prot · FU0988 · 1971-12-31 00:00:00 — Förhandlingarnaleddes tUl en början av herr tredje vice talmannen. § 1 Justeradesprotokollet för den 7 innevarande månad. Herr socialministern erhöllordet för att besvara i (s) framställdainterpeUation, nr 113, och anförde: i har ställt vissafrågor till mig angående socialhjälpen och dess utveckling . Medanledning härav vill jag svara följande. Socialhjälpen är en uppgift. Den lag som reglerarsocialhjälpsverksamheten trädde 1957. De som vistas i kommunen ärunder vissa förhållanden berättigade att erhålla socialhjälp. Det framgår avsocialhjälpslagens 12 § att den som på grund av sjukdom, handikapp m. m. intekan försörja sig genom arbete har rätt till socialhjälp tiU sitt livsuppehälleoch till erforderlig vård, om han saknar medel och behovet inte kan tillgodosespå annat sätt. Utöver denna obligatoriska socialhjälp har kommunerna storamöjligheter att lämna s. k. friviUig socialhjälp enligt 13 §. En betydande delav den kommunala socialhjälpens förebyggande och rehabiliterande insatser harformen av frivillig socialhjälp. Såväl den obligatoriska som den frivilligasocialhjälpen förutsätter en individuell behovsprövning. Ända in var kommunernas kostnader för dendåvarande fattigvården högre än statens sammanlagda sociala utgifter. År 1930uppgick kommunernas utgifter för sociala ändamål till ca 120 miljoner kronoroch statens till ca 110 miljoner. Siffrorna visar vilken dominerande rollfattigvården hade inom socialpolitiken . Som vi vet är bilden en helt annan. Samhällets sammanlagda insatser för den sociala trygghetenuppgår till . Av dessa utgifter svararsjukvård och sjukförsäkring för 13 600 miljoner, den sociala tryggheten föråldringar och handikappade i form av pensioner och andra insatser kostar 11 600miljoner och stödet till barnfamiljer . Kostnaderna försocialhjälpen utgör ca alltså av desammanlagda socialpolitiska kostnaderna på 30 miljarder. Dessa siffroravspeglar den omdaning vårt samhälle genomgått och visar vilken betydelse ochomfattning den sociala trygghetspolitiken har i dagens svenska samhäUe, Mycket av debatten om socialhjälpen har utlösts av destigande socialhjälpssiffrorna. Hur stora är då dessa siffror? Är 1969 är än sålänge , för vUket socialhjälpsstatistik redovisats. hjälpstagare uppgick då tUl närmare 390 000, vilketinnebär att av befolkningen uppbar socialhjälp längre eller kortaredel av året. Hjälpen är ofta kortvarig. Den andel av befolkningen som vid ettoch samma tillfälle har socialhjälp torde vara av storleksordningen 2 procent.Den utgivna hjälpen uppgick till . Det skall ocksåpåpekas att här redovisade kostnader för utgiven socialhjälp avserbruttokostnader. Vid förskottering med socialhjälp av socialförsäkringsförmånereller vid socialhjälp till icke svenska medborgare m, m, får socialnämndernaersättning för kostnaderna genom retroaktiva pensioner och genom statsbidrag.Enligt uppgifter från exempelvis återbetalades tiU socialnämnden ca 7miljoner kronor av utgivna ca , Vi har bevittnat många överdrifter i debatten omsocialhjälpen. Dit räknar jag påståendena om socialhjälpskostnadernas storlek,att vi i fråga om socialhjälpen skulle vara tillbaka i 1930-taletsförhållanden, att det skulle vara vanUgt att förvärvsarbetande med högainkomster beviljas socialhjälp och att missbruk förekommer i stor omfattning.Jag vill gärna passa på tiUfället att klargöra de faktiska förhåUandena i dessafrågor. Det finns ingen senare statistik än från slutet av1960-talet. I stort sett torde den statistiken vara tillämplig även på dagenssituation. Av undersökningar avseende framgår bl.a. att den utgivna socialhjälpen motsvarade av kommunernasskatteinkomster. Procentsatsen varierade mellan kommunerna från bråkdelen av enprocent . En gammal iakttagelse som styrktes även här varatt vissa norrländska kommuner som har betydandeskatteutjämningsbidrag hade de högsta relativa socialhjälpskostnaderna. Kommunernas nettokostnader för hela den kommunalasocialvården var per invånare, varav socialhjälpen tog endast 29kronor. Detta visar att de tunga posterna i den kommunala socialvården integäller socialhjälpen utan i stället sådana ändamål som hemsamaritverksamhetenför åldringar, daghem och lekskolor, bostadsbidrag osv. Den senaste kändakostnaden för socialhjälpen är av storleksordningen perinvånare räknat, medan den kommunala socialvårdens kostnader enbart för t. ex,åldringsvården uppgår till ett fem gånger högre belopp. Vad betyder då socialhjälpen för hjälptagarna själva? Denär givetvis av stor betydelse för dem som behöver anlita denna hjälpform. Menser man till hjälpens storlek är den vanligen av marginell betydelse. År 1967fick exempelvis mer än hälften av familjerna och för entredjedel av dem understeg den erhållna socialhjälpen 250 kronor.Omräknat i fast penningvärde var hjälpen per hjälptagare lägre i slutet av1960-talet än vad den var . Hjälptiderna har minskat från5 månader tUl . Allt detta är ett uttryck för attsocialhjälpen blivit i hög grad en kompletterande hjälpform. Den är därför inteav mindre betydelse. Jag viU understryka att socialhjälpen är en rättighet ochatt dess syfte framför allt är att vara en garanti från samhället för människorsom kommit i tillfälliga svårigheter. SkiUnaderna mot förhåUandena ibörjan av är uppenbara. Det rådde då en massfattigdom här i landet,som samhället mötte med inte stort annat än en restriktiv fattigvård. Trots denhårda behovsprövning som rådde var av landets befolkningberoende av fattigvård , OtUlräckliga pensioner medförde att mångapensionärer måste söka fattigvård för att klara sitt uppehäUe, Vid sjukdom varfattigvården för många enda utvägen. Över 80 000 människor fick årUgenfattigvård till kostnader för sjukhusvård. Man måste inte längre vara fattig mening föratt ha rätt tiU socialhjälp. Men talet om de s, k, nyfattiga som trots högaarbetsinkomster bevUjas socialhjälp är ägnat att ge en skev bild av de faktiskaförhållandena. Visst förekommer det att förvärvsarbetande familjer måste sökasocialhjälp. Det kan gälla unga barnfamiljer, där bara mannen harförvärvsarbete med låg inkomst och med en hyra som trots bostadstillägg är stori förhållande till inkomsten. Den situationen är emellertid inte särskiltvanlig. Siffror från visar att det inte var mer än ett hundratal avsammanlagt ca 10 000 familjer som hade fullt förvärvsarbete och samtidigtuppbar socialhjälp. Men många förvärsarbetande familjer lever på knappamarginaler. En tids sjukdom, arbetslöshet eUer annan påfrestning på familjenmedför då socialhjälpsbehov. Erfarenheterna talar emellertid för att dessafamiljer efter en tillfällig socialhjälp klarar upp sin situation. Påståendena om "slöseriet" inom socialhjälpen ärogrundade. Bland hjälptagarna dominerar sjuka, ensamstående människor,ensamstående mödrar med minderåriga barn och otillräckliga inkomster iförhållande till försörjningsbördan. Deras levnadsstandard är lägre än detstora flertalets. De bor sämre, har lägre inkomster och resurser i övrigt änvad som är vanligt bland medborgarna i allmänhet. Socialhjälpen har ofta utsatts för tal om"missbruk". Även här möter man ogrundade påståenden och överdrifter,som socialvårdens representanter har svårt att bemöta på grund avsekretessbestämmelserna. Det förekommer naturligtvis fall av missbruk äveninom socialhjälpen. För att helt undvika sådana skulle behövas en kontrollapparatav alltför stora dimensioner. Erfarenheterna talar för attsocialhjälpsbedrägerier inte är särskilt vanliga, och de är i motsats tillexempelvis oUka slag av skattebrott ett mycket litet samhällsproblem. Den missvisande och överdrivna kritiken av socialvårdenoch däribland socialhjälpen torde ofta, om också inte alltid, bero på bristandekunskaper om de faktiska förhållandena. Det är därför viktigt med en sakliginformation i dessa frågor. söker på olika sätt stödja ochmedverka i ett sådant upplysningsarbete. Till slut vUl jag erinra om att socialutredningens uppdragatt göra en översyn av den kommunala socialvårdens framtida utformning äveninnefattar socialhjälpen. Det tiUhör således utredningens uppgifter att prövaden viktiga frågan hur denna hjälpform skall utformas för att på bästa sättfylla sin uppgift inom en framtida specialvård, där de förebyggande insatsernai vidsträckt mening måste få en ökad betydelse. HerrSVENSSON i (s): Först ett tack till socialministern för detutförliga svaret, 4 protokoU 1971. Det hartecknat det aktuella läget på ett utomordentligt klargörande sätt. Måndagenden Jag vill också tacka för och strykaunder den humana inställning som går 17 maj1971 som en röd tråd genom svaret. Angsocialhjälpen D" direkta anledningen tillatt jag framställde interpeUationen var naturligtvismoderatledaren inlägg i TV i samband med attmoderata samlingspartiet hade tillsatt en arbetsgrupp i sociala frågor. Hananförde där som bekant att kostnaderna för socialhjälpen nu var uppe i 30 miljarderkronor. Det hela var, som vi förstår, en felsägning, men detkanske avslöjar något om hur man känner tUl de här frågorna i På bord ligger också ett betänkande från socialutskottet,där det finns en reservation från moderat håll som går i Den saken kommer vi väl åter till under veckans lopp, menjag vill bara här inledningsvis uppmärksamma att det tydligen ärnågonting på gång från det hållet. Men det fanns naturligtvis andra ting som gjorde enredogörelse från landets främste förespråkare för sociala frågor önskvärd.Socialhjälpen är visserligen en angelägenhet, men vi har ju ensocialhjälpslag där riktlinjerna dras upp. Jag tänker då på den diskussion somhar pågått i samband med att socialutredningen tillsattes. Vi fick ta del avsocialvårdschefernas inlägg i debatten, och senare följde , där en arbetsgrupp med ganska bred sammansättning framträdde medåsikter i den här frågan. TiU den diskussionen kom sedan de nya normer försocialhjälpen som infördes av och som har fåttefterföljare på ganska många håll i landet, framför allt här iStockholmsområdet men också t, ex. i . Medan samarbetskommittén försocialvårdens målfrågor rörde sig med en idéskiss det var i första hand intefråga om något annat - införde socialnämnden i en modernare ochgenerösare socialhjälp. Den väckte som socialministern vet en nästan enormsensation. När man sedan tittar på den, kan man ha svårt att förstå densensationen. Det talades om att halva staden skulle få socialhjälp, att enfamiljeförsörjare i lönegrad 23 fick socialhjälp, att det bara var att gå tUlsocialhjälpen, så fick man pålägg på lönen osv. Utredningarna efteråt visar,som socialministern också säger, att detta var överdrivet och osakligt. Vad man är rädd för i en sådan diskussion är att demänniskor som är i behov av hjälp kommer i kläm. De blir rädda försocialhjälpsorganen i första hand, och jag skulle vilja säga att i andra handfinns rädslan för vad grannarna och släkten skall säga. Det är en mycket farligkon.sekvens av denna diskussion, och därför måste vi försöka komma till rättamed denna inställning. Här rör man sig med psykologiska och mänskligareaktioner som är ytterst känsliga och besvärande, eftersom de drabbar dem somverkUgen behöver hjälp i vårt samhälle. Jag noterar därför, med tillfredsställelse attsocialministern i interpellationssvaret understryker att socialhjälpen är enrättighet och att dess syfte är att vara en garanti från samhäUet för människorsom kommit i tillfälliga svårigheter. Jag vill gärna också stryka under densatsen med mycket grova streck. Socialhjälpen skall ju vara ett supplement och ettkomplement, I 98 övrigt väntar vi ju att samhälletsövriga resurser skall träda in. sjukvården, sjukförsäkringen, pensionerna, familjepolitiken osv,, som Nr 88 skallha en utjämnande effekt och ge ersättning vid inkomstbortfall. Jag Måndagenden tror för min del knappast att man heller kommer ifrån den 17 rnaj 1971 garantiform som socialhjälpen utgör. Socialhjälpen kan ju rycka in"på socialhjälpen stubben" och göra det utan alltföromfattande och tidsödande utredningar. Det har i detta sammanhang talats rätt mycket om slöserioch missbruk. Jag har ett helt lager av tidningsurklipp om den saken urGöteborgstidningarna, Detta återkommer ständigt i dessa tidningar, såväl pånyhetssidorna som i insändarspalterna. Jag är glad att socialministern i sittsvar här sade att påståendena om slöseri är ogrundade. Det är klart att det förekommer och kan förekomma missbruki ett och annat fall, men man skall göra klart för sig inom vilken ram det ändåkan ske. Som framgår av svaret är socialhjälpen relativt låg. Den inträdersupplementärt, och det är verkUgen svårt att tro att det kan förekomma ettslöseri när man ger så små belopp. Låt oss ta en jämförelse. Vi talar inte omslöseri när det gäller folkpensionerna, och inte ens stockholmsnormerna närdet gäUer socialhjälpen är högre än folkpensionen, och i andra delar av landetär den lägre. Jag har tagit fram årsberättelserna från ochGöteborgs stadsmissioner. Jag har sett i årsberättelsen för stadsmissionatt man samlar in . Av de pengarna går 2miljoner kronor till direkt hjälptilldelning. När man ser det är det svårt atttro, att det verkligen förekommer någonting som kan betecknas som slöseri. Detfinns alltså ett behov av en enskild organisation som går in och hjälper tUl såatt säga som supplement till det komplement som socialhjälpen skall vara. Dettasäger egentligen allt i det avseendet. Jag vill till slut, i varje fall i detta inlägg, slå fasten annan sak. Även om det förekommer ett och annat fall av missbruk - detförekornmer ju missbruk på många områden i vårt samhälle, och naturligtvis kanett och annat fall förekomma också inom socialhjälpen kan man givetvis intebygga upp en lagstiftning och sociala reformer på sådana uddafall; man måste hahelt andra kriterier när man genomför en lagstiftning för att hjälpamänniskorna. Jag ber än en gång att få tacka för svaret och strykerunder att det andas en stark känsla för de människor som det gäller. Jag vill gärnaän en gång säga att jag är rädd för att hela den debatt som förs omsocialhjälpen drabbar de människor som egentUgen har det svårast;socialhjälpskostnaderna i kommunerna kan lätt bli en restpost som man ansersig kunna dra in på, medan det i själva verket kanske är socialhjälpen som manbör vara mest rädd om. Jag vUl gärna passa på tiUfället attkorrigera ett aUmänt spritt felreferat av vad moderatledaren ha sagt i ett kort TV-framträdande, då hankommenterade tillsättandet av en arbetsgrupp för sociala frågor i partiet. Enligt vad socialministern påstod i en kommentaromedelbart efteråt, enligt vad i påstår här och som enligt vad jag 99 har låtit mig berättas har påståtts frånsocialdemokratiska talarstolar landet runt skulle ha sagtatt socialhjälpskostnaderna uppgår till . Detsade nu inte. Det är riktigt som säger att han gjordesig skyldig till vad som skulle kunna kallas för en felsägning, eller kanskesnarare användande av ett inte aUdeles ovanligt uttryckssätt. Det han talade omvar inte socialhjälpen, utan socialvården. Det är också fel. Den kostarnämligen inte heller . Men den kostar inte heller 300miljoner kronor. Sedan fortsatte socialministern gliringarna när han sattelikhetstecken mellan socialvård och socialhjälp och gjorde gällande att det varsocialhjälpen som hade talat om. Om en oppositionspartiledare tarmiste på sociala kostnader över huvud taget och socialvård är det väl minstlika ursäktligt som om en socialminister tar miste på socialvård ochsocialhjälp. Det var alltså om socialvården, därmed egentligen syftandepå alla de sociala kostnaderna, som talade. Jag tycker det är rättofruktbart att hänga upp en genom veckor gående lång debatt på ett måhändanågot missvisande uttryckssätt när alla, inklusive , omedelbartförstod vilken siffra åsyftade. Det var alltså utgifterna försociala ändamål totalt för stat och kommun. Därmed, herr talman, hoppas jag attden ankan är avlivad. Jag tycker, herr talman, i attvi har anledning att tacka socialministern för ett interpellationssvar som,alldeles som säger, andas en human syn på de sociala frågorna.Det är inte någonting som överraskar oss. Vi känner en ytterligt human person, som är djupt engagerad i det ämbetsområde hanfått att förvalta. Men i övrigt, herr talman, kan jag inte vara särskilttillfredsställd med svaret och dess sakliga innehåll, och det förvånar mignågot att var det. har frågat om socialhjälpen och dessutveckling . Det kan inte vara en hemlighet för någon att när vii den offentliga debatten har talat om socialhjälpen och dekomplikationer som den numera visar upp, så är det just senare år, och dettanärmast i bemärkelsen 1970 och 1971, som vi åsyftar. stannar vid1969, och det är inte alls egendomligt att han gör det. Han är väl i viss måntvungen att göra det, eftersom den officiella statistiken inte går längre änså. Men det har ändå råkat bli fel. När alldeles korrekt säger attsamhällets totala utgifter för sociala ändamål uppgår till drygt 30 000miljoner 30 600 miljoner, om vi skall vara exakta, efter socialministernsegna bedömningar i statsverkspropositionen - och vidare säger att socialhjälpenutgör ca 300 miljoner, dvs, av de sammanlagda utgifterna, är detfaktiskt fel. De 30 000 miljonerna hänför sig nämligen tUl 1971 och de 300miljonerna till 1969 - exakt räknat 292 miljoner, enligt socialministerns egnauppgifter. Det finns anledning att tro att beloppet 300 miljoner harvuxit väsentligt. Det finns ingen officieU statistik, men socialdepartementetkan inte ha svårare än jag för att åtminstone ta stickprov, och en vanligutveckUngstakt, i varje fall i större kommuner, har varit en ökning med 50procent 1969; det finns de som har en väsentligt större ökning än så. Det är åtminstone en kvalificerad gissning,om man säger att när statistiken en gång föreligger utgifterna kommeratt visa sig ha varit bortåt 600 miljoner i stället för bortåt 300 miljonerkronor -alltså i stället för 1, är detta fortfarande inte något särskilt imponerandebelopp i den stora summan. Och det är att märka att de bekymmer som har yppatsfrån många håll över socialhjälpskostnadernas utveckling de senaste två årenhänför sig inte i första hand till beloppets storlek och den belastning påsamhäUsekonomin som det utgör. Det är visserligen sant att denna post ibudgeten börjar bU ytterligt betungande för några kommuner, men det ärfortfarande, sett i det stora sammanhanget, ett marginellt belopp; det äralldeles riktigt. Det är utvecklingen och utvecklingstakten som är det oroande. Även i andra avseenden tror jag att socialministern harkommit snett genom att vara hänvisad till en statistik. När hankommenterar talet om de s, k, nyfattiga kan han med hjälp av statistikavfärda den gruppen som sannolikt mycket liten. Det skulle i röra sigom ett hundratal familjer av sammanlagt 10 000 som uppbär socialhjälp fastde är heltidsarbetande. Jag betvivlar inte siffran, men om inte socialministernkänner till det kan jag upplysa honom om att han kan gå ut i grannkommuner tillStockholm, som offentligt har redovisat en andel på 15 ä av helasocialhjälpsgruppen som utgöres av heltidsarbetande människor vUka uppbärsocialhjälp som komplement till en fulltidslön. Det skulle förvåna mig mycketom inte även i siffran har väsentligt förändrats under de två senasteåren. Vi som är bekymrade över den här hjälpformens utvecklingär det inte därför att vi vill snåla med statens medel, inte därför att vimissunnar hjälpbehövande människor att få hjälp, utan vi är bekymrade därföratt -som jag har sagt denna rätt primitiva hjälpform som vikallar för socialhjälp tycks utvecklas till att bli någonting annat än detkomplement socialministern själv talar om att den hade blivit mot slutet på1960-talet, Det är riktigt att jämfört med den roll som socialhjälpen -ellerfattigvården, som den förr hette spelade hade den fram tiUslutet av utvecklats tiU att bli ett marginellt komplement tUl andrastödformer. Men det oroande är ju att den de uppenbarligentenderat att bli någonting annat igen, att bli en huvudsaklig hjälpform förallt fler människor, och det är icke bra. Jag vill inte lasta socialministern för den härutvecklingen, och jag vill knappast lasta samhällets socialpolitik över huvudtaget för den. På detta område som på många andra är det väl omständigheter ochförändringar utanför det fält vi för ögonbUcket sysslar med i detta fall socialpolitiken- som påverkar utvecklingen i en riktning som vi inte hade tänkt oss och intehade önskat. Jag tror att socialministern och jag har varit rättöverens om att om vi skall få möjlighet att kraftfullt och effektivt stödja demänniskor som verkligen behöver och har berättigade anspråk på samhälletsstöd, är vi tvungna att mer än de senaste två årtiondena användaselektiv, differentierad hjälp som söker upp behovet där det verkligen finns ochtiUfredsstäUer det där. Det blir alltså en graderad hjälp. för en sådandifferentiering är framför allt inkomstgrade- 17 maj1971 ring, och vi har fått ett någotstörre mått av sådan . Ang. socialhjälpen framför allt ide införda statliga och kommunala bostadstilläggen. Men vihar hamnat i en knipa. Å ena sidan vet vi att inkomstgradering och annanstyrning till de mest hjälpbehövande är nödvändig om vi skall få råd ochmöjlighet att tiUfredsställa de verkliga behoven. A andra sidan harinkomstgradering, i varje fall i använda former, blivit teknisktomöjlig. Vi kan inte fortsätta på den väg vi nu är inne på, vi har redan kommitför långt. Där har vi utan ringaste tvivel en del av förklaringen tilluppkomsten av den s, k, nyfattigdomen. Utan att på något sätt söka fram extrema, udda exempel gårdet att bevisa att för vissa familjetyper och för breda inkomstlägen är varjeegen inkomstökning i stort sett meningslös. Är man en fyrbarnsfamilj -ochdet finns ju några tusen sådana i alla fall så gör det, om man bor iStockholm, i stort sett detsamma om den egna inkomsten är O, 18 000, 24 000eller . Den verkligt disponibla inkomsten för familjenskonsumtion blir i samtliga dessa fall , underförutsättning att man lyckas kvalificera sig för kompletterande socialhjälp,vilket man kan göra i alla de inkomstlägena. Även bortsett från socialhjälpen är skillnaderna idisponibel inkomst mycket små. Låt oss se på de två högsta beloppen, 24 000 och36 , råkar ju vara den gräns som iår drar för de egentliga låglönegrupperna. Det är upp tiU det beloppet manbegär särskilda låglönepåslag. Bland dem som har ryms en del avde s. k. höglönegrupperna, som strejkade . SkUlnaden är ,eller . Men redan efter direkt skatt är den sklUnaden reduceradtiU , eftersom den direkta skatten på 24 000-kronorsinkomsten ärungefär och på 36 000-kronorsinkomsten . Harman ett inkomst-graderat bostadstillägg och har man till äventyrs dessutomnågot barn i sådan ålder att man uppbär inkomstgraderat tUlägg tillstudiehjälpen, så är skillnaden ännu mindre reducerad till ungefär hälften avhälften eller föga mer. Vi har medandra ord fått ner den där familjen som vi ibland kallar för höginkomsttagaretill ett skikt aUdeles strax ovanför den rena låglöne-gränsen. Den familjen kanklara sig och gör det i de flesta fallen. Men råkar den sedan ut för vadtiotusentals familjer trots allt har gjort, en bostadskostnad som inte står iproportion tUl inkomsten, och gör detta utan egen förskyllan genom att avsamhället hänvisas till en bostad som man inte själv får välja, då är denfamiljen, som i utgångsläget hade en relativt hygglig inkomst, förvandlad tiUen socialhjälpsmottagande familj. Jag tycker inte att vi skaU avfärda det härsom bara ett utslag av okunnighet om de faktiska förhållandena. Socialministernsäger ju i svaret: "Den missvisande och överdrivna kritiken avsocialvården och däribland socialhjälpen torde ofta, om också inte alltid, beropå bristande kunskaper om de faktiska förhållandena," "Ofta, om ocksåinte alltid" -jag förmodar att den restpost som icke ryms här skuUe bottnai iUvilja 102 eller något annat fult. Men jagtror inte vi skall avfärda dessa bekymmer