prot · FU0981 · 1971-12-31 00:00:00 — Men det gäller också att få dem att gåpå sådana tider och till sådana områden att trafUcen bäst betjänar invånarna detta för att ge dem en ännu bättre service än om bussarna går visserligenefter tidtabell men icke på tider som passar de resande. Jag tänker närmast pådem som behöver åka till lasarett för att besöka anhöriga och liknande fall. Jag vUl självfallet inte mena att jag har en lösning påhela frågan i min hand, men jag tror ändå att de åtgärder jag har skisserat härskulle kunna medverka till att SJ:s underskott i någon mån kunde eUmineras.Därvidlag behöver vi alla hjälpa tUl och inte stå i något motsatsförhållandetUl varandra. Det gäller för oss alla att samarbeta här. Tyvärr kan jag inte ge någon lösning på problemet ;jag är inte så orienterad om situationen där. Men hur det är i vårt sydöstrahörn av fastlandet känner jag bättre tiU, och jag är beredd att tala medkommunikationsministern om vilka konkreta åtgärder jag kan föreslå för att vidär skall kunna åstadkomma ett bättre sakernas tUlstånd. Ang. viss utmstning av militära flygplatser som används iden reguljära civila luftfarten Överläggningenvar härmed slutad. viss utrustning av miUtära flygplatser som används i den reguljära civilaluftfarten Herr kommunikationsministern erhöll ordet för attbesvara i (s) framstäUda InterpeUation, nrIII, och anförde: i har frågat vilka åtgärder jag Ang. viss utivstning av militära flygplatser som användsi den reguljära civila luftfarten ämnarvidta för att påskynda utrustningen av de militära flygplatser som används fördet reguljära civila flyget med instrumentlandningssystemet . Som framgår av interpeUationen är de åsyftadeflygplatserna utrustade med ett annat precisionsinflygningssystem,nämligen s. k. PAR (Precision Approach Radar). a.att detta system "ej medfört förväntad eller godtagbar effektivitet medåtföljande negativa konsekvenser för punktlighet och regularitet itrafiken". EnUgt skall vidare "tUlbud tUl olyckor haförekommit som med stor sannolikhet kunnat undvikas om varit installerat istället för PAR-systemet". De två här nämnda landningssystemen bygger på helt oUkateknik. PAR-systemet baseras på radarteknik och innebär att flygplanets lägeunder inflygning presenteras på en radarskärm. Läget observeras av en särskildradartrafikledare som med kurs- och höjdinstruktioner samtavståndsinformationer - leder flygföraren in på rätt inflygningskurs ochgUdbana tUl flygplatsen. ILS-systemet däremot bygger på radioteknik. Radiosignalersänds ut från antenner på flygplatsen i form av en riktningsstråle och engUdbanestråle, vUka fångas upp av mottagare i flygplanet. På ett särskUtinstrument kan flygföraren direkt avläsa flygplanets läge i förhållande tillriktningsstråle och gUdbanestråle. Radiosignaler vid vissa punkter iriktningsstrålen ger dessutom avståndsinformationer. Både och är godkända för civU flygtrafik. harnormerats av den internationella civila luftfartsorganisationen, , somprimärsystem för precisionsinflygning i civil flygtrafik. PAR harspecificerats och normerats av som alternativ till . Civilflyget föredrar ILS-systemet. Detta hänger framförallt samman med dess precision, tUlförlitUghet och kapacitet samt möjlighetenatt utveckla det för automatinflygning och automatlandning, vilket bUr ettalltmer uttalat önskemål i och med att de moderna, komplicerade och storajetflygplanen utvecklas. För flygplatshållaren är emellertid problemet att ILSär förhållandevis kostsamt att anlägga och driva. Det militära bruket av PAR hänger närmast samman medflygplanstekniska och operationella förhållanden, specifika för den mUitäraverksamheten. Utbyggnaden av ILS-systemet på de s. k.primärflygplatserna har skett för att under beaktande av de ekonomiskaförutsättningarna för anläggningarna - öka trafikregulariteten. Så har skett påsamtliga luftfartsverkets trafikflygplatser, men inte på de med reguljärt flygtrafikerade flottiljflygplatserna eftersom där funnits tUlgång tUl PAR, vilketmedfört tUlfredsstäUande om än något sämre regularitet än med . Den någotsämre trafikregulariteten beror på att flygvapnets PAR inte tiU aUa delar nårupp tUl ICAO-specifikationen, varför luftfartsinspektionen i kompenserandesyfte föreskrivit högre väderminima. Det är viktigt att i det här sammanhanget erinra om attanvändningen av eller PAR är en regularitetsfråga och inte ensäkerhetsfråga. Med anledning av påstående om att tillbud tUlolyckor skulle ha förekommitsom med stor sannolikhet kunnat undvikas om varit installerat i stället förPAR får jag därför upplysa att något sådant fall inte är bekant vare sig förmig eller för luftfartsverket. Den fortsatta utbyggnaden av på de statUgaprimärflygplatserna kommer att ske efter huvudsakligen följande huvudlinjer,som jag här anger utan inbördes prioritering. Medreguljärt flyg trafikerade flottiljflygplatser förses med . Vissaav de större flygplatserna utrustas med , kategori II, som bl. a. tillåterlägre minima och därmed ger bättre trafikregularitet. Vissaflygplatser förses med för mer än en inflygningsriktning. Som hittUls kommer prioriteringen att ske med utgångspunkt i trafikutvecklingoch trafikregularitetsbehov samt ekonomiska förutsättningar. Avslutningsvis vUl jag nämna att tekniska innovationer såsmåningom förhoppningsvis möjliggör precisionsinflygningshjälpmedel som är bUligarei inköp och drift och som är mindre terrängkänsliga än utan att avkall görspå precision och säkerhet. UtveckUngen härvidlag bevakas noga avluftfartsverket. Ang. viss utmstning av militära flygplatser som används iden reguljära civila luftfarten HenKARLSSON i (s): Jag ber att få tacka kommunikationsministernför svaret på min interpeUation. Svaret kom snabbt och är i sitt innehållpositivt tUl interpeUationen, som gällde åtgärder för att utrusta mUitäraflygplatser, vilka används för det reguljära civUa flyget, med . Det civila flygets betydelse ur kommunikationssynpunkt harökat mycket kraftigt . Det gäller såväl fraktbefordran somframför allt persontrafiken. För inrikesflygets vidkommande räknar 1963 årsluftfartsutredning med en årlig ökning i genomsnitt av . Prognosengrundar sig på bl. bestånd av flygplatser. Ar 1965 utgjorde antaletavresande passagerare i inrikesUnjefart 741 578, och antalet beräknas år 1975bli 1 300 000. Denna kraftiga utveckling av inrikesflyget stäUer givetvis storakrav på regulariteten och punktligheten i trafiken. Enligt kommunikationsministerns svar har samtligaluftfartsverkets trafikflygplatser utrustats med ILS-systemet men inte demilitära flygplatser som användes av civilflyget eftersom man där har tUlgångtUl PAR-systemet. Detta system innebär en sämre regularitet i trafiken, medstörningar och förseningar som självfallet blir mer märkbara vid en ökandetrafik. Sådana störningar och förseningar kan tUl viss del elimineras genominförande av . Jag hade i min interpeUation angivit att utrustningen medILS inte bara är en fråga om förbättrad regularitet och punktUghet utan ocksåen fråga om säkerhet. Kommunikationsministern säger i sitt svar attanvändningen av eller PAR inte är en säkerhetsfråga utan enregularitetsfråga. Ja, därom kan man naturligtvis ha skilda uppfattningar. Menbland flygarna har man den uppfattningen att i betydande grad ökarsäkerheten vid landningen. Kommunikationsministern har uppställt tre huvudlinjer förutbyggnad av , utan någon Inbördes prioritering, och de tre huvudUnjerna ärföljande: Ang. genomförandet av beslut om gymnasieskolan "-Med reguljärt flyg trafikerade flottiljflygplatser förses med . - Vissa av de större flygplatserna utrustas med ,kategori II, som bl. a. tUlåter lägre minima och därmed ger bättre trafikregularitet. - Vissaflygplatser förses med för mer än en inflygningsrUctning." Med det svar som kommunikationsministern lämnat förutsätter jag att de härberörda militära flygplatserna, mot bakgrund av den ökande civUa trafiken pådessa, kommer att utrustas med så skyndsamt som möjligt. Jag ber att än en gång få tacka för det positivasvaret på min interpeUation. Överläggningenvar härmed slutad. genomförandet av beslut om gymnasieskolan Herr utbUdningsministern ordet för att besvara () framställdainterpeUation, nr 80, och anförde: har frågat mig, om jag är bereddvidta sådana åtgärder att genomförandet av beslut angåendegymnasieskolan icke medför ett undandragande av möjligheterna tUl gymnasialutbUdning på sådana orter där sådan utbUdning fungerat väl och svararmot ett behov och där en överflyttning av befintlig utbildning dels innebär ettförslösande av statliga och kommunala investeringar i skolbyggnader, dels fåren negativ lokaliseringseffekt. Jag vill först erinra om vad jag anfört i denna fråga iriksdagens andra kammare . föreUgger sedan en längretid organisationsbeslut. Valen tUl gymnasieskolans linjeroch specialkurser har slutförts. nu föreliggande beslut rörandegymnasieskolans organisation för /72 innebär enligt vad jag erfariti allt väsentligt att föregående läsårs utbUdningar inom yrkesskolan översattstill motsvarande studievägar inom gymnasieskolan. Jämförelsevis småförändringar har behövt vidtagas beträffande lokaliseringen och dimensioneringen.Heltidsutbildningen i den primärkommunala yrkesskolan beräknas enligtskolöverstyrelsen bli avvecklad i 17 kommuner. Antalet elevplatser i dessakommuner uppgick /71 tUl 438, varav dock stod outnyttjade.Det totala antalet elevplatser i yrkesskolans årskurs 1 var i runt tal 35 000.Organisationen har vidare i överstyrelsens organisationsbeslut minskats i vissaav de 106 kommuner som 1971/72 kommer att anordna endast yrkesinriktadutbildning inom gymnasieskolan. Denna minskning berör främst utbUdning för kontor,hemteknik och vård och sammanhänger tUl stor del med omläggningen av den starktexpanderade vårdutbUdningen. Vissa kommuner har anfört besvär över överstyrelsensorganisationsbeslut. Dessa prövas av Kungl. Maj;t. Jag vUl slutligen framhålla att planeringen förgymnasieskolan måste syfta till en avvägning mellan å ena sidan mera lokaltförankrade önskemål om bibehållande av nuvarande service på skolans område ochå andra sidan strävan att för en hel region förbättra eller i varje faU trots vikandeelevunderlag bibehålla utbudet av utbUdningar. Jag ber att få tacka utbUdningsministern för hans svar. Det är säkert riktigt uppifrån sett frånutbUdningsministerns och utsiktspunkt att jämförelsevissmå förändringar har vidtagits beträffande lokalisering och dimensionering.Från lokala utgångspunkter kan det dock vara fråga om genomgripandeförändringar. I försvinner en husmoders- och yrkesskola och därmedenligt uppgift i skatteintäkter. I minskarklassantalet kraftigt, och kommunen oroar sig för de stora investeringar som sånyligen har gjorts i skollokaler. har samma problem. I får ungdomarinte slutföra sin utbildning i hemorten utan tvingas fara tUl ochHaparanda. Flera exempel från oUka delar av landet kan anföras. Förändringarnaberör totalt ett 80-tal kommuner. Det är uppenbart att i sittorganisationsbeslut utgår från önskvärdheten att bereda elever ett sårikhaltigt urval av utbildningsvägar som möjligt. Likaså är det klart att detfrån myndighetens sida förefaller nödvändigt att ta hänsyn tUl det vikandeelevunderlaget på många orter och s. k. ekonomiska realiteter. Men det kanenligt min mening ifrågasättas om man tillräckligt har beaktat sådana omständighetersom regionala och lokala instanser för fram utifrån sina mera direktaerfarenheter av vad det handlar om. i anför i ettyttrande tUl följande, som jag tyckerär ett talande exempel på hur olika bedömningarna kan vara: "Den 3-åriga bil- och traktormekanikerutbUdningen iJärpen har inte varit attraktiv sedan i stort samma målsättning kunnat uppnåsgenom 2-årig UtbUdning på de platser som fått starta 2-årigfordonsmekaniker-utbildning. ansökte kommunom att få inrätta en sådan kurs i tUlstyrkte, menframställningen avslogs av SÖ. Även senare framstäUningar i samma fråga haravslagits. Innevarande läsår har inga elever tagits in i åk I av den 3-årigabU- och traktormekanikerutbUdningen. Om inga nya medgivanden lämnas, återstårav mekanisk utbUdning i /72 endast ett fätal elever i åk3." De lokala synpunkterna på effekten på elevers studiehåg avlånga resvägar, på effekten på utflyttningen och på den kommunala ekonomin avindragningar av utbUdningsmöjligheter, bör kanske tiUmätas större tyngd än vadsom nu är fallet. Man skulle säkerUgen då finna flera utvägar att bevara ochrent av utveckla skolor utanför gymnasieorterna. Den väg man nu ofta väljer attuppskjuta den som man ser det nödvändiga avvecklingen är att inrättaspecialkurser. Är det inte risk för att man därmed i realiteten ger eleverna isådana kurser sämre utbUdning än kamraterna på gymnasieorten och attutvecklingen påskyndas därför att elevtUlströmningen på grund härav snabbtminskar? Om man nu skulle välja att t. ex. ändraupptagningsområdena för dessa aweckUngshotade skolor så att elevunderlagetbreddades eUer att inte låsa vårdutbildningen så hårt tUl gymnasieorterna, blirväl utbUdningen mera resurskrävande? Om man ser tUl helheten och tar med ibUden kommunala investeringar i aweckUngsorter, nyinvesteringar i centralor- Ang. genomförandet av beslut om gymnasieskolan Ang. genomförandet av beslut om gymnasieskolan tema förskolanläggningar och kanske också elevhem, elevernas reskost-nåder och dyUkt,är det kanske inte så säkert att det uppstår någon vinst utan snarare enförlust. Om centraUseringen av utbUdningen därtUl har negativ lokaliseringseffekt,kan förlusten bli än större. I beslut , som innebar att reformen skullegenomföras successivt och mjukt, torde sådana överväganden ha spelat en storroU. Vi vet för Utet om effekterna för att inte fortfarande stå fast vid attdet är klokast att skynda långsamt. har i samband medbeslutet om gymnasieskolans organisation påpekat att den totalaUtbUdningskapaciteten i en region bibehållits, men det måste väl ha storbetydelse var inom regionen man förlägger utbUdningsmöjligheterna. Ecklesiastikminister kärnfuUa yttrande i debattenom gymnasieskolan 1964 uttrycker väl hur man enligt min mening fortfarande börse på den här viktiga frågan: "Det är naturligtvis ingen vettig människasom t. ex. leker med tanken att rasera en yrkesskola därför att den i dagligger på en ort som inte kan få fackskola eller gymnasium. Så kan inte enskolplanering gå ttiU." Det är åtgärder för att förhindra ett sådant aUtför snabbtraserande av yrkesskolor utanför gymnasieorterna som jag efterlyst i min fråga.Det är givetvis känsliga avvägningar som här måste göras, och jag hoppas attutbildningsministern noga följer sätt att omsätta denbeslutade reformen I praktisk verklighet. började med några reflexioner omhur ett problem kan te sig som hon uttryckte det uppifrån sett. Jag troratt jag efter att ha haft mellan 12 och 15 uppvaktningar om de här problemenav representanter från de berörda orterna och efter att själv ha besökt ettflertal av dem och också fått tUlfälle att se en del av de skolbyggnader detgäller har fått en rätt god inblick i hur problemen upplevs av de människorsom är direkt berörda. Tyvärr är det kanske Inte riktigt så enkelt som i sitt Inlägg. Det är nämligen ofta så att den lokala opinionen ärstarkt spUttrad. Man har å ena sidan den ort som har yrkesutbildning för närvarandeoch som viU behålla den eller helst få den förvandlad tUl linje och å andrasidan den ort som ligger en bit därifrån och som argumenterar för att den ortenmåste tiU varje pris ha m detta underlag, om den skall kunna erbjuda ungdomen iområdet ett tillfredsställande linjeval. Det är i det här dilemmat, där detaUtså inte finns någon enhetlig lokal opinion utan den är splittrad, somskolöverstyrelsen och utbUdningsdepartementet i sista hand måste försöka fattabeslut som - jag skall gärna erkänna det är mycket svåra. Jag meddelade i mitt svar att vi har detta underberedning. TUl slut blir det naturUgtvis så, att vi från de principieUariktlinjer som har varit uppdragna, där vi vill ge så goda chanser tUl linjevalsom möjligt men där vi också sagt oss ha förståelse för önskemålen om att påicke-g-orter kunna fortsätta med yrkesutbUdning måste försöka låta förnuftetråda. Det är väl som har kommit in och vädjat attdet skall bU ett stort spelrum för förnuftet. Jag kan lova att jag i mån av förmåga skall försöka använda mitt förnuft för att få praktiska och förnuftigalösningar när vi skall fatta de slutliga besluten. Jag vill varmt tacka för det löfte jag fick. Överläggningen var härmed slutad. Ang. vidareutbildningen i intensiwård för sjuksköterskor vidareutbildningen i intensiwård för sjuksköterskor Herr utbildningsministern ordet för att besvara (vpk) framställdainterpeUation, nr 86, tUl herr socialministern, och anförde: har frågat chefen försocialdepartementet om han vill medverka till en utökad intagning avsjuksköterskor till vidareutbildning för intensiwård så att denna anpassas tUlintensivvårds-avdelningarnas personalbehov samt om han är beredd att medverkatiU att sjuksköterskor med tidigare studiegång beredes möjUghet att genomgåenbart andra terminen av vidareutbildningen i intensiwård dels i fall dåspecialutbUdning erhålUts i medicinsk och/eller kirurgisk sjukvård, dels i falldå sjuksköterskor genomgått den nya gmndutbUdningen efter fullgörandet av härnämnd vidareutbUdning. InterpeUationen har överlämnats tUl mig för besvarande. Det ankommer på att besluta omdimensioneringen av vidareutbildningen av sjuksköterskor. Planeringen avutbUdningen sker i fortlöpande kontakt med de för sjukvården ansvariga. Därvidutgör personalbehovet inom sjukvården en självklar utgångspunkt för bedömningarna.Möjligheterna att realisera det önskvärda utbUdningsprogram-met får sedanbedömas mot bakgrunden av tUlgängUga resurser i fråga om praktikplatser m. m. När det gäller tillträde tUl vidareutbUdningen vill jagframhålla, att Kungl. Maj:t är 1968 uppdrog åt att övervägaoch inkomma med förslag om i vUken utsträckning sjuksköterskor med utbildningenligt äldre studiegång kunde få tillträde till den nya vidareutbildningen. Iavvaktan på resultatet av övervägandena har erhållitbemyndigande att efter samråd med , arbetsmarknadsstyrelsen.Svenska landstingsförbundet och medge sjuksköterskormed äldre studiegång tillträde till vidareutbildning under /70och 1970/71, i mån av behov av sjuksköterskor med viss specialisering ochtillgång till praktikplatser. Maj:t har meddelat beslut angåendeförlängning av nämnda bemyndigande att gälla även . Huruvida sjuksköterskor med vidareutbUdning i medicinskoch/eller kirurgisk sjukvård skall få tUlträde tUl vidareutbUdning iintensiwård bör avgöras från fall till fall. Enligt den överenskommelse som träffadesvid omläggningen av sjuksköterskeutbildningen kan på begränsadeavsnitt av en vidareutbildningslinje tas in sjuksköterska, som redan 2 protokoU 1971. Ang. vidareutbildningen i intensivvård för sjuksköterskor genomgåttvidareutbUdning på annan linje. a. med hänsyn tUl det stora behovet avpraktikplatser för olika slag av utbildningar inom vårdområdet anser jag attdenna möjlighet tUl vidareutbUdning på mer än en linje bör utnyttjasrestriktivt. (vpk): Jag ber att få tacka utbildningsministern försvaret på min interpeUation. Svaret på min första fråga om dimensioneringen avpersonalstyrkan efter intensiwårdsavdelningarnas behov fattar jag så, attregeringen inte är särskilt intresserad av den frågan. I den statistik sorn jagfått ta del av redovisas tyvärr ej vidareutbildningslinjerna i intensivvård,anestesi och operationssjukvård separat. Jag skaU nu på kammarens interna TV söka visa en enkeluppställning av fakta rörande bristen på kvalificerade sjuksköterskor inomnågra utbUdningslinjer. Med denna bUd med rubriken avsjuksköterskor på de tre linjerna intensivvård, anestesi- och operationssjukvårdvUl jag klargöra behovet av och tillgången på sjuksköterskor med dessavidareutbUdningar. Stapeln längst till vänster visar att vi har ett behov av525 sjuksköterskor, som skall skaffa sig dessa två terminer långavidareutbUdningar. Nästa stapel visar att det finns beslut om att utbUda 330sjuksköterskor under /71. Stapeln längst till höger visar årlig brist inomsjukvården på sjuksköterskor med denna utbUdning. Med nuvarande utbUdningsdimen-sioneringökar således bristen inom dessa tre vidareutbildningslinjer med ca 200 per år.Tyvärr redovisas den statistik som rör dessa tre vidareutbildningslinjer nästanalltid tillsammantagen. De detaljsiffror, som rör intensiwården, pekar då påatt bristen inom intensiwården är större än inom de linjer, som redovisastUlsammans med intensiwården. Ett exempel, som upplysningstjänststår för, visar att för , dvs. de fem sydligaste länen, harunder 1970 intagits åtta sjuksköterskor till vidareutbUdning i intensivvård.Det motsvarar ungefär ett centrallasaretts behov. Min konkreta fråga efter denna redovisning blir: Vilkaåtgärder avser regeringen att vidtaga för att eliminera denna bristsituationinom redovisade vidareutbildningslinjer? Som jag meddelade redan i mitt första svar harde två berörda verken, och , uppdraget attsamverka för att bedöma utbUdningsbehovet, och har sedan försin del att försöka uppfyUa detta behov. Så har också kunnat ske. Man har haften samstämmighet tidigare, men har - som ocksåinterpellanten redovisade här - konstaterat en kraftig ökning av behovet avplatser. För det här året, som vi nu diskuterar, uppstår tyvärr en diskrepansmellan vad man har kommit fram till som ett önskvärt behov och vadskolöverstyrelsen har ansett sig kunna prestera i form av utbUdningsplatser.Efter kontakt med sjukvårds- huvudmännenhar det visat sig att det framför allt är på praktiksidan det brister. Det bliri och för sig en ökning men bara med ett par platser. Jag har emeUertid erfaritatt man för /73 räknar med att kunna få fram ytterligarepraktikplatser, och därmed kan man också öka kapaciteten på utbildningssidan. Det är möjligt att det också kan finnas något alternativtUl den nuvarande utbildningen, som man i det här pressade läget skulle kunnaanvända för att ytterligare öka antalet platser. Det är alltså inte så att regeringen är ointresserad avden här frågan. Två verk har i uppdrag att försöka klara problemet, och jag ärövertygad om att kommer att göra allt för att öka kapacitetennu när man konstaterat att en sådan ökning är önskvärd, om den medicinskavården på viktiga avsnitt skall fungera på ett tillfredsställande sätt. Ang. vidareutbildningen i intensiwård för sjuksköterskor FruNORDLANDER (vpk): Jag tackar för den ytterligare upplysning somhär har lämnats av utbildningsministern. Bristen på utbildad personal inom intensiwården är juingen ny företeelse. har vid upprepade tillfällenhos olika ansvariga instanser påtalat de ohållbara arbetsförhållanden som råderpå detta viktiga område inom sjukvården. har också i sitt svartUl bekräftat att de uppgifter som lämnats om den ökadebristen på vidareutbUdad personal inom intensivvården är riktiga.Socialstyrelsen har även i skrivelse tUl framhållitangelägenheten av att en översyn göres av vidareutbildningens dimensionering,varvid bl. a. operations-, anestesi- och intensiwårds-området bör beaktas medtanke på att man inom dessa områden har ett stort behov av specialutbUdadesjuksköterskor. Ingenting har emellertid hittUls hänt. Omstruktureringen inom sjukvården ställer ökade krav påsjuksköterskorna när det gäller ansvaret för arbetsledning och självständigtställningstagande. Utan att överdriva kan man väl säga att på en sjukavdelning,där intensiwård bedrivs och där frågan faktiskt gäller liv eUer död, blirarbetsuppgiften för sjuksköterskorna alltför krävande och påfrestande, särskiltom tiUräcklig utbildning inte finns för de arbetsuppgifter som här skallfullgöras inte minst med tanke på risken för felbehandling av patienter avuttröttad eller otUlräckligt utbildad personal, med de konsekvenser detta kanfå både för patienter och ansvariga sjuksköterskor. Ett av de områden för vilka situationen på utbUdningssidanförvärrats under /70 är intensivvården, vUket också framgår av vadsom förut sagts.