prot · FU0910 · 1971-12-31 00:00:00 — Det är dettaunderlag som skall vara avgörande. Det gäller t. ex. ett sådant medel somInvesteringsbankens resurser, det gäller investeringsfonderna som mästeanvändas i lokaliseringspolitiskt syfte, det gäUer bidrag tiU reningsverk ikommunema och för industrierna, och det gäller väganslagen som mäste användasför stärkande av de svaga regionerna. Riksplanering behövs alltså, men hjulenfår inte stanna upp i väntan på denna. Det är naturUgt att det finns olika åsiktsriktningar somspeglas i skUda gmpperingar och partier, men inte så sällan måste ävenpolitiker hävda sin mening utan att man fördenskuU tar på sig något slagsdogmatiskt ideologiska skygglappar de må sedan heta socialism, liberalismeller konservatism. För del är den ideologiska inriktningenklar. Skillnaden gentemot andra partier är att vi inte vUl trampa på i en världfull av tUl hälften döda ideologier. Vår idéinriktning, som inte har nägondogmatisk barlast, pekar på nuets och framtidens problem, såsom bl. a. vårpartUedare skisserade i sitt inledningstal i går i dennaremissdebatt. Vi står mitt uppe i en ny era av det efterindustrieUa samhället.Det är människorna i gjorde revolt mot de rättsliga ochpolitiska privUegier som levde kvar från feodalsamhäUets tid. Det har gått långtid sedan socialistiska tänkare började göra uppror mot den samhällshierarkisom grundade sig pä egendom. Socialisterna skapade sin dröm men inte en värld av ett klasslöst samhäUe. är det för ett genomgripande nytänkande för attfå bort fördomarna om ägandet som socialister och andra ser det. Varken detsociaUstiska samhället, lät-gå-liberalismens samhälle eller konservatismenssamhälle kan klara av kravet pä att människan skaU ha möjlighet att hävda sininitiativkraft utan samhälleliga eller kapitalbundna normer. Här sätter vi in decentraliseringspolitiken som ettkompletterande medel för det systematiska och starka samhälle vi önskar ha tUlden enskilda människans fromma. Vi ger inte avkall pä kravet på ett starktsamhälle, men ett ännu starkare samhäUe byggs upp av människor, inte avfastlåsta ideologier. Det är helt klart att steget här inte är särskilt långt mellancenterns syn och den typ av socialdemokratisk poUtik vi främst känner, som denpräglats av och viljeinriktning. Hur det är medherr får framtiden utvisa. I det praktiska handlandet är det en självklarhet förcenterpartiet att man måste lösa samhällsfrågorna i största möjligasamförstånd. Frontställningar och fastlåsta positioner är enligt min meningoftare hinder mot den snabbare utveckling som vi vUl ha än hjälpmedel för attöka utvecklingstakten. En levande demokrati är också beroende av beredvU-lighettUl förståelse och pragmatism, även om man ibland tvingas ge avkall pä s. k.taktisk prestige. Detta är inte idé- och principlöshet, det är praktiskpolitik. En grundtanke som genomsyrar politik ärdecentraliseringskravet. Makten skall ut tUI folket, makten skall inte varaförbehållen fåtalet styrande. Decentralisering av makten ser vi som ett vUlkorför levande demokrati. Här kan mycket göras . Det gäUer arbetslivet därdemokratin ännu inte kommit tiU sin fulla rätt. De anställda skaU inte behövaleva under ovisshet och otrygghet om sina arbetsförhållanden. Tanken pålänsdemokrati måste förverkligas genom tUlkomsten av folkvalda länsparlament.Det är viktigt för de enskilda människorna inom de olika kommunerna att kunnavara med och bestämma om bostäder, arbetstiUfäUen, service och annat. av makten räknar vi naturligtvisockså in den ekonomiska makten. Det kan gälla statlig maktkoncentration genoms. Förstatligande bör inte ske för förstatligandets egenskuU. Men vi i är inte emot statlig verksamhet som krävs för att tryggasysselsättning där ingen annan sysselsättning kan ordnas eller verksamhet somberör tUlvaratagande av atomkraft, olja och liknande tUlgängar. Men vår principgäller också den privata maktkoncentrationen i olika former. Decentraliseringav den ekonomiska makten mäste ske genom främjande av den mindre och denmedelstora företagsamheten och förverkligande av arbetsdemokratin. Lät mig, herr talman, avsluta detta anförande med nägrakorta, allmänna reflexioner. Först: Kostnadsfördelningen mellan stat och kommun måstetas upp tUl allvarlig prövning. Det kan inte vara rimligt att primärkommuneroch landsting alltmer tyngs under övermäktiga ekonomiska problem när de ju ändåhar en så viktig roll inom folkstyrets ram. Därefter: Regional- och lokaliseringspolitiken måste fä enhelt annan och större plats i den allmänna politiken. Det gäller inte minstNorrlands inland, som kämpar med övermäktiga svårigheter. Den dova klangen frånherr Palmes hammarslag i Stekenjokk och vad som sedan hänt har skapat tvivel omallvaret i regeringens ambition när det gäller ett livskraftigt norrländsktinland. Här måste en ändring ske. Sedan: Det kommer inte att i längden vara möjligt med enjordbrukspolitik som kan uppfattas vara en klappjakt på de människor som skaUsvara för vårt dagliga bröd. Jag hoppas att jordbruksminister , somhittUls under sin ämbetsperiod visat sig mindre dogmatisk än många andra, skallinse denna frågas allvarliga karaktär innan det är . Sist och slutligen: Det kanske finns anledning för osspolitiker att mer än hittUls verkligen försöka lära oss lyssnandets konst. Jagavser då inte alls sådana här debatter. Jag menar att vi måste lära oss attlyssna tUl människorna ute i det brusande livet i produktionen. Det är farligtom politikerna placerar sig själva uppe i något slags elfenbenstorn där allvisdom finns. Den här tankestäUaren kan säkerligen gäUa också de partier däribland som har förmånen att bygga på en folkrörelse-grund. Lät oss lyssna och handla därefter medanlitande av praktiskt förstånd! Jag yrkar att statsverkspropositionen måtte remitteras tUlvederbörliga utskott. HerrTURESSON (m); Lät mig först göra en Uten kommentar och ettklarläggande när det gäller en passus i anförande. försökte vid ett par tUlfällen göra gällandeatt man hade anledning att hysa misstro mot och därmed moderatasamlingspartiets attityd till de förestående EEC-förhandlingarna. ocksä den kampanj för att skapa opinion för Europatanken som detdåvarande bedrev under mottot "Ja tUl ". utspel är verkligen märkligt. Vad finns detför anledning att kritisera att vårt parti var det första som förstod vikten avatt kunde komma överens med EEC-länderna? Och anser verkligen herrLange att det är fel att ett politiskt parti försöker vara opinionsbildare fören god sak? som handelsminister skötte ju deförhandlingar som ledde till bildandet av EFTA och tUl olika handelsfrågorslösning med energi, skicklighet och framgång. För detta har han fått mängauttryck för uppskattning. Och har den tidigare mycketoklara inställning tiU EEC-frågorna klarnat. Det framgick senast i gär avstatsministerns anförande här i kammaren. Äv den debatt som därefter följdeframgick också att moderata samlingspartiet står fast vid sin mycket positiva,intagna ståndpunkt tUl de förestående EEC-förhandlingarna. Varjeförsök att tolka in något annat i de uttalanden som gjorts av moderata samlingspartietsföreträdare i denna fråga är att anse som Ulasinnad förvanskning. 1 höstas antog en"internationell strategi för andrautvecklingsårtionde". Där reses krav på gemensam internationell handlingför att komma tUl rätta med undernäring, arbetslöshet och okunnighet i defattiga länderna. Där krävs också effektiva åtgärder mot de växande ekonomiskaklyftorna och de därav följande spänningarna i världen. Antagandet av Förentanationernas plan innebar ett klart framsteg. Den innehåUer många preciserademål, och om de målen kan uppnås under detta årtionde kommer världen vid dessslut att ha tagit ett stort steg på vägen mot de allmänna FN-principernasförverkligande. Utvecklingsplanen avser att ge alla människor ökademöjligheter tUl ett bättre liv. Genom den skall sysselsättningen ökas i defattiga länderna, UtbUdningen och hälsovården förbättras, närings- ochbostadsstandarden höjas och miljön skyddas. I FN-planen slås också på nytt fastatt i-länderna, de rika länderna, skall avsätta en procent av bruttonationalproduktentUl bistånd tiU de fattiga folkens utveckling. Som vi minns beslöt riksdagen1968 att det svenska biståndet skuUe uppnå 1-procentsnivån /75genom en årlig 25-procentig ökning av anslagen. HittUls och även i den nuframlagda budgeten har denna plan kunnat följas. I långtidsutredningen har det emeUertid visats, att om viskall nå I-procentsmålet /75 måste det sista steget påanslagsökningens trappa bli i stäUet för 25, och då börjar det rörasig om ganska stora belopp. Anslaget måste då i budgeten /75 räknas uppmed nära för att nå upp tiU det belopp på nära 2,5miljarder i u-landsbiståndspengar som då kan beräknas utgöra en procent avbruttonationalprodukten. Inför detta perspektiv har finansministern synbarligenblivit betänksam. uttalade han vid ett par tillfäUen atthan personligen inte aUs var övertygad om att vi orkar med ens den25-procentiga ökningen i u-hjälpsanslaget, alltså den ökning varom riksdagenbestämde 1968. Finansministern häri det sammanhanget också tryckt hårt päsambandet mellan bytesbalans och vår förmåga att uppfylla vårainternationella förpliktelser, dvs. a. att ge u-hjälp. Det är bra att detta samband poängteras. Det ger ocksåanledning erinra om att om vi skall kunna fullgöra våra förpliktelser på detsätt som vi har åtagit oss, så måste vi sköta vår ekonomi sä att vi får denödvändiga ekonomiska resurserna. I finansministerns tveksamhet rörande vårförmåga att orka med att nä I-procentsmålet 1974/75 ligger ett erkännande avatt regeringens ekonomiska politik inte har varit så lyckad under de senaste åren.Den har inte förmått att tUlräckligt främja den utveckling av landetsproduktion som är nödvändig för fullgörandet av våra förpliktelser. Detta ärnaturligtvis både allvarligt och skadligt för vårt lands anseende. För nägra få år sedan präglades den politiska debatten härhemma av ett påtagligt och åtminstone i vissa kretsar mycket engagerat intresseför u-hjälpen. Då var detta en så brännande fråga att jag tvivlar på att ens enså stark man som finansministern hade vägat uttala sig på det sätt som hangjorde . är reaktionen på hans dock ganska sensationeUatankegångar rätt tam. Jag tror rent av att det finns ganska många människor ivårt land som helt delar finansministerns tveksamhet och som gör det utannågon större besvikelse. Kanske tycker många ocksä att det vore bra med enmindre snabb takt i u-hjälpsansla-gens ökning. Vi politiker får emellertid intelåta oss frestas att spekulera i sådana stämningar. Vi måste i stället dra enhelt annan slutsats. Den förändrade attityd mot u-hjälpsengagemanget somfinansministerns uttalande vittnar om och det sätt varpå detta mottagits visaratt behovet av vederhäftig och omfattande information är stort. Bädepolitikerna och allmänheten måste läras att tänka i internationella termer jQ i betydligt högre grad än de ärvana vid. Det gäller på en rad olika områden, bl. a. två som har direkt anknytning tUl dettaanförande, både den ekonomiska tmg och i vårarelationer tUl . 2U januari y- j. experter och riänstemänbereder och handlägger dessa Allm" innlitisk '' andra komplicerade frågor gör att vi inte får nägon särskilt engagerad u ff medverkan av politikerna i dem. Detär enligt min mening också viktigt att vianstränger oss för att ändra på det förhållandet. Politikerna i första hand måste bli mer involverade ilösningen av de internationella frågorna och bäde de och allmänheten meraengagerade i debatten om värt lands och vår resursutvecklings beroende avomvärlden. Först då kan politikerna få förmåga och tUlfälle att utöva den rollsom opinionsbildare, vUken för var dag blir alltmer angelägen, om den svenskabiståndspolitiken skall kunna fullföljas pä ett Uka hedersamt sätt som den harbedrivits andra hälft. () kort genmäle; I inledningen av sitt anförande nyssanklagade mig för att försöka förvanska vad tidigarehade sagt. Det var, menade han, Ulavarslande. Jag tror att han t. o. m. antyddeatt det var en förfalskning av vad menat. Illa har lyssnat till vad jag sagt, men detbetraktar jag inte som sä allvarligt. Däremot tycker jag att det äranmärkningsvärt att inte har hört vad hans partUedare har sagthär under remissdebatten. Det finns redan i protokollet. Jag tog liksom upp frågan om vad det fanns förgrund eller orsaker tiU de missförstånd som förelåg i EEC-debatten här ilandet. Varför hade den ibland råkat komma snett, för att använda ord? Då hänvisade som en förklaringsgrund tUlErlanders Metalltal 1961. Jag svarade honom att det fanns mera näraliggandeorsaker. Jag erimade om - och det kan inte säga är enförfalskning av verkligheten hur högern frenetiskt drev medlemskaps-Unjenhela 1961-1962 och även 1963 tiUs generalen den gången sade nej tUl Englandsinträde. Det går inte att förneka detta. Jag har inte anklagat för det, men jag harsagt att det skapade en viss misstro hos opinionen och en tveksamhet, om högernverkligen tog så allvarligt på neutralitetsvUlkoren som majoritet socialdemokratin och hade gjort. Det var ingen vantolkning. Jag erinrade om att högern och då inte minst han ännu var partUedare gick tUl angrepp mot att regeringen i brevet1967 inte uttryckligen gav uttryckligt förord åt medlemskapslinjen, låt varaatt också högern var angelägen om neutralitetsförbehället. säger att debatten kom snett på grund avherr anförande 1961 vid Metallkongressen. Jag tUlät mig säga att det anförandet öppnade en aUmän och saklig debatt om frågor som alUjämt är förknippade med vår ställning i EEC-frågan. Det lär inte kunna bestridas. 56 Jag förstår inte hur kunnat missförstå mig. Jag har inte i mitt anförande sagt något som inte ståratt läsa i referatet av anförande i gårdagens debatt. () kort genmäle; Det är förklarligt att i min munlägger ord som jag inte har yttrat. var nämligen inte närvarande idenna lokal när jag talade. Jag sade inte »förfalska». Jag sade däremot att misstänkliggöra och moderata samlingspartiets avsiktergentemot de förestående EEC-förhandlingarna, och jag sade att den som gör detgör sig skyldig tUl en Ulasinnad förvanskning. Jag har aldrig använt uttrycketförfalskning. Moderata samlingspartiet har inte - lika litet somhögerpartiet ifrågasatt att neutralitetskravet skulle uppges. Igär underströk mycket starkt att neutralitetskravet var ett vUlkorsom vi måste hälla i förgrunden vid de förestående förhandlingarna. () kort genmäle; Bara några få ord till ! Det går att lyssna tUl riksdagsdebatten från ledamöternasrum, och jag hörde varje ord som sade. Han använde kanske ordet förvanskning medan jag talade omförvanskning och förfalskning, men en "Ulasinnad förvanskning" kommerväl ändå ganska nära "förfalskning". Men låt gå för det jag gerherr rätt i den dispyten. Däremot har jag inte försökt misstänkliggöra vad herrBohman sade det kan inte bestrida. Jag har fastslagit, delvismed hans egna ord och med utgångspunkt i vad jag hörde i går och vad som står iprotokollet, att han angrep för Metalltalet och ansåg att det vardetta som hade bringat debatten pä sned. Jag sade att det nog egentligen ärhögerns politik tidigare i den här frägan som medfört att mänga har börjatmisstänka högern. () kort genmäle: Det vore ju bra om vikunde vara överens om att både är 1961 och andrahistoriska händelser inte är av sä stor betydelse . är det viktigasteatt såväl regeringen som de borgerliga oppositionspartierna, möjligen medundantag för någon enstaka person, är helt överens om att vi mäste försökabringa förhandlingarna tiU ett för landet lyckosamt slut. FruDAHL(s): Remissdebatten är ju tiU, inte bara för att vi skaUgranska budgetens alla detaljer och tekniska finesser eller fä tiUfälle atttala fritt om snart sagt vUket ämne som helst, utan framför aUt för att vi vidinledningen av en riksdagssession skall föra en debatt kring de idéer och målsättningar som ändå bildar utgångspunkten för de olika riksdagspartiernasarbete under den kommande sessionen. Det innebär inte att alla talare behöverägna sig åt en allmänpolitisk översikt. Efter partUedarnas inledande rond är vinu med raska steg på väg mot fördjupade diskussioner i en rad viktigaspecialfrågor. Men också där kommer den poUtiska grundsynen mer än eljest attstå i förgrunden. Jag har, herr talman, själv valt att tala om en nogaavgränsad, speciell fräga, nämligen förhåUandena i de portugisiska kolonierna iAfrika och det stöd som i enlighet med ochriksdagens tidigare beslut lämnar tUl befrielserörelserna där. Framför aUtkommer jag att uppehäUa mig vid situationen i ochbefrielserörelsens arbete där, som jag hade tUlfälle att studeragrundligt vid ett besök. Jag har valt det ämnet, inte bara därför att jag tyckeratt det är mycket viktigt eller därför att jag kan lämna en ögonvittnesskUdringfrån ett land, som tUls har varit nästan helt isolerat fränyttervärlden, utan också därför att det som händer där har ett direkt sambandmed de frågor och problem som vi sysslar med här hemma. Efter den mycketklargörande och intressanta deklaration som utrikesministern har lämnat härtidigare kan jag även anknyta direkt tUl den. Vad som där sades om internationellrätt och krigslagarna mäste naturligtvis i princip tiUämpas på andra håll ivärlden, där den typ av krig föres som ägnar sig åt i och Portugalägnar sig åt i sina kolonier. Den kamp som just nu pågår i och Portugalsövriga kolonier angår oss. Den gäller värden som vi i vårt land sätter högt,värden som vi har fått kämpa hårt för att realisera och som vi fortfarandemäste anstränga oss att slå vakt om här hemma och i det internationellasamarbetet. Det gäller friheten, självbestämmanderätten och det nationellaoberoendet. Men inte bara eUer ens huvudsakligen det. Befrielserörelsernaskamp är framför aUt en kamp för demokratin och jämlikheten, för ett nytt ochbättre samhälle, där medborgarna fär leva ett människovärdigt liv i fred ochtrygghet, ett samhäUe där människor inte slits ut i hårt arbete vars fruktertUlfaller andra. "Genomför vi vårt krig bara för att driva utportugiserna, så är den kampen inte mödan värd." Sä sade mänga av dem vimötte under vär resa i de befriade områdena. Att befrielserörelsens folk menar allvar med detta tal harde eftertryckligt bevisat genom att börja det fredliga samhäUsbyggandet medanden väpnade kampen ännu pågår. har man i detta avseende nått betydligtlängre än många formeUt självständiga stater. Det är, tror jag, lätt för ossatt så här pä avstånd tänka pä den väpnade befrielsekamp som pågår i mångaländer, kanske mest i teoretiska och militärpolitiska termer. Det är en felsyn.Vad som pågår i kolonier är framför aUt en kraftmätning mellan tväsamhällssystem, meUan tvä oförenliga sätt att se pä människan och hennes roU isamhället. Den kampen har pågått i ett tiotal är, i , Mogambique ochGuinea . Längst, när det gäller både den militära befrielsen och detfredliga samhällsbyggandet, har man kommit i . Men utvecklingenär entydig i aUa dessa länder. koloniala och fascistiska förtryckhåller på att brytas. Nya samhäUen håller pä att växa fram. de ännu större förändringar, som mäste komma efter denfullständiga befrielsen. Jag viU iUustrera karaktären av de två samhällssystem, sommöts i kolonier, genom att citera Ämilcar Cabral, ledaren för PAIGC,befrielserörelsen i , och premiärminister . I ett uttalande säger om målen för PAIGC:"Det är en kamp för rätten att få äta sitt bröd och bruka jorden - ifrihet. En kamp för skolor och utbUdning, för att barnen inte ska behöva lida,för att få sjukhus. Det är det vi kämpar för." Och i en intervju 1969säger han; "Vi viU blisjälvständiga---- för att få utveckla landet, bygga skolor, förbättrade sociala viUkoren och skapa en tUlvaro där vi inte exploateras av utlänningareUer av våra egna landsmän." Man kan jämföra det uttalandet med följande citat ur etttal av : "När jag nu åter tar uppvåra inhemska problem tUl diskussion vUl jag kraftigt understryka att försvaretav våra provinser på andra sidan haven är en helig plikt, vUken ger ossskyldigheter som varken får försummas eller glömmas bort av det portugisiskafolket. Regeringen gör sitt bästa att med de militära utgifterna mötade gmndläggande behoven av ekonomisk och social utveckling men mäste vädja tUlmedborgarna att häUa tUlbaka sina önskemål och vara tålmodiga, att samarbetamed förståelse för den gemensamma uppgiften." Med andra ord; så länge kriget i kolonierna pågår har maninte råd med reformer, och man anser att kriget är viktigare. Mot befrielserörelsen, som slåss för skolor, sjukhus ochett fungerande rättssamhäUe, står en fascistisk diktatur, som i stäUet för attförbättra levnadsviUkoren för sitt eget fattiga och förtryckta folk, satsarhalva statsbudgeten på grymma och hänsynslösa krig i sina kolonier. I dessakrig, som nästan helt riktar sig mot civUbefolkningen, använder napalmoch splitterbomber, gift och tortyr, modernt flyg och moderna vapen tUlverkadei , , och andra NATO-länder. , månad eftermånad, med undantag för regnperioden julioktober bombar portugisernasystematiskt byar, folksamlingar, risfält, matförråd, folkaffärer, skolor ochsjukhus. Dessa bombningar är särskilt aktiva . Efter bombanfallen landsättes helikopterburna trupper somförstör, bränner och plundrar vad som inte redan blivit förstört avmedicinförråd, skolmaterial och mat och dödar de människor som inte hinnersätta sig i säkerhet. Under vår vistelse i de befriade områdena hörde och sägvi portugisernas spaningsplan, helikoptrar och jetbombare på väg motbyar och andra civUa mål i närheten. a. tvä av PAIGC;sinternatskolor för föräldralösa barn. Omkring 50 barn dog. gjordes ettnytt försök att bomba en internatskola för övrigt som vi skulle habesökt den om inte värt program blivit ändrat i sista stund. Denna gånglyckades man rädda barnen, men skolan jämnades med marken. Vi kunde avstatistiken vid de sjukhus vi besökte konstatera att nästan alla krigsskadadeär civUa och mycket fä soldater. »I IQ Vi kunde också konstatera att de portugisiska bombningarna ingalundahåUer sig inom gränser och att de portugisiska Onsdagenden invasionsförsöken i och Koundarai ingalunda _0 januari1971 yj- jg första allvarligakränkningarna av republiken territorium. ~~ I ~ har bombatbyar och andra civila mäl i Vi reste tvågånger genom ett område i , som varmycket hårt drabbat av det senaste årets bombningar. Den del av den verklighet vi såg i GuineaBissau, som jag skUdrat, är avskyvärd. kolonialvälde har varitett brott mot mänskligheten och mot FN;s deklaration om de mänskligarättigheterna. De 500 åren av portugisiskt styre har inneburit slavhandel,tvångsarbete reglerat i lag, tvängsförflyttningar, ekonomisk exploatering,härda skatter, rättsligt godtycke, misshandel och tortyr. Allt detta, medundantag för slavhandeln, ända tiUs . Inget har gjorts för att utvecklaländerna och ge utbUdning och hälsovård tiU människorna. innebärPortugals vägran att lyssna på frihetsrörelsernas fredligt framförda krav ettaUvarligt hot mot freden. har också vägrat att efterkomma FN;supprepade uppmaningar att ge folken i de portugisiska kolonierna denfrUiet och den självbestämmanderätt som tUlkommer dem. Den väpnade kamp som nupågår har tvingats pä befrielserörelserna. Den är resultatet av den terror,varmed svarade på befrielserörelsernas krav. Den är ofrånkomlig föratt någon gäng fä ett slut pä väldet och förtrycket. Befrielserörelsernas folkavskyr kriget. Där finns inget av den våldsromantik, som man ibland möter hos endel extremistgmpper här hemma. Desto större ansvar har vi att medverka tUl attbefrielserörelsens folk sä snart som möjligt kan fä ägna alla sina krafter åtatt bygga det samhälle de kämpar för. Men det finns också, herr talman, en annan verklighet änkrigets i . På de som gätt sedan de första områdenabefriades i har PAIGC och byarnas folk i de befriade områdenatiUsammans byggt upp en effektiv civU administration och en demokratisksjälvstyrelse. 1 varje by finns en demokratiskt vald bykommitté, som ansvararför byns angelägenheter. Det står i att i alla folkvaldakommittéer minst två av fem ledamöter mäste vara kvinnor.