prot · FU098 · 1971-12-31 00:00:00 — Vi bör inte försöka åstadkomma en ytterUgare ökning avindustrUnves-teringarna genom genereUa lättnader i den ekonomiska politiken.Priset skulle alltför lätt bli en ökning av efterfrägeirycket vilken skuUeäventyra den ekonomiska stabiUteen. Tvärtom skärps finanspolitiken. Staten drarsig ytterligaire tUlbaka från lånemarknaden. Dess finansiella sparande ökarkraftigt delta och påföljande är. Lättnader i kreditpolitiken bör i förstammmet sättas in punktvis på områden där de största effekterna finns att nå. Det är i detta mönster man bör betrakta den nu framlagdabudgeten. Industrin får ett särskilt investeringsavdrag på tioprocent. En selektiv kreiditpoUtik kan bedrivas med Investeringsbanken,Industrikredit, Företagskredit och Exportkredit som instmment. Samma syfte harriksbankens; överenskommelse med affärsbankerna om kreditgivningen. Inom ra:[nen för en aUmänt sett stram ekonomisk politikvUl vi således skapa finansiellt utrymme för en ökning avindustrUnvesteringarna. Det är därvid fiåga om en långsiktig inriktning av denekonomiska politiken. Det är den ena sidan av bilden. I det nuvarandeutvecklingsskedet finns goda skäl att ge särskilt företräde åt den industriellautbyggnaden. I det nuvarande utvecklingsskedet finns det särskildanledning att imikta reformarbetet på produktionsUvets villkor på människansStäUning i arbetsUvet. Det är den andra sidan av bUden. Man bygger inte upp slagkraften hos exportindustrin ellernågon annan industri enbart genom att skaffa pengar tUl nya maskiner, lokaleroch byggnader, även om det är viktigt nog. Det räcker inte med att tUlförsäkraaktieägare och kapitalplacerare en rimlig avkastning på deras insatta medel.Det avgörande blir tUl sist människornas arbetsinsatser, deras vUja att ställasin arbetskraft tiU förfogande och göra en fullvärdig insats. Om det industriellaarbetet medför en ständig känsla av oro för att bU bortrationaliserad,hälsovådliga arbetsplatser, kvardröjande sociala skUlnader, omframtidsperspektivet för den enskilde saknar avancemangsmöjligheter och istället iimebär sjunkande förtjänst , då kommer människornaatt dra sig för att arbeta i den industriella produktionen. Då kommer det inteatt finnas folk bakom de nya maskiner och i de nya lokaler som man vUl byggaupp. Min avsikt är inte att teckna en alltför mörk bUd avdagsläget i dessa avseenden. Jämfört med hur det var förr och jämfört med hurdet är snart sagt i varie annat land råder bra förhåUanden i påenskUda arbetsplatser har man i olika avseenden hunnit mycket långt. Men detfinns ändå tiUräckligt mycket av uppenbara brister och av berättigat missnöjeför att hävda att arbetslivets problem bör stå i förgrunden för reformarbetetunder . När jag som utbildningsministerpresenterade den nya reformen för yrkesutbildningen framförde jag minövertygelse om att vi kommer att uppleva det praktiskayrkesarbetets renässans både när det gäller de konkreta vUlkoren och när detgäller värderingen av olika arbetsinsatser. Bakom den övertygelsen låg såvälhandfasta ekonomiska överväganden som en värdering av det socialt önskvärda.Snabbt är vi där. Industrin står där med sitt akuta arbetskraftsbehov.Människornas idéer rör sig bort från gamla konservativa klassfördomartUl en positiv syn på social utjämning såsom en självklarhet i ett moderntdynamiskt samhäUe. Det gäUer för oss att sä förändra samhällsstrukturen attdenna strävan kan förverkligas som vi ser tiU att inte nya klyftoruppstår. har vi på det politiska ochfackliga området arbetat hårt för social utjämning och en större jämlikhet.Resultaten är ju påtagUga framför allt på de områden där samhällets direktainsatser är avgörande, nämligen i fråga om utbUdning, pensioner, sjukvård,bostäder etc. Att vi trots dessa väldiga ansträngningar Ukväl inte har nåttlängre beror väsentUgen pä att marknadskrafterna har verkat i motsatt riktning.Dessa krafter har så att säga blåst i ansiktet på dem som har arbetat förjämlikhet. kan läget bU ett annat. Det är möjligt attmarknadskrafterna kommer att i väsentliga avseenden blåsa medi strävandena för social utjämning. De sociala ambitionerna och dessamarknadskrafter kommer kanske att vara mera samstämda än förut. Det är alltsåen möjlighet och inte en säkerhet. Detta vore enligt min mening starktpositivt. Det gäller att se till att det inte uppstår nya klyftor,att det inte lever kvar ett läglöneträsk, grupper av utslagna och eftersattamänniskor. Det gamla klassamhället får inte leva upp i ny skepnad. Reformer pä arbetslivets område står i förgrunden för defackUga orgaiusationernas krav, i partikongressens beslut och i vårtvalprogram. Det har satt sin prägel på de reforminsatser som inom ett snävtekonomiskt utrymme har gjorts bäde och i årets budget. Jag behöver barahänvisa tiU de kraftiga satsningarna på arbetsmarknadspolitik, arbetsmiljö,förtidspension, sociala reformer osv. SamhäUets insatser är av avgörande betydelse, men vUl mannä det önskade målet krävs en positiv medverkan från industrin och de fackUgaorganisationerna. Det är en självklar följd av att vi har en blandekonomi ochatt vi har fria organisationer på arbetsmarknaden. De krav på medverkan i ett konstruktivt reformarbete somsamhäUet har anledning att ställa kan sammanfattas i sex punkter. Jag villunderstryka att de gäUer oavsett ägandeform, alltså beträffande såväl enskUdsom statlig och kooperativ industri. En ökad sysselsättning med särskild hänsyn tUlkvinnornas, de äldres och de handikappades problem. En jämnarefördelning av sysselsättningen i olika delar av landet. En utjänming iden sociala behandlingen av människor i arbetslivet. En förändringav arbetsmiljön tUl större trygghet och människovärde. En målmedvetenkamp mot förgiftningen och förstörelsen av vår yttre miljö. Ensträvan tiU medbestämmande och medinflytande i arbetslivet. Jag viU göra några kommentarer tUl dessa punkter. ningenuppger att det finns kanske 100 000 människor som önskar arbete på den svenskaarbetsmarknaden men som av olika skäl inte har kunnat beredas sysselsättning.Det är socialt orättfärdigt. Det innebär även ett slöseri med våra produktivaresurser. konstaterar att fler och fler äldreoch handikappade slås ut frän arbetsmarknaden. Industrin producerar inte baravaror, säger länsarbetsdirektörerna enligt tidningsreferat, utan den produceraräven handikappade. Visst gör samhället väldiga insatser. De 550 mUjonerkronorna i arbetsmarknadsanslag för äldre och handikappade gav den I oktober1970 sysselsättning tiU mer än 44 000 människor. höjs anslagen tUlsysselsättning för de äldre och handikappade med ytterligare 100 miljonerkronoir. 6 000 människor har fått del av det äldrestöd som inefördes är 1968.Flera tusen har fått den förtidspension som infördes . Det har konkretförändrat tUlvaron för hårt sUtna människor. Men det räcker inte att staten träder in som hjälpgumma iden teknologiska utvecklingens spär. Det är ett rimligt och med viss skärpaställt krav att företagen på ett positivt sätt skaU ta hand om sina äldremedarbetare, bereda arbetstUlfällen för dem som drabbats av handikapp, medverkatUl att bryta upp undersysselsättningen. Tre av skogslänen kunde redovisa enbefolkningsökning. Sysselsättningsläget i förbättrades påtagligt . RegionalpoU-tiken har utan tvivel haft effekt. träder det regionalpolitiska program som beslutade i kraft. Men vi måste vidare framåt. Berättigade krav kan därvidstäUas på den offentliga sektorn. De stora investeringarna i Norrbottensindustrier, utbyggnaden av det norrländska utbildningsväsendet, det förslag tiUutflyttning av statliga myndigheter som kommer i vär, är konkreta uttryck fören strävan att motsvara kraven. Men när av vår industri är privatägd, mästesamhäUets insatser nu tiU väsentUg del inriktas på att stimulera och påverkadenna industri till etablering i sysselsättrungssvaga regioner. Industrinsgensvar på dessa strävanden kommer att bli avgörande för om människornasförtroende för biandekonomin skall bevaras. Från en del håll kräver man att vi nu generellt skallfrisläppa investeringsfonderna det är i och för sig ett steg i rätt riktningatt herrar och tog bort storstadsregionerna. Men locka inteföretagen att tro på detta! Tala i stäUet om för de företag som harinvesteringsfonder att de kan använda dessa fonder nu för etablering i Norrlandoch i skogslänen. Där finns också människorna och arbetskraften. Vi mäs;te komma bort från i det moderna samhälletomotiverade skillnader i den sociala behandlingen av människor påarbetsplatserna. Detta är i hög grad en facklig förhandlingsfråga helt enkeltdärför att det är praktiskt och klokt att lösa den förhandlingsvägen. Men detfinns aU anlediung för samhällets representanter att klart redovisa sinprincipiella instäUning. I Kockumrapporten tiUfrågas en arbetare om han blivitskadad nägon gång. "Ingenting aUvarligt" svarar han. "Jagknäckte ett finger, har haft tre revben intryckta och en del småskavanker medbrännsår och sådant det har inte rört sig om några stora ting. "Kockumrapporten och andra undersökningar har givit en bUd av den svenskaverkligheten som länge varit aUtför undanskymd. Det kommer den inte längre attförbU. Tidningen frågarmig i sitt senaste nummer om jag accepterar ett samhälle, som ser så ut som densenaste statistiken på olycksfall i arbetet visar. Mitt svar är; Nej! VUlsamhället gå vidare framåt på detta område, frågar tidningen sedan. Mitt svarär: Ja! Arbetsmiljön måste bli ett stort reformområde. Men man måste komma Uiågatt arbetsmiljön och den yttre miljön hänger samman. Det är direkt och konkretså. Fåglar tystnade därför att de förgiftats av utsäde som betatsmed kvicksilver. Men hur många människor hade dessförinnanpå sina arbetsplatser skadats av detta kvicksUver? Dieldrin förbjöds när det upptäcktes att det skadadefisken. Det användes också i ylleindustrin. Hur många textUarbetare har på sinarbetsplats skadats av detta gift? Studiet av naturen leder oss tUlbaka tUl miljöer därmänniskor lever och arbetar. Så hör miljöpolitiken samman. Och glöm inte attmiljöpoUti-ken gäller något mycket mera än en önskvärd men stundom någotexklusiv naturvård. Det gäller människans grundläggande levnadsbetingelser.Det gäUer vardagens slit på arbetsplatser, i bostadsområden och stadssamhällen. Socialdemokratin utformade för en del år sedan ettmiljöprogram. Detta program är vi i färd med att genomföra. Internationelltsett svarar vi utan tvekan för en förnyelse på detta område, och Sverigebetraktas som ett förgångsland. Men det förestår oerhörda uppgifter för attföra det arbetet vidare. Vi är bara i början. SamhäUet måste, för att förhindraförgiftning, spela en mera aktiv roll i den tekniska och industrieUautvecklingen. Vi måste lösa miljöproblemen bl. a. genom att på olikasätt förstärka det demokratiska medinfiytandet i företagen genom att deanstäUda får större medbestämmande över sin miljö, i bostadsområdet genom attde boende får mera att säga tiU om, i den yttre miljön genom att samhälletsinflytande förstärks. Denna demokratisering är ett värde i sig. Debatten om företagsdemokrati kommer säkert att starktstimuleras när löntagarorganisationerna preciserar sin hållning.Socialdemokratin har i Kramforsrnanifestet sagt ifrån att vi är beredda attmedverka tUl att de fackliga kraven förverkligas. De krav vi har tagit upp har med social rättvisa att göra.Det är fråga om ett förverkligande av ett jämlikhetsprogram. De innebärsamtidigt ett verksamt medel att öka vår ekonomiska slagkraft. Däri liggeringen motsättning. Det är ett obestridligt faktum att drivkraften för densvenska reformpolitiken varit en strävan att skapa social rättfärdighet ochstörre trygghet. Den har varit en välståndsbildande kraft i detsvenska samhället. Den har stärkt vår internationeUa konkurrenskraft. Den erfarenheten gav oss 1930-talets krispoUtik, de storasociala reformema, från folkpensionen tUl ATP, arbetsmarknadspolitiken ochskolreformerna. Vi kommer säkert att göra samma erfarenhet när vi i praktikenfått genomföra den socialdemokratiska partikongressens beslut. Det ärgivetvis viktigt att man inte sträcker de sociala ambitionerna längre ände ekonomiska förutsättningarna medger. Det fär som alltid bli fräga om ett tålmodigt,långsiktigt reformarbete steg för steg. Strävan tUl social rättfärdighet ärframför allt fullt förenligt med, ja, förutsätter en omsorg omproduktionslivets viUkor. Slutsatiäen blir denna; Det är viktigt att vi somutvecklat industrUand ligger långt framme när det gäller förnyelse avproduktionen. Det är lika viktigt att vi ligger långt framme när det gällerförnyelse av människornas levnadsvillkor. Det är i sammansmältningen av dessabåda strävanden vi har att söka vår framtid. Det räcker emeUertid inte att stat och kommun genomförsociala reformer, att samhället träder in när teknisk och ekonomisk förändringhårt drabbat enskilda människor; det behövs också en aktiv näringspolitik. Steg för steg har vi byggt uppinstrumenten för näringspolitiken. Delvis har det skett under strid, men denpraktiska erfarenheten har som väntat i hög grad tystat stridslarmet. ex. inte att vi behöver riskera någon motion om avskaffande avInvesteringsbanken. Den har visat sitt värde. Det sade får vältolkas som moderata samlingspartiets definitiva kapitulation införInvesteringsbanken. De olika instrumenten på det industripolitiska området,den nya länsorganisationen, kommunindelningsreformen, den fysiskariksplane-rtngen, är delar i ett mönster som syftar tUl en bättre planering. Enökad planmässighet är en förutsättning för att vi skall kunna påverka utvecklingen,bestämma över vår egen framtid i demokratiska former. Vi är ännu alls inte färdiga. Men redan nu ger näringspoUtikenbättre möjligheter tUl överbUck, en slagkraftigare planering och en aktivareinsats från samhäUets sida. Det är tvåaspekter jag i detta sammanhang särskUt vUl betona. Vi behöver en bättre samordning av utbyggnadsplanerna.Behovet därav är klart dokumenterat bl. a. i den näringspolitiska rapporten ochi samarbetsutredningens förslag. Annars riskerar vi ett påtagligt slöseri medresurserna. Denna samplanering kan man bara uppnå genom att på oUka vägar vidgakontaktytorna, förstärka planeringsresurserna, bredda debatten. Vidare: Svenskt näringsliv står under de närmaste åreninför en rad besvärliga strukturproblem inom olika branscher. Skall de lösas påett sätt som värnar sysselsättningen och främjar de ekonomiska framstegen,erfordras utan tvekan en aktiv medverkan från samhäUets sida. Ett samarbetemellan samhäUet, industrin och de anställda bUr sannolikt under de närmasteåren näringspolitikens viktigaste arbetsfält. En näringspolitik med denna inriktning kommer att utsättasför angrepp. En del betraktar den som ett hot mot friheten, ett statensförkvävande grepp över det enskilda näringslivet. Andra vill tvärtom skUdra densom en gigantisk konspiration mellan staten och kapitalägama tUl förfång fördet arbetande folket. Båda synsätten är Uka felaktiga. Det finns ingenanledning att dölja de påtagliga intressemotsättningar som finns i det svenskasamhället, belysta senast i tidningen avslöjanden om de borgerliga partiernas överläggningar omedelbartefter valet med det privata näringslivet. Men skall detta land ha en chans atthävda sig som ett av de mest utvecklade samhällen som finns och framför alltkunna gå vidare framåt, då måste vi också kunna finna förnuftiga vägar attsamla krafterna i en gemensam satsning. Det är en linje som svensksocialdemokrati alltid följt. Den kommer vi att fortsätta. Det ekonomiska läget ålägger oss påtagligabegränsningar. Vi måste återstäUa balansen i våra affärer med utlandet. Det ärmycket riktigt ett ultimativt krav som ställer anspråk på beslutsamma åtgärderfrån statsmakternas sida. Vi måste hålla tUlbaka efterfrågetrycket i vår ekonomi.Det krävs en stram och återhållsam ekonomisk politik. Men minns därvid att vi iverkligheten har ett decentraliserat ekonomiskt system, där avgörandeekonomiska beslut träffas av enskUda företag, kommuner och landsting, avparterna på arbetsmarknaden och av de enskUda konsumenterna. Vi bör av egnas och andras erfarenheter ha lärt oss någotom betydelsen av men också om begränsningen i den ekonomiska poUtikensmöjligheter. När man i och för sig av goda skäl talar för en ökaddecentralisering, närdemokrati eller vUka ord man nu använder måste manvara medveten om att detta också med nödvändighet betyder en spridning avansvaret, en positiv medverkan av de parter som bär upp en blandad ekonomi. Detta är ofrånkomliga fakta. Men vi bör inte av problemoch svårigheter förhäxas tUl passivitet. Vi måste bemästra problemen genom enoffensiv, dynamisk politik som tar tUl vara den stora växtkraft och deutomordentliga möjligheter som detta samhäUe besitter. Denna tankegång liggertUl grund för de förslag som föreläggs årets riksdag. Den kommer att sätta sinprägel på det programarbete som bedrivs och intensivt kommer att fullföljasinom vår rörelse. Ett reformprogram med en sådan inriktning innebär att vifortsätter att arbeta inom ramen för biandekonomin. Det är självklart, menbehöver kanske understrykas inför alla uppjagade farhågor för plötsliga ochdrastiska förändringar som från tid tUl annan växer fram. Men det innebär ocksäen utveckling och en förstärkning av planekonomin. Det kommer obönhörligen attmedföra en förändring av maktförhållandena jag hoppas en fördjupaddemokratisering, en ökad delaktighet och ett ökande bestämmande för människornai de frågor, varav deras bärgning och deras framtid beror. Söker vi slå vakt om det oföränderliga, då kommer denobönhörliga förändringen att drabba oss med brutal styrka. Söker vi däremotstyra förändringen har vi möjlighet att leda den mot ökat inflytande och störretrygghet. Den blir fastare förankrad om den formas ut under demokratiskmedverkan, i en ständigt fortlöpande dialog i ett öppet samhälle. Ett reformprogram med denna inriktning vilar fast på dendemokratiska reformismens grund. Det välfärdssamhälle som byggts upp i värtland är visserligen ofärdigt, äimu fyllt av brister. Men det är på många sättunikt. Och det är orimligt att förneka de utomordentligt påtagUga resultat ,somnåtts för att förbättra vanliga människors trygghet och välfärd. Det finns ingen anledning att låta medvetandet om ännu ouppnäddamål undanskymma en känsla av stolthet över det som faktiskt uppnåtts. Det finns en konservativ kritik mot välfärdspolitiken, sompå sina håll i världen fatt karaktären av en reaktionär vind, som sökerförringa möjligheten att genom en konstruktiv reformpolitik förbättramänniskors vUlkor. Den bottnar säkert ofta i känslan av hot inför deuppoffringar som reformpolitiken kräver av de bättre ställda. Den satsar i frihetensmissbrukade namn på självhävdelse och egoism och riktar i grunden spjutspetsenmot den solidaritet och den förmåga tUl inlevelse i andra människors vUlkor somär reformismens kärna. Det finns en annan kritik mot välfärdssamhällets reformismsom förnekar framstegen, skUdrar förändring som försämring, fnysande avfärdardet tålmodiga demokratiska reformarbetet som betydelselöst. Denna kritik ärfången i sina egna slagords fördömelse. Den står handfallen inför vanligamänniskors vardagsproblem. Den är ocksä i grunden konservativ. Det finns egentUgen en sällsynt ohelig aUians meUan enreaktionär konservatism och en förment radikal anarkism. Den riktar sig mot demänga människornas organiserade samverkan, som i en demokrati är den enda säkragrunden för en förändring av samhället och av maktförhållandena. Näranarkister av olika varianter huserar med väldsteorier, som bara retar vanligtfolk, kan privUegiernas försvarare sova lugnt om natten i den män de inteväcks av sina egna barn förstås. Demokratin och reformismen tål mycket väl en öppen ochskoningslös kritik mot det bestående samhället. Därav kan man stundom mycketlära. Det kan bl. a. bidra tUl att förhindra att demokratin stelnar i sinaformer. Förutsättningen är att den behåller det grundläggande självförtroendesom erfarenheten bör ha givit; den demokratiska vägen att förändra samhällethar i praktiken nått bättre resultat än något annat samhäUs-system. Den hardessutom i all sin ofullkomlighet förmått slå vakt om märmiskornasvärdighet och frihet. TUl sist, herr talman; Man har talat en heldel om samförstånd och samlande lösningar. Och så har man riktat blickarna motsocialdemokratin. Det mäste vara en naturlig strävan för varje regering att nåen sä bred samling som möjligt kring sina förslag. Man bör kanske likväl varaaktsam om orden. Två regeringschefer har vid sitt tUlträde förklaratsom sin främsta ambition att samla nationen, företräda ett enat folk. Kortdärefter framstår just dessa båda länder som mer splittrade . Det ligger utan tvivel ett värde i samlande lösningar iSveriges riksdag. Det förutsätter en förmåga tUl öppenhet och hänsyn. Man skaUinte vara så svag ati: man låter prestige och futtiga smågräl stå i vägen fören uppgörelse, när denna är möjlig. Socialdemokratin kommer för sin del att förriksdagen lägga fram den politik som vi format ut efter en intensiv diskussioninom vär rörelse och som vi lagt fram för väljarna inför valet. Det blir sedanoppositionspartiernas sak att ta ställning. Erfarenheten fär visa hur långtsamförståndet sträcker sig. Det äremeUertid några ting jag skulle vilja framhålla. Jag vUl än en gång understryka att värt ekonomiska lägekräver fasthet och handlingskraft i politiken. En överbudspolitik som skullemedföra en försvagning av finanspolitiken kan endast leda tUl enpåspädning av inflationen eller tiU en åtstramning av kreditpolitiken somdrabbar den Önskade ökningen av industriinvesteringarna. Socialdemokratin kommeratt slå vakt om den pä kort sikt möjligen impopulära men på längre siktnödvändiga stramheten i den ekonomiska politiken. Vidare: Det parlamentariska läget kan erbjuda frestelsertUl taktiska manövrer, till ett spel med nålstinget som mål och endagsrubrikensom pris. Vinsten får dagsländans karaktär. Det kan däremot allvarligt skadarespekten för politiken bland medborgarna och därmed de demokratiska värden depolitiska partierna skaU värna. Samförstånd är icke enbart en fråga om partiernasställningstaganden i riksdag. Det är först och främst en fråga omsamförstånd meUan människorna ute i det svenska samhället, om deras önskemål,förhoppningar och drömmar. Om samförståndets pris är ett motstånd mot socialförändring, ett avståndstagande från möjligheten att genom en aktivreformpolitik förändra samhällsstrakturen efter människornas önskningar, dåkan enighet i betyda en djup splittring av nationen. mäste mankunna klart bekänna färg och välja sida. Samförstånd är i bästa fall ettuttryck för solidaritet. Och solidariteten mäste i främsta rummet gälla desämre ställda i samhället, de som hotas av arbetslöshet, de som uppleverotrygghet, de som av materiell knapphet hindras i sina bästa stämningarslängtan. Kring en solidaritet av denna innebörd skallsocialdemokratin, med öppenhet och hänsyn, söka samla riksdag. Under detta anförande övertog herr förste vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. HerrHEDLUND (c) kort genmäle: Jag skulle tro att åhörarna i mängt ochmycket av vad statsministern sade kände igen vad som uttalats tidigare här . Vi har förut talat om miljöpolitiken, bl. a. om boendemiljön, arbetsmiljönoch fritidsmiljön. Vi har talat om företagsdemokratin, om nödvändigheten för deanstäUda att ha något inflytande över förhåUandena pä sin arbetsplats, osv. Vihar talat om lokaliseringspolitiken. Jag kunde inte finna nägra stora skUlnadermellan oss. Vad beträffar nödvändigheten av återhållsamhet i fräga omutgifter var väl orden annorlunda, men innebörden var precis densamma. Vi har också talat om nödvändigheten av att ökainvesteringarna för att bättre klara vår bytesbalans. Vi har även aUa klartuttalat samma mening i fräga om neutralitetspolitiken. Jag uppfattade knappast uttalande om EEC somatt han på något sätt vUle skilja ut sitt parti från de övriga när det gäUerneutraUteten men det må han ju svara för själv. Regeringspartiet och centernhar sedan många årtionden drivit samma utrikespolitiska linje och haft sammautrikespolitiska grundsyn.