prot · FU0935 · 1971-12-31 00:00:00 — Förhandlingarnaleddes tUl en början av herr tredje vice talmannen. § 1 Finansdebatt(forts.) Hen ÅSLING (c): Det kan sägas vara betecknande för den ekonomiska situationen här ilandet att det utlåtande, som finansutskottet begår sin premiär med, är fögadramatiskt och att det har tUlkommit utan större födslovåndor. FinansministerSträng fann sig föranlåten före middagspausen att teckna en flyhänt,expressionistisk bild av situationen och hävda att reservanterna närmat sigregeringen. I själva verket förhäller det sig tvärtom. I t. ex. synen pånäringsUvets finansiering, kapitalförstärkning utifrån etc, har i ställetregeringen närmat sig oppositionen. Detråder med andra ord i det närmaste fullständig enighet om de dominerande målenför den ekonomiska poUtiken. Men den akuta situationen gör det nödvändigt dethar debatten i kammaren visat att starkare än som skett ifinansplanen betona vikten av den samhäUsekonomiska balansen och desskonsekvenser för framtiden. Utan den grunden kan inte heller övriga mål, såsomfull sysselsättning, hög tUlväxttakt, jämnare inkomstfördelning och bättreregional balans, förverkUgas. Denregionala balansen tillhör de mål som klarare än hittUls måste prioriteras ifortsättningen, eftersom den tUlsammans med stabiUteten i samhällsekonomintiUhör de grundläggande förutsättningarna för en fortsatt positiv utveckUng.Det är ett markant drag i bilden av vårt land det är t. o. m. berättigat atttala om en skönhetsfläck i välfärdssamhället att de så länge omhuldade målenfuU sysselsättning, hög tUlväxttakt och jämn inkomstfördelning i mångaglesbygder alltjämt betraktas som en hägring. Det är också ett generande faktumatt så många av allt att döma inte varit medvetna om detta, även blandansvariga politiker, förrän massmedia plötsligt också upptäcker en värld bortomNorrtull. Situationeni , som har nämnts här , är sä tUl vida ingen isoleradföreteelse. Men reaktionen där, som finansministern karakteriserade somdesperat, måste ses mot bakgrunden av vad som uppfattades som klaralöften om sysselsättmng i den bygden. Ävenom finansministern enligt finansplanen, liksom utskottsmajoriteten numera,bekänner sig tUl målsättningen om bättre regional balans tycks man ha svårt attta konsekvenserna av det ställningstagandet i vissa avseenden. Det är en av dehuvudinvändningar mot regeringens ekonomiska poUtik som måste göras. Man säger nej lUl genereUa lättnader i penningpolitiken.En sänkning av vår höga räntenivå är dock motiverad. Den högaräntan pressar företag och enskUda hårt, och som konjunkturpoUtiskt vapen stårdet klart att den slår blint, I regioner med läg ekonomisk aktivitetkänns den höga räntan särskUt lung, medan den i expansiva regioner, särskUt itider av överhettning, inte har nägon dämpande effekt att tala om. På sammasätt förhäller det sig beträffande vissa näringsgrenar. Expansiva näringarhämmas inte, medan företag i mindre expansiva näringar dignar under bördan. Del framstår i della sammanhang som i hög grad märkligtatt speciella företeelser på kreditmarknaden med en räntehöjande effekt sålänge har tolererats av ansvariga samhällsinstanser. Jag tänker här påbankernas s, k. speciaUnlåning tUl avsevärt högre ränta än den officielltgällande inlåningsräntan. Företeelsen, som väl nu dess bättre får anses vara påretur, har avsevärt bidragit tiU att snedvrida kreditmarknaden, eftersom denhaft en grå marknads alla karakteristiska drag. Konsekvensen har varit attstorplacerare framför allt företag men även kommuner med samhällsorganensgoda minne har kunnat utnyttja sin ställning på marknaden och erhålUt favörer,som bankerna så långt som möjligt sedan har sökt kompensera sig för hos redanhårt pressade kreditkunder. Chocken efter 1969 ärs valutakris sitter i och styruppenbart handlandet. Detta bidrar tiU att man övervärderar penningpoUtiken ochundervärderar de progressiva inslagen i samhällsekonomin. Det är förklarUgt -och dagens debatt har också fått sin prägel därav men det är inte i längdenförsvarUgt. Vapenarsenalen börjar ocksä bli tämUgen antik. En genereUtrestriktiv penningpoUtik ställer ur denna synpunkt mycket slora krav påkänsligt handlag och fantasi när det gäller att vidtaga selektiva åtgärder. 1 detta avseende är alltså den nuvarande politiken någotav en besvikelse med hänsyn tUl önskvärdheten av att prioritera en bättreregional balans. Det kan medges att det erbjuder vissa svårigheter att konstrueraen regionalt differentierad kreditpoUtik, men det är angeläget att med skUdamedel öka tillgången pä kapital i regioner utan överhettning och i näringar medmotsvarande problem. Del borde exempelvis vara möjligt att underlätta förlantbruket, de mindre och medelstora företagen och de mindre kommunerna att viahypoteksinsti-tut, banker och speciaUnstitut få en ökad andel av ÄP-fondernaskreditutbud. ÄP-fondernas dominerande position på kreditmarknadenkommer att markeras ytterligare. Långtidsutredningenräknar med att av det totala utbudet på kreditmarknaden år 1975skall komma från AP-fonderna. De resta kraven pä en översyn avAP-fondernas funktion på kreditmarknaden bUr i takt med fondernas tillväxtalltmer berättigade. som det kollektiva sparandet ökat harhushällssparandet gått tillbaka. Medan det genomsnittUga hushållssparandetunder 1960-talets första år låg på av disponibla inkomster hadesparbenägenheten sjunkit tUl . I och med att transfereringari form av pensioner och andra utbetalningar från skUda samhällsorgan ökarsjunker av aUt att döma också sparbenägenheten. Det råder inget tvivel om att sparandet dock intar encentral roll i den ekonomiska politiken och att hushällssparandets funktionborde ha uppmärksammats bättre. antagande att sparbenägenhetenunder åren fram tUl 1975 skuUe öka, så att det inte skulle uppstå någon skillnadmeUan konsumtionsefterfrågan och det antagna tUlgängliga konsumtionsutrymmet ärintressant, men realismen i prognosen är svårbedömbar. I varje faU förefallerdet otänkbart att klara denna målsättning utan särskilda sparstimulerandeåtgärder. Förutom de rent stabiUseringspoUtiska motiven förmålmedvetna insatser på delta område finns också de kreditpolitiska. Anspråkenpå kreditinstituten kommer att öka, eftersom investeringarna i näringsUvet nuoch sannoUkt under överskådUg tid måste prioriteras. SamhäUsekonomiskt är detett föga tiUtalande alternativ att kommunerna genom kommunalskattehöjningareUminerar ett tUlgängUgt utrymme för ökat hushållssparande. Det torde nämligen vara ett ofrånkomUgt faktum att den nyalinje, som glädjande nog markeras i finansplanen och som innebär en medvetensatsning på näringslivet, också kräver åtgärder, som verkligen ställer kapitaltill förfogande. Reglerna om Ukviditetskvoter gäller ju ännu inom bankväsendet,vUket innebär att av eventueU inlåningsökning fortfarande skaUplaceras i kassamedel eller i obligationer. Om prioriteringen avindustriinvesteringarna skaU få avsedd effekt förutsätler det alltså en mycketgynnsam inlåningsutveckling i bankväsendet. Om inte, vUken finansieringsväg kanstatsmakterna då anvisa? En betydelsefull och svårbemästrad faktor i vårbetalningsbalans är det s. k. tjänstenettot. Finansministern berör frågan ifinansplanen, och även om det inte saknas ambition från hans sida att söka enlösning i frågan, förefaUer det närmast som om han kapitulerar i brist på enanfaUsplan. En av de främsta negativa faktorerna i utfallet avtjänstenettot är kostnaderna för våra utlandsresor. Vär längtan efter sol ochvärme bidrar alltså i växande utsträckning tUl problemen medbetalningsbalansen. Även om man kan diskutera restriktiva åtgärder av typensärskUd avgift pä utlandsresor vUket dock ur flera synpunkter kanifrågasättas aktualiserar detta fenomen i första hand kostnadsutvecklingen ivärt eget land. Marssolen i vår svenska fjällvärld både värmer och skänkervederkvickelse, men ändå har svensk turistnäring svårt att hävda sig ikonkurrensen med andra länders turistnäring. Orsaken är av alll att döma vårtallmänt höga kostnadsläge men även dyra persontransporter och lill en del ocksåunderutvecklade kommunikationer. Svensk turistnäring befinner sig till följd avdessa förhållanden i en svår situation, och det är redan avdenna anledning angeläget att näringens problem och position i samhället bUrföremål för en ingående kartläggning och översyn. Det negativa tjänstenettotUlustrerar hur angeläget det är att vårt näringsUvs konkurrenskraft inteäventyras och att omsorgerna om näringslivet också innefattar typiskaherrimamarknadsnäringar. Lantbrukets situation kan också sägas Ulustrerautvecklingen och är kanske av ett särskUt intresse i det sammanhang som jag nudiskuterar med hänsyn tUl näringens grundläggande roll för den regionalabalansen. DetförefaUer som om man aUtför länge på socialdemokratiskt häll trott all aweckUngav småbruk i försvinner mer än 10 000 gärdar som självständigabrukningsenheler skuUe lösa lantbrukets inkomstproblem. Verkligheten har juvarit annorlunda, och jag tror att det nu börjar stå klart i vida kretsar. OECDhar i en rapport hävdat att småjordbrukens försvinnande i endast harmarginella effekter på inkomstbUdningen. Jag noterade för övrigt som enbekräftelse på detta faklum finansministerns erkännande av den högaproduktiviteten i svenski lantbruk. ;s slutsats är att utöver prispoUtikbehövs en effektiv rationalisering inom jordbruket, och den slutsatsen har viju dragit här i , Men rationaUseringspoUtiken inom den här näringenförsvåras av kostnadsutvecklingen, inte minst då av de höga räntorna.Inflationen drabbar särskUt hårt lantbruksnäringen, som på grund av den produktionsbegränsningriksdagen beslutat inte har andra näringars möjUghet att "expanderabort" problemen. Det hela har lett till att rationaliseringsaktiviteterna,nyinvesteringarna, nu är ytterst begränsade. Ovissheten och längrolningen i deaktuella prisförhandlingarna är en annan negativ faktor, värd att notera i dethär sammanhanget. Finansplanen markerar en vändpunkt i denekonomiska poUtiken, har det sagts, bl. a. från kammarens talarstol . Den markerar en vändpunkt genom en klarare betoning av produktionens roUoch näringsUvets behov. Det är gott och väl, men det får inte leda till enensidig prioritering av expansiva sektorer i samhället, vUken i sin turmotverkar strävandena för en bättre regional balans och utvecklingen inom ickeprioriterade sektorer av näringslivel. HerrMÖLLER i (fp); Finansministern är alltför optimistisk i sinfinansplan och i uttalandena kring den. Han är förmodligen för optimistisk närdet gäller konjunkturläget, han är del också ur samhällsekonomisk synpunkt isitt antagande om löneökningarnas storlek, och han är med all sannoUkhet föroptimistisk beträffande upp-puffningen av industriinvesteringarna. När det gäller konjunkturerna viU jag fatta mig kort.Finansministern har hoppals pä att konjunkturavmattningen skall hävas underandra halvåret. När sialsverkspropositionen presenterades, poängterade herrSträng att den amerikanska konjunkturen förmodades vända under andra halvåret.Men detta har inle den verkan pä svensk konjunktur som man gärna föreställersig. Det är sä att den amerikanska konjunkturen inte på ett kraftigi sättpåverkar oss direkt, och dess indirekta verkan sker först med storeftersläpning. Utvecklingen i de europeiska länderna är vida viktigare påkortare sikt. Där har vi nu en konjunkturavmattning, inte minst i Västtyskland.Det är främst genom sin verkan via europeiska länder som den amerikanskakonjunkturen indirekt påverkar oss. En sådan effekt på indirekt väg tar tid föratt nå oss. En eventuellt förbättrad amerikansk konjunktur äralltså inte det "Sesam, öppna dig" för svensk del, somfinansministern gärna vUle få oss att tro. För att gå över liU lönesumman sä antar ifinansplanen alt den skaU öka och nästa år.Konjunkturinstitutet har för sin del räknat respektive 7procent, aUlså mer för vart och etl av de två åren. Någon motiveringför nedskärningen ger hen Sträng inte, och delhar inte reviderat sin uppfattning. Jag kan förstå att finansministern gärnavUl räkna med en siffra som inte förstärker löneförväntningarna hosorganisationerna utan i stället dämpar dem, men dä bUr ocksä finansplanen idenna viktiga del konsumtionen är ju den största posten när det gällerresursanvändningen i samhället med all sannoUkhet aUlför optimistisk. Finansministern är också aUtför optimistisk omindustrUnvesteringarna. De förmodas öka . Vi har ifolkpartiet en mer försiktig bedömning. Som skäl för detta kan man anföra fördet första att en konjunkturavmattning inte är särskUt inspirerande lUl storainvesteringar, och vi är dessutom inte heller så säkra på att avmattningen blirså svag och övergående som finansministern förmodar. För det andra är jukreditätstramningen fortfarande hård, och det påverkar också investeringarna.För det tredje är likviditeten i företagen i stort sett ansträngd, så att ettmycket starkt krediltillskott skuUe behövas. För det fjärde kan man betona attprisstoppets vara eller icke vara är en extra osäkerhet, Uksom helaavtalsrörelsen. Av dessa skäl bUr det troUgen inte en så starkinvesleringsökning som finansministern räknar med. Vid föredragningarna i finansutskottet framgick att man idepartementet hade räknat upp antagande om en ökning avinvesteringarna tUl dessa , och detta av två skäl; fördet första för att man väntade en minskning av kreditåtstramningen och för detandra för att det nu föreslagna invesleringsavdraget hade tiUkommit. Men detframgick också inför utskottet en viktig sak, nämligen alt konjunkturinstitutetredan hade räknat med att kreditätstramningen något skuUe dämpas. Från desssida antog man nu en ökning av dessa invesieringar på ingalunda utanmellan , troligen ungefär mitt emeUan, som man formulerade sig. Det är givet att t. ex. någon enda procents avvikelse Uggerinom den felmarginal som man måste räkna med. Men inom den osäkerhet som finnsär den IroUgaste nivån för investeringsökningen klart lägre än den somfinansminislern räknar med av de skäl som jag nämnde. Detta är allvarUgt i och för sig, en investeringsökningbehövs av tillväxtskäl. Men det är extra allvarligt just , eftersomfinansplanens totalgrepp på vår valutasituation är just delta, att vi genom enökning av investeringarna skaU höja produktionen, produktiviteten och exporten,sä att vi med tiden kommer ur våra betalningsbalansbekymmer. En svagareinvesteringsökning bUr med andra ord ett hot mot själva den strategi somregeringen valt för den ekonomiska politiken. Vi har velat varna ordentUgt på denna punkt. Och istabiliserande syfte har vi föreslagit en snabbare lättnad ikreditåtstramningen och ett frisläpp av investeringsfonderna utanförstorstadsregionerna, såsom fram går av reservationen. Det är också viktigt med en stark investeringsökning ochen exportökning med hänsyn till u-hjälpen, så att det av satta målet att vi skaU ha en procent av bruttonationalprodukten för u-hjälp 1974/75 lättare näs, I reservationen understryks att detta mäl är förenUgt med vårutrikesbalans. Denna bör förbättras genom ökad export. I årets finansplan finns som jag nämnde ett nytt grepp.Herr Sträng förordar upplåning i utlandet. är för sin delinne på samma Unje och skisserar jämvikt i de löpande utrikesbetalningarna år1973 eller alternativt 1975. Fram tUl dess skall vi aUtsä genom utländskupplåning skapa utrymme för en betydande investeringsökning och exportökning.Dessa ansträngningar medför bäde direkt och indirekt en ökning av importen. Föratt valutareserven då inte skaU minska i oroväckande grad fordras under enövergångstid utländsk upplåning. Detta är ett riktigt grepp. Om ett land som har fåtten hög kostnadsnivå och har i sanning fält uppleva en ovanligtkraftig inflation uppstår lätt en besvärandevalutaavtappning. Då är en av vägarna att beträda att man inriktar sig på ökadproduktivitet, inte minst i exportsektorn och i den imporlkonkurrerande sektornav näringslivet. Men detta förbättrar ju konkurrensläget gentemot utlandetbara om produktivitetsförbättringarna där inte är Uka stora som deförbättringar som vi får i . Varför kan vi dä förmoda att vi får ovanligt starkaproduktivitetsökningar i , som förbättrar vårt internationeUakonkurrensläge? Jo, därför att vi i torde ha ovanligt många väntandeinvesteringsprojekt med ovanligt hög avkastning helt enkelt därför att desenaste årens kreditätstramning och en ränta som slagit höjdhoppsrekord harhålUt nere industrUnvesteringarna pä en ovanUgt låg nivå. Industrinsmaskininvesteringar ökade i fasta priser under den förstahälften av men bara med 25 proceni under den andra hälften av1960-talet. Och hela den privata bruttoinvesteringens ökning var drygt 30procent men . Därför är det ett riktigt grepp att tolererautländsk upplåning. Men bakom den nödvändigheten ligger förslås etl misslyckande,som finansministern nu tvingas erkänna. Den ekonomiska politiken de gångna årenhar givit oss en alldeles för kraftig inflation och en alldeles för hårdkreditåtstramning gentemot investeringarna och därför tvångsmässigt försattoss i detta läge med utländsk upplåning. Som en följd av valutaproblemen har vi ocksä fått enminskad självständighet när det gäUer den ekonomiska poUtiken. Som en röd trådgenom statsverkspropositionen, finansplanen och de senaste månadernasuttalanden från finansministern och andra regeringsmedlemmar går en betoning avbegränsningarna i vår handlingsfrihet. Det är rätt, den är synnerUgen begränsad. Det är angelägetatt slå fast att vår ekonomiska handUngsfrihet var mindre beskuren för 10-15 årsedan. Det är inflationspoUtiken , särskilt kraftig de senasteåren, som höjt vårt kostnadsläge för mycket. Denna politik har lett till den hårdakreditåtstramningen och till alltför låga investeringar sett ur eltlängtidsperspektiv. Låt mig stanna vid just inflationsproblemet.De gångna årens inflation med i genomsnitt under tvåårtionden har med andra ord försatt oss i elt läge där värt manövreringsutrymmeminskat. KreditpoUtiken blev tyvärr mycket hård, eftersomfinansminislern inte var villig all överlägga med oppositionen om ett gemensamtansvar för en skärpt finanspoUtik. Om kreditpoUtiken hade lättals utan enfinanspolitisk åtstramning skulle efterfrågan ha släppts loss och våra priserkommit helt ur proportion med utlandets. Att kredilåtstramningen blev så hårdoch slog ut så många företag och friställde så många anställda, berodde alltsåpå den inflation vi haft, och på finansministerns ovUja mot gemensammafinanspoUtiska lösningar för att lätta trycket på kreditmarknaden. Detta ärsorgUgt och den poUtik som fört oss dithän bör skarpt kritiseras. Det ger oss ocksä lärdomar : en störreprisstabUitet och en kraftig valutareserv dessa två sä ofta attackerade ochförlöjligade mäl är väslentUga. T. o, m. den doktrinära, stela räntepoUtikenpä , som var så inflationsdrivande, har sina verkningar än i dageftersom den höjde kostnadsnivån i landet . Slutsatsen är tydUg och borde vara ett memento förregeringen: En ansvarsfyUd ekonomisk politik som på skaU tUlse altetl land undviker att gUda in i ett ohållbart läge måste ta hänsyn tillekonomiska reaUteter och vara lagom restriktiv även åratal innan en allvarUgbalansrubbning, såsom den nuvarande, kan skönjas. Värt alternativ i , som framkommer i motion565, innebär en bättre planering med rambudget, arbetskraftsbudget och oUkapolitiska prioriteringar inom ramen för en alternativ planering. Däri ingår bl.a. också ett ekonomiskt socialt råd och stabiliseringspolitiska konferenser före avtalsrörelserna. Den inflationen som jag har talat om har också sinbetydelse för lönerörelserna. Att vi har och kommer att ha ett sä hårt ochoroande klimat i löneförhandlingarna beror tUl stor del pä kombinationenav tvä ting, nämUgen de ovanUgt kraftiga prisstegringarna och den nunågot vikande konjunkturen. Ä ena sidan gör den starka inflation som vi harhaft att folk vare sig vi önskar det eller ej gärna vUl åtminstonekompensera sig för de ökade levnadskostnaderna. Å andra sidan medförkonjunkturavmattningen att de privala arbetsgivarna inte anser sig kunna gemyckel stora löneökningar. EnskUda personer på arbetstagarsidan bygger aUtsåpsykologiskt sina krav i stor utsträckning på det som har hänt - den kraftigainflationen och kräver mycket i kompensation, medan arbetsgivarsidan måsteutgå från den framtida konjunktursituation som företagen kommer att få leva i.Detta är den rävsax som föreligger. kan regeringen och socialdemokratin säga att det ärotur att avtalsrörelsen kommit just vid en konjunkturavmattning. Hade vi haften konjunkturtopp även i är, hade det varit lättare att från företagshäll heltmöta de kompensationskrav m. m. som ställs. Men det är faktiskt så, att iblandhar vi stigande konjunkturer, ibland vikande. Precis när avtalsrörelsen skallinträffa kan vi inte styra. Därför är det, även av della skäl att undvika ensvårartad oro på arbetsmarknaden, nödvändigt att över lag vara mån om attinflationstakten hålles nere. Då minskar ju kravet på kompensation förprisstegringar. Att lönesituationen bUr så svär i är beror pä elt parandra, speciella ting ocksä. För det första har den yttre balansbrislen gjortatt slaten såsom arbelsgivare vUl vara försiktig med lönehöjningar, somgivetvis skuUe öka konsumtion och import, vilket vi inte gärna ser avvalutaskäl. För det andra påverkar prisstoppet oss så, att företagarna inte vethur stor del av kostnadsökningar de får ta ut i framliden, och därför blir demer återhållsamma, medan konsumenterna för sin del fruktar framtidaprishöjningar och i förväg gärna vUl kompensera sig något för dem. För dettredje, som en extra svårighet för avtalsrörelsen, har vi genom kombinationenav inflation och skatteprogressivitet fått ett läge, där man så långt ner som iinkomstskikt på bara får en Uten del kvar av troligalöneökningar sedan skatteprogressivitelen och därlUl den beräknade inflationensverkan på skatterna har tagit sitt. Delta har klargjort i denutmärkta lilla skriften . Vi ifolkpartiet har föreslagit en indexreglering av skatteskalorna, så att skatteninte automatiskt ökar med inflationen för människor med oförändrad realinkomst.Det skulle minska behovet och önskan att i förväg kompensera sig kraftigt föreventuella prisstegringar. sade att detta var ett jippo ett ord som vi skaU komma Uiåg, Likadant var det i fråga om vårt sätt ifolkpartiet att driva kravet på närdemokrati, detta för den enskUde medborgarenså vikliga krav när det gäUer att fä påverka sina egna förhållanden, sin egenrruljö. Jag tror alt det är samma felslut, inte bara sakligt utan även urtaktisk synpunkt, som man gör om man pä detta sätt stämplar ett krav som i dagär så djupt upplevt av mänga människor, nämligen att inflationen ensam inteskaU medföra att de reeUt får betala större summor i skatt. På alla dessa sätt har alltså kombinationen av kraftiginflation, vikande konjunktur, yttre balansbrisl, osäkerhet om prisstoppet ochavvisande av förslaget om indexreglerade skatteskalor gjort grundvalarna föravtalsrörelsen sämre än de varit . Finansministern och regeringenkan sannerligen konstatera beskt slutfacit av decenniers inflationspoUtik. Ochett beskt slutfacit av sin ovUja att lyssna pä oppositionen och av sinönskan att vilja vara sig själv nog. I detta anförande inslämde herrar , , Romanusoch Henmark (samtUga fp). HerrKNUT i (s): Under debatten tidigare har avnaturliga skäl arbetsmarknadssituationen och det rådande strejkläget berörts.Det var framför allt herrar och som i sina inlägg gav miganledning att inledningsvis ta upp dessa frågor. Först och främst vUl jag säga att parternas nuvarandefrihet och rätt att vidta stridsåtgärder är en betydelsefuU princip, som detfinns anledning att slå vakt om. Jag vUl gärna tillägga att det är likaangeläget att vibevarar vårt förUkningssystem. Medlarnas suveränitet får inte naggas i kantenvare sig av parterna själva eller genom samhäUsingripande, Att som antydde införa skiljedomsförfarandeär enligt min uppfattning inte aktuellt . Däremot kan det naturligtvisbli nödvändigi för samhället alt ingripa för all förmå parterna att följaspeheglerna.