detfaktum, att i en stat som är delad finns ständigt många mänskliga problem sommåste få en lösning. Vi har haft ständiga kontakter kring Berlinproblematiken,Det är också den typen av förhandlingar man tidigare hänvisat till, alltså inteenbart de förhandlingar mellan stormakterna som syftar tUl en totallösning avBerlinfrågan. Jag troratt denna debatt tjänai på .ill ses ganska praktiskt, att vi Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska repubUken m. m. lägger inså litet som möjligt av politisk exegetik i framställningarna. Jag tycker detfinns Utet för mycket av det i utrikesutskottets betänkande. () kort genmäle: Jag noterar med tUlfredsställelse att herrJohansson bekräftar att vi har ganska sammanfallande uppfattningar om vad sombör hända. Med den bakgrunden skaU jag försöka polemisera så litet som möjligtmot honom. Han sade att bör ha ett eget, självständigtansvar, och sade tidigare att vi skall göra ett eget svensktstäUningstagande. Det kan jag hålla med om. Men det innebär också att vi måstegöra en speciell bedömning. Om vi handlar så att vi nu föreslår att Sverigeskall erkänna , gagnar detta det som och jag tydligenhar gemensamt - önskemålet om avspänning eller inte? Ett svenskt ställningstagande kan ju aldrig göras utantanken; ViU vi att andra stater skall göra på samma sätt? Vi skaU visserUgen bedöma frågorna utifrån vårautgångspunkter, men vi kan inte enbart se tUl vad som möjligen kan vara bra föross. Vi måste fråga oss om det gagnar helheten eUer inte. Jag håller med om att detta är ett svårtstäUningstagande, Vi har stannat för den uppfattningen att det nu inte ärriktigt att föreslå ett erkännande av . (vpk) kort genmäle: TUl att börja med kan vi ju inte komma ifrånatt det finns två tyska stater . Det är väl ändå ett faktum. Om man dåskaU förhandla, kan jag inte förstå annat än att man måste förhandla som tvålikaberättigade parter, och då måste det väl ändå vara i intresse atterkänna . Det borde också varaintresserat av. Jag förstår inte hur man annars skall kunna lösa denna fråga. Vi måste ändå erkänna fakta. Det finns två tyska stater.Och det förhällandet kommer att bestå för läng tid framöver. En återförening av kaninte ske på mer än två sätt, vad jag kan förstå. Det ena sättet är krigets väg,som utan tvekan kommer att leda tUl ett världskrig. Det andra sättet är att debåda tyska staterna inleder ett förtroendefullt samarbete och kanske såsmåningom därom vet vi ingenting kan komma fram till en lösning när detgäller ett enande av . Jag kan inte förstå resonemanget. Ett erkännandeav från sida måste utan tvekan leda tUl fred och avspänning jagtycker inte att det behöver råda något som helst tvivel på den punkten. HerrDAHLEN (fp) kort genmäle: sade, att om man skall förhandlamåste man komma fram till ett erkännande av . Men, , detvar väl ändå atl sträcka betydelse litet för långt. För det första ärdet inte vi som fcirhandlar - och det menade givetvis inte , 1'ördet andru är det inte heller vi som direkt kan påverka hur dessa tvågrupper eller, om så vill, två delar inom skallförhandla med varandra och vUken status de skaU ge varandra. Det får de klaraupp själva. Vi tror att när de har gjort det kan , utan att irritera,också vara med om att bidraga till den utjämning av kvarvarande motsättningarsom jag hoppas att , trots sitt första inläggs något kritiska tongångar,ändå tycker är riktig. (vpk) kort genmäle; Det är ändå på det sättet att vi har erkäntden ena sidan i , Vi har erkänt den ena staten däremot inte den andra. Och har vi en gång blandat oss idetta tycker jag att vi bör vara konsekventa och också erkänna den andra sidan- . Det borde vara rimligt. Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska republiken m. m. Herrförste vice talmannen (): Enligt uppfattning bör vårt landi princip erkänna aUa de facto existerande stater. Därifrån göres dock detbestämda undantaget att stat som är föremål för FN-sanktioner eller liknandeåtgärder inte bör erkännas. Det är med största tvekan som jag har anslutit mig tiUutskottets uppfattning, men att så skett beror delvis på skrivningen och delvispå att en del faktorer tillkommit. Det har, vilket jag inte skall redogöra förnu, sedan vi sist behandlade denna fråga tillkommit en mängd omständighetersom är gynnsamma för ett eventuellt erkännande. Vidare vill jag peka på att deneuropeiska säkerhetskonferens som har stäUts i utsikt och som under de senastedagarna visat sig ha större förutsättningar än tidigare att komma tiU ståndgynnsamt skulle kunna medverka tiU en fredlig uppgörelse av dessa besvärligaproblem i . En av de anledningar som tidigare fanns tUl att inteerkänna var att man åtminstone påstod sig ha förhoppningar omåterförening av de båda delarna av . Jag tror inte att någon i dagsäger sig tro på en sådan återförening . Ett av skälendärtUl är att en diktatur som inte tiUåter östtyska folket att sägasin mening. Det är i stället den härskande gruppen som bestämmer och då blUdet ingen folkomröstning i denna fråga. Ett annat skäl är att den ryskeutrikesministern , efter och även ochövriga staters grymma överfall på och underkuvande av detfolket enligt Bresjnev-doktrinen, på alla anmärkningar även från heltkärvt svarade ungefär: Så länge det finns ryska vapen skall de aldrig tro att detar en bit av det socialistiska väldet. Det var en deklaration även omÖsttyskland, Jag säger inte alls att vi på något sätt viU accepteraBresjnevdoktrinen, men tyvärr har man från sida denuppfattningen och det kommer inte att bli någon förändring på den punkten. Vi har större förhoppningar nu om att båda de tyskastaterna skaU kunna bli medlemmar i , vars stadgar inteföreskriver att ett land skaU ha en viss regim utan att det skall vara enfredsälskande stat. Om diktatur eller demokrati har man däremot inte sagtnågot. Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska republiken m. m. har frånvårt land inte kunnat göra någon åtskillnad på regimer, utan vi har erkänt enrad länder med diktatoriska styrelseskick. Diktatur är alltså inte något skältUl att inte erkänna . Ett av de skäl som anförs i utskottets skrivning är attförhandlingar pågår, och det tycker jag nog har viss vikt i detta sammanhang.Jag vill dock påpeka att så inte har varit uppfattningen tidigare. Jag villpeka på fallet , där både utrikesministern och andra skulle erkännaNordvietnam just när förhandlingarna i hade börjat och innan man ens hadekommit så långt att man var enig om hur förhandlingsbordet skulle se ut. Då vardet höjden av vishet att man mitt under dessa förhandlingar erkändeNordvietnam, och det skulle t. o. m, gynnsamt påverka förhandlingarna omSverige gjorde ett sådant ställningstagande. Situationen är inte exakt densamma i detta fall, men noghar man en känsla av att det mäts med olika mått, och därför blir man inteaUdeles övertygad av talet om att förhandlingarna är så känsliga. Jag har avhelt andra skäl än intagit den ställningen att så snartsom någorlunda goda förutsättningar härför finns bör erkänna , Jaggör det från helt andra utgångspunkter inte av någon som helst sympati förden kommunistdiktatur som har byggt upp och som har deltagit iöverfaUet på , Anledningen tUl min uppfattning är de hänsyn somjag kortfattat har redogjort för. Trots att jag har varit mycket tveksam, fru talman, harjag anslutit mig tiU vad utskottet yrkat. Jag ber att få yrka bifaUtiU utskottets hemställan. Hen (): Som flera av utskottets tidigare talesmänerinrat om, och som vi alla vet har denna fråga varit föremål för behandlinghär i åtskilliga gånger . Varje gång har kravetom ett erkännande av avvisats. Det är såvitt jagförstår vissa skäl som legat tUl grund för det. Det främsta skälet har väl varitatt en viss förhoppning funnits om att det skaU komma tUl ettsamgående mellan de två delarna av . Detta har ju ingalunda uteslutitsi det stiUeståndsfördrag som har ingåtts eller i något annat sammanhang. DärtiU vUl jag för min del säga att vi väl alla möjUgenmed undantag av är medvetna om att det inom Tyska demokratiskarepubliken, som också jag en gång i all tysthet har besökt, finns en starkönskan om ett sådant samgående. Det är en realitet. Sedan kan man som säga att vi erkänner denena diktaturregimen efter den andra och undra varför vi inte skall göra detockså i det här fallet. Finns det först och främst verkligen skäl att vi skaUuppge hoppet, även om utsikterna för en ändring av det hittillsvarande lägetmed två tyska stater onekligen ter sig ganska mörka? I varje fall tycker intevi socialdemokrater det. Vi delar inte den uppfattning som framförpå denna punkt. Detta är det första skälet tUl att vi har varitmed om att avvisa kravet på erkännande av . Mendet finns flera. Det andra har helt enkelt varit att vi ända från början intekänt någotsärskilt ansvar för de gränser som dragits eller för de vUlkor som uppstäUts isamband med världskrigets upphörande i , Vi har inte haft någon anledningtiU det. Vi har frånkänt oss allt ansvar, och som företrädare för en neutralstat har vi inte tyckt att vi skulle vara de första som gav tiU känna vårmening beträffande fredsvillkoren och fredsuppgörelsen. Där kommer i varjefall neutraliteten in. Vad har egentUgen inträffat sedan vi senast i fjolavvisade det här kravet? Ja, det är också två ting som delvis hänger samman. Viär medvetna om dem, och de har nämnts i debatten. På den socialdemokratiske förbundskanslern inleddes en dialog meUan och Tyska demokratiskarepubliken för att se om de två staterna kunde komma varandra närmare eller ivarje fall för att skapa atmosfär för ett fördjupat och bättre samarbete, förkontakter och relationer som inte alls funnits tidigare. Det har väl inteundgått någon att detta var ett djärvt initiativ och ett framåtblickandeförsök. Vi vet att utsätts för en mycket hård kritik från oppositionen,och vi vet att hans parlamentariska ställning inte är den starkaste. Hanutsätts för kritik av dem som under den förra regeringens tid, då han varansvarig för utrikesfrågorna, ändå gav honom något stöd för ett försiktigtnärmande tUl . var ovanligt tystlåten på den punkten, såtalesman för utskottet han än var, och var ännu mera slingrande idet stycket. Men finns det någon som inte önskar att ansträngningarkunde krönas med framgång, att han kunde åstadkomma den atmosfär som haneftersträvar för skapandet av varaktiga kontakter och för en verklig avspänningmellan och ? Vi kan tycka vad vi vUl, men det är sannerligen inte någottecken på en fredlig samexistens när man reser en mur mellan länderna ochskjuter människor som beger sig över gränserna. Därför förstår jag än mindreherr Måbrink, som sade att vad som skett och sker är riktigt. Han gick t, o, m,så långt att han frånkände varje bevekelsegrund han kan säga sig ha föratt åstadkomma en bättre atmosfär. Jag fick nästan intrycket att att det är ett slags lurendrejeri som den västtyske förbundskanslerngivit sig in på. Den som ser tingen så anser tydligen att det nuvarandetUlståndet är fullständigt idealiskt och bör accepteras och att det inte finnsnågon som helst anledning att rubba på det. sade att han inte längre tror att vad vi görinverkar på förhandlingarna. Jag vill fråga , ty jag tycker atthan bör komma med ett klart besked på den punkten, om han inte heller har någonsärskild förståelse för strävandena tUl ett verkligt närmande mellan de tvådelarna av . 1 så fall skiljer han sig från utskottets majoritet, trotsatt han skrivit under utskottsbetänkandet, och då tycker jag att det hade varitlika bra att han röstar med motionärerna. Jag har velat säga detta, ty det är ting som jag tror vihar anledning att håUa i minnet. Är det någon som under de förhållanden jagförsökt i korthet återge föreställer sig att det skulle vara till hjälp förBrandt, om vi i dagens läge rusade ut och officiellt erkände ? Detkan hända att vi kommer därhän - det får vi ju se - men ett mindregynnsamt läge för ett sådant erkännande än det som föreligger kan Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska republiken m. m. Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska republiken m. m. jag intetänka mig. Det tycker jag att övriga talesmän för utskottet borde klart säga utoch inte bara, som någon gjorde, säga att i stort sett är de som företräderutskottet överens med dem som yrkar bifall tiU motionerna. Jag är ledsen attibland behöva polemisera mot talesmannen för utskottet, men jag kan inteunderlåta, fru talman, att göra det. Jag ser inte heller att ett bifall tUl detvå motionsyrkandena på något sätt skulle fylla en vettig uppgift för dem somönskar en fortsatt avspänning och en verkligt demokratisk utveckling på Europaskontinent. Jag vUl säga en sak tUl innan jag slutar. Det är klart attvi har all anledning att göra vad vi kan för att intensifiera vår handel medÖsttyskland, och jag tycker att det är mycket glädjande att vi under den tidjag hade någon del av ansvaret för detta område verkligen fick en sådan gynnsamutveckling tUl stånd. Kanske har vi varit för långsamma, fru talman, när detgäller att skapa ännu bättre möjligheter för kontakter på detta område. JagskaU gärna ta på mig en del av ansvaret för att ha varit för försiktig i dethänseendet. Men en ändring är redan på gång, vUken jag har varit med om attförbereda. åberopade att t, ex. har handelsrepresentationi . Ja, har en handelskammare där, och om jag är riktigtunderrättad kommer vi att finna vägarna för en något bättre kontaktpå handelsområdet än den som vi har . Det gagnar oss att ha det.Det tycker jag är riktigt. Här finns möjligheter tUl aktiva åtgärder, men detär en annan sak än att erkänna , När man lyssnade tiU några av herrarna - jag tror det vartUl - fick man nästan intrycket att utövade någotslags välgörenhet gentemot genom att köpa våra varor och handla såmycket med oss. Det är väl ingen som inbillar sig att så är förhållandet.Handeln har legat i tyskarnas intresse lika mycket som i vårt. Även om detdröjer längre än några av ledamöter räknat med innan det blir någotofficiellt svenskt erkännande av , hoppas jag att vi utökar vårhandel och fortsätter våra förbindelser som utvecklats så väl, trots att dettaerkännande uteblivit. Jag yrkar bifall tiU utskottets utlåtande. Idetta anförande instämde (). Herrförste vice talmannen () kort genmäle; Man hade en känsla av att det var en röst frånen rätt länge förgången tid som gjorde sig hörd när talade så varmtom återföreningen. Är det verkligen reaUstiskt att tänka sig att man skaU ståinom någorlunda räckhåll för en återföreiung av de båda ? Jag tror detinte, och jag tror att är tämligen ensam om den uppfattningen. Omherr väntar på en återförening, då kan vi nog för en lång tid framåtskrinlägga planen på att erkänna . Jag har sett på realiteterna. I annat fall skulle jag havarit en mycket varm vän av en återförening, men de realiteter som finns kan viinte komma ifrån. Beträffande fråga vill jag säga att det iutskottets skrivning inte står någonting om återföreningen. Och därför kan jagmycket väl stödja utskottets uppfattning. Vi har inte diskuterat den saken. Men när nu frågar mig, kanske jag får fråga omen sak också vad gäller förhandlingarna. I den regering som var det som jag sade tidigare höjden av vishet att under förhandlingarnaerkänna . Är det inte samma förhållande , eller gällerförhandlingar på ett annat sätt nu än den gången? Då skulle erkännandet främjasaken, men har man en helt annan uppfattning. Jag tycker att man får följamed Utet mer i realiteterna när man diskuterar Östtysklandsfrågan än herrLange gjort i sitt anförande . () kort genmäle: Jag måste ha uttryckt mig oklart, fastän jaghar svårt att inse det när jag ser på mitt manuskript och på de stolpar jag hade.Det borde ha framgått att mitt huvudmotiv för att inte vara med om atttiUstyrka bifaU tUl dessa motioner var precis det motiv som och som han ansåg vara en av de väsentliga sakerna, nämligen hurman skall gagna en avspänning mellan de två delarna av , Hur skall manpå aUra bästa sätt gagna avspänningen i i dess helhet? Eftersom jag,liksom , inte tror att det bästa är att nu erkänna har vipå den punkten såvitt jag förstår helt identiska meningar. Jag tycker det är väldigt skojigt om jag får använda detuttrycket -att diskutera med , men på den här punkten är jag ledsenatt behöva säga att vi har sammanfallande meningar. Vi får väl försöka hittanågot annat som är kvar att vara oense om, så kanske vi kan fåen verklig debatt. Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska republiken m. m. HerrLANGE (s) kort genmäle: Jag är väldigt glad åt att sägeratt han är helt ense med mig; jag önskar att han hade uttryckt det Uka klart isitt första anförande, men jag tänker inte fortsätta debatten med honom på denpunkten. Då fanns det emellertid ingen anledning för honom att säga att han såväl förstod dem som hade framfört önskemålen i motionerna. Men jag bortserhärifrån; jag vUl som sagt inte inleda en dialog med på det härstadiet. Jag kanske uttryckte mig iUa, , när jag sadeatt återföreningen för många utomstående kan synas väldigt avlägsen och såfjärran att den inte kan påverka våra politiska ståndpunktstaganden. Men kanherr bestrida att så till vida är detta en realitet, att hoppet däromlever i människornas hjärtan i inte i ett och annat hjärta utan ihjärtan hos en överväldigande majoritet? Annars skulle inte Berlinmurenbehövas. Det är ett uttalande som jag anser mig kunna stå för. Min fråga tUl var ju om han viU ge upp allthopp om att dessa människor någonsin skall få sin längtan uppfylld. Menar hanatt vi skall negligera den? Det är inte något uttalande från urtiden, herrBengtson. Jag tror att den situationen aUtiämt existerar. Det finns dessutom idagsläget mycket aktueUa händelser som gör att ett erkännande av Östtysklandsäkerligen skulle minska chanserna att nå en avspänning som kanhända kan förade tyska folken närmare varandra även om de inte förenas. Upprättande av diplomatiska förbindelser med Tyskademokratiska republiken m. m. i (c) kort genmäle: Jag skaU inte heller ge mig in på någonomfattande polemik med , även om jag tror att hans någotkänsloladdade anförande inte gagnar denna debatt den bör föras i ett lugnaretonläge. Jag vill dock kommentera en sak. sade att vihar ansett att vi inte har något särskilt ansvar för gränserna från andravärldskriget. Jag tror att det är väsentligt att vi känner ansvar för den delav världen där vi lever. Det är detta som frågan gäUer. Sedan kan vi ha olikaåsikter om på vilket sätt vi bäst gagnar en avspänning i denna del av världen,men jag antar att vi är överens om att vi inte nu har de normala, avspändaförhållanden som vi alla önskar. Jag tycker också att bör säga sin åsikt iinternationella sammanhang i väsentliga frågor utan att vi fördenskull jagåterknyter tUl ett uttryck som använde behöver framstå somstorsvenskar. Vi behöver inte överskatta vår egen betydelse, men fördenskullskall vi inte låta bli att säga vår mening, också om den östtyska totalitäraregimens mindre vackra sidor. Men det är inte detta som det nu är fråga om, utandet gäller att ta ett steg på vägen mot en normalisering av . Jag har inte haft något att göra medutformningen av utrikesutskottets betänkande på den här punkten och tänker inteheUer närmare kommentera dess formuleringar. Men av några inlägg tidigare idebatten har det förefallit mig som om det föreligger vissa missförstånd om denfaktiska situationen, vUka det kanske är angeläget att försöka undanröja. i beskrev situationenungefär på det sättet att har ett slags långsiktigtförhandlingsbehov, i syfte att sä småningom få tiU stånd en tysk återföreningoch en definitiv lösning av Berlinfrågan, och att å sin sida ickerimligen bara kan sitta och vänta på att sådana kontinuerliga förhandlingar,som han talade om, skulle leda till någon sorts resultat. Men det är ju intedessa kontinuerliga och långsiktiga förhandlingar som det är fråga om i detaktuella sammanhanget. har redan med all rätt understrukit attåterföreningstanken naturligtvis lever på väldigt många håll, inte minst iÖsttyskland, men den västtyska regeringen vet mycket väl att detta är ett såavlägset perspektiv att man är klart inställd på att finna en lösning av demera akuta problemen som i sin tur skulle vara ägnad att bidra tUl en regleringdels av förhållandet meUan de två tyska staterna, dels av dessa två statersrelationer tUl omvärlden. Vad som där skett är ju inte att förbundskanslerBrandt har ställt några långtgående krav på BerUnmurens rasering. Hans önskemålär i själva verket utomordentligt måttfulla. Han och hans regering accepterar iallt väsentligt den aktuella situationen, men de vill ha vissa ting reglerade.Och en av de verkligt ömtåliga och centrala punkterna är frågan om att iframtiden få garantier mot störningar av tiUfartsvägar tUlVästberlin. Det vet väl ändå allesammans att detta, som i och för sig kanförefalla att vara en detaljfråga, i själva verket ärett problem av stor betydelse för stabUitet över huvud taget.Störningar av trafiken tUl har två gånger under efterkrigstidenutlöst synnerligen aUvarliga internationeUa kriser: dels medden första blockaden mot , dels förhandlingsskedet 19581961 somutmynnade i BerUnmurens tUlkomst. Det förefaller mig inte för mycket sagt attdet är ett europeiskt och därmed också svenskt intresse att detta orosmoment ommöjligt blir undanröjt. Det är väl inte så förfärligt mycket begärt av denvästtyska regeringen när den önskar en klarare och tydUgare och bestämdareordning på denna speciella punkt. Om man vidare betraktar den aktuella situationen, är detinte heller så att i dessa speciella frågor avståndet mellan parterna skullevara så stort att man ovUlkorligen måste räkna med synnerligen långvarigaförhandlingar. Efter vad som har blivit känt i offentligheten är distansenmellan de västtyska och de sovjetiska ståndpunkterna i varje fall icke störreän att det med ett visst mått av resonlighet på ömse sidor borde vara möjligtatt komma fram tUl en uppgörelse i en ganska nära framtid. Man kan befara attdet finns krafter både på västsidan och på östsidan, både i och iÖsttyskland för att icke tala om de stormakter med vilka de är förbundna som gärna skulle vilja sabotera en sådan uppgörelse.