prot · FU0934 · 1971-12-31 00:00:00 — Försvaret intar Uksom utrikespoUtiken en särställning pädet politiska fältet. Man hade i varje fall kunnat begära att regeringen skullepå förhand, liksom fallet är före viktiga utrikespolitiska ställningstaganden,ha samrätt med eUer orienterat oppositionen om sina intentioner att äventyraSveriges anseende genom en lockout av officerskåren och vUket det irealiteten är fråga om en lockout av det svenska försvaret. ser förhandlingsläget något ljusare ut än tidigare, ochdet finns tecken som tyder på att lockoutvarslet inte skaU behöva förverkUgas.Det skulle då stanna med de skador som varslet redan kan ha förorsakat. Men,herr talman, jag viU ändå på moderata samlingspartiets vägnar vädja tiUstatsministern att tUlse att de varslade stridsåtgärderna mot vårt landsförsvar inte fullföljes. "Vi har ett välfärdssamhälle där aUa människor ärmissnöjda och besvikna. Jag tycker att aUtmer Uknar en ofärdsstat, därman har börjat med ett aUas krig mot alla; här varslas om strejk pä strejk påstrejk." Det här uttalandet är inte finansministerns. Det är VUhelmMobergs. Han kunde ha tUlagt; "Här varslas om lockout på lockout pålockout, i denna de upptrappade konflikternas storkonflikt." Vi kunde tala om företagsamhetens bristandeförtroende för regeringen. De extremt härda kreditrestriktionerna, konkurser,varsel om avskedanden och nedlagda företag kantade dagarnas pärlband under del av 1970. Misstron spred sig som ringar pä vattnet. MisstänkUg-görandenav företagarna deras syften, deras samhäUsanda och deras skickUghet ackompanjerades av frejdiga skUdringar frän industridepartementet om denstatUga företagsamhetens välsignelsebringande roU. Sådana predikningar har avkända skäl nu tystnat. Men motsättningarna, splittringen och bristen påframtidstro består fortfarande. Det saknas gålust i det svenska samhället i enutsträckning som jag inte har upplevt . Jag ställer samma fråga tiU regeringen som en av våratidningar gjorde : Utgör inte det olyckliga skattesystem somefterträdde ett tidigare olyckligtskattesystem en grundorsak tiU vad som händer? Marginalskatterna gör det jupraktiskt taget omöjligt för enskUda människor med vanliga inkomster att genomnya arbetsinsatser höja sin standard, i varje fall med starkprisstegring. Grupperna bevakar varandra då det gäUer fördelningen av detbegränsade reella utrymmet för lönelyft. Man sneglar på grannen. Begreppetkompensation har kommit att ersätta ordet kompromiss i den svenska vapenskölden.InflationshjiUet snurrar aUt snabbare. Hetsen, stressen och avunden blir aUtmerfebrig. 1det ekonomiska läge dit landet förts av den socialdemokratiskaexpansionspolitiken måste alla nu dra åt svångremmen. Det är lätt att säga bl.a. därför att det är sant. Men uppmaningen är svårare att realisera; somligahar färre hål i svångremmen än vad andra har. Alla kräver för återhåUsamhet enmotsvarande vUja av andra grupper. Den s. k. höglönestrejken är, som jag redanframhåUit, en inflationskonfUkt eUer, om man så viU, en kompensationskonflikt.Och även om de öppna motsättningarna snabbt biläggs, vUket vi aUa hoppas, såkommer de att bestå i det fördolda. Kampen kommer att upprepas. Bitterhetenkommer att skärpas och våra ekonomiska förutsättningar försämras, så länge vihar det nuvarande skattesystemet kvar, bl. a. därför att det för enskUda ärinkomsten efter skatt som är helt avgörande. Vi må tycka och tänka vad vi vUlom detta, men det är ett faktum att den enskUda människan, den enskUdelöntagaren, bedömer sin ekonomi på det sättet. Detär lätt att som finansminister i ljusa ögonbUck konstatera attdet inte är "praktisk politik" att genom "skärptprogressivitet" åstadkomma "någon effekt iinkomstöverflyttningen", att det inte heller är "praktiskpolitik" att låta de "bättre betalda ta en direkt standardsänkning avmärkbar betydelse för ett relativt snabbare avancemang för de lågavlönade"och att det är "ofrånkomligt" att bäde prisstegringar och riksdagensskattebeslut utgör realiteter i avtalsförhand-Ungarna. Sådana uttalanden, somfinansministern säkert känner igen, får ingen genomslagskrafl så längefinansministern inte själv har det poUtiska modet att dra konsekvenserna avsina uttalanden utan snarare handlar i strid med dem. Ominte vär socialdemokratiska regering efter sitt långa maktinnehav har lärtläxan och kommit underfund med högskattesamhällets problem, borde regeringenvara så klok att dra sig tUlbaka och lämna över åt andra som inte är Ukaförstockade och inte lika bundna av prestige att bygga upp en skattepolitik,riktad mot kompensationstänkande, mot inflation, och byggd på människornasirmeboende lust att göra insatser för sig, för sin familj och för samhället. 1sin nuvarande utformning har skatteutveckUngen kulminerat eUer rättare sagtkullbytterat. Det nya skattesystemet var ett beslut i fel riktning. Det kan vii dag konstatera. måste det radikalt förändras. Även herrSträng tycks vara beredd att håUa med mig på den punkten. Han har själv baraför fömtskickat en omprövning. Men då räcker det inte medenbart en anpassning av skalor och avdrag med hänsyn tUl inflation ochsamhällsutveckUng. Någonting helt annat måste ersätta den konstruktion vihittUls dragits med. Har vi de tekniska förutsättningarna? Har vi underlagetför en öppen diskussion om hur ett tidsenligt skattesystem skall se ut? Vi kanbygga efter internationella förebilder. Från andra länder kan vi hämta erfarenheterav varierande system. Vi kan studera olika slags löneskatter eller högasocialavgifter i förening med låga direkta individuella inkomstskatter. Menvårt land befinner sig i den utveckling, som brukar kaUas den postindustrieUa,längre fram än kanske något annat land. En tidsenUg beskattning måste utformasfrämst efter våra egna förhåUanden. Vi har inte det erforderliga underlaget, därför attregeringspartiet hittUls inte har velat sätta sitt eget skattesystemshuvudsakliga riktUnjer under debatt. Tiden är därför mogen för en ny bedömningav hur ett tidsenligt skattesystem skall kunna byggas upp i ett samhäUe somvårt. Det är inte nun sak att här ange riktUnjerna för en sådanomprövning. Den bör naturligtvis ske inom en ny aUmän parlamentariskskatteberedning. Den bör arbeta helt förutsättningslöst och dra nytta avinternationella erfarenheter. Den måste också utgå ifrän den verkUghet somalla löntagare upplever, nämligen att nettolönernas köpkraft avgör deraslevnadsstandard. Att bibehåUa ett system, där penningvärdeförsämringar ledertUl procentueUt högre skattesatser, har kommit att framstå som alltmersvårförstäeUgt. Indexreglering av skatteskalor m. m. - förordad avden samlade demokratiska oppositionen utgör ett medel häremot. Det modernasamhället behöver dessutom finanspoUtiska instrament av annan natur än dem vi förfogar över. Dessa har redan blivit utslitna. Genom ett tidsbegränsatobligatoriskt konjunktursparande skulle exempelvis den för den ekonomiskapoUtiken ansvariga regeringen kunna variera komsumtionsefterfrågan medkonjunkturema utan att skattebördan fördenskidl behövde ständigt stegras ochpermanentas pä en aUt högre nivå. Det är min övertygelse att det i alla läger finnsförståelse för en ny skattepolitik och för nya möjligheter att föra en effektivstabUiserings-politik. De grundläggande naturliga betingelserna för fortsattvälståndsutveckling är goda i det här landet. Det gäUer att utnyttja dem. Detgör man inte genom en konfrontationspolitik av socialdemokratisk modeU. Härförkrävs en politik byggd pä samverkan, rättvisa och ansvar, en politik som inteär inriktad pä att spela ut olika grupper i samhäUet mot varandra. Vi kan inteacceptera det motto som skulle kunna kUstras på den socialdemokratiskapolitiken: "Om jag fär mitt och väl det och du fär ditt och knappt det, dåär jag nöjd." Jag sammanfattar de tankegångar jag här utvecklat. KonfrontationspoUtikenhar kulminerat i dagens storkonflikt. Svensk politik måste bygga på samförståndoch samverkan. Blott därigenom kan vi bygga ett rättvisare samhälle och läggaen fast gmnd för fortsatt välståndsutveckling. Våra skattermåste konstrueras så, att det blir lönande att arbeta för en högrelevnadsstandard. Redan ett löfte från statsmakterna att åstadkomma ett systemsom återställer reaUönens värde är ägnat att driva ner den högasamhäUstemperaturen. Det är intebara den enskUde som skall rätta munnen efter matsäcken. Även stat och kommunmåste ompröva sina utgifter. 3* protokoU 1971. besparingsutredningbör ofördröjligen tUlsättas. Regering och oppositionspartier bör tUlsammans medarbetsmarknadens parter och företrädare för näringslivet överlägga omomedelbara åtgärder i syfte att återstäUa balansen i samhällsekonomin. i (vpk); Regeringens argument i årets finansplan äratt jämvikt måste skapas i betalningsbalansen genom att löntagarnas konsumtionminskas och utrymmet för exportindustrin ökas. Det innebär att man helt ochhållet tUlgodoser näringsUvets intressen och önskemål. Först tiUåter regeringenen spekulativ lageruppbyggnad från näringslivets sida, en spekulation sombidrar tUl prisstegringar och sämre bytesbalans. Därefter vill man, samtidigtsom man skär ned den offentUga och privata konsumtionen, ge samma spekulanternya favörer för att, som man säger, hjälpa upp den dåliga bytesbalansen. Vi har sagt tidigare att vi godkänner inte resonemangetatt det skuUe finnas något slags köpkraftsöverskott hos löntagarna.Prisstegringarna har redan pressat ned reallöner och levnadsstandard ochdärigenom begränsat köpkraft och efterfrågan hos majoriteten av människorna. Det är ganska förvånansvärt att en socialdemokratiskregering inte finner anledning att sigpalera några åtgärder mot den spekulativalageruppbyggnaden utan i stäUet är angelägen att ge mer pengar åtexportindustrin på löntagarnas bekostnad. Därför kritiserar vi förslaget attlöntagarna med skattepengar skaU tvingas medverka tUl att näringsUvet geslättnader när det gäller att investera, oavsett vUket slag av investeringar detär fråga om. Man förmanar löntagarna att begränsa sina löneanspråk, men man harinte ett ord av kritik att framföra mot kapitalägarna, som i hög grad äransvariga för prisstegringarna. Denna politik, som inte är ny, bidrar tUl att ytterligareskärpa den orättvisa fördelningen av produktionens vinster. Man befäster denkapitalistiska biandekonomin, som just socialdemokratin är den främsteförespråkaren för. Den samförståndsanda som storfinansen, de borgerligapartierna och socialdemokratin under mänga är har uppammat och utvecklat ochsom hade sin högkonjunktur har emellertid undersenare år råkat ut för allvarUga bakslag. Det beror inte pä nägra tUlfäUighetereller på uppkomna stämningar utan har konkreta, objektiva orsaker i denekonomiska utveckling som ägt ram såväl i vårt land som i övriga kapitaUstiskaländer. I syfte att öka vinstema genomförs rationaU-seringar inom industrin somtvingar upp arbetstakten, arbetsmiljön försämras och arbetarna utsätts förökade olycksfaUsrisker och ökad ohälsa. Antalet utslagna ur industrin, sådanasom kan hänga med i det härda tempot, ökar . Vi ser hurklyftan meUan kapital och arbete ständigt vidgas. Det är de faktorerna som ärde verkUga orsakerna tUl samförståndsandans bakslag. Under den s.k. Saltsjöbadsandans högkonjunktur pä 1940-och 1950-talen var det i stort sett bara vi kommunister som talade omklasskamp, klassamhälle och storfinans. står dessa begrepp i centram förden allmänna debatten därför att klasskampen har förts upp tUl ytanoch klassamhället har avslöjats som orsak tUl ökade inkomst- ochförmögenhetsklyftor, tUl alltmer omänskliga arbetsförhåUanden, till spridningav kommersialiseringens och profitjaktens gift och tUl den aUmännamiljöförstöringen. I två stora utredningar har detta klassamhällespolarisering avslöjats låginkomslutredningen och koncentralionsut-redningenhar bekräftat den. I stället för att ta initiativ tUl att bryta denna utvecklingpresenterar man en långtidsutredning som bygger på att samma utveckUng skallfortsätta. Arets finansplan är väl inordnad som ett första steg i dennautrednings slutsatser om den framtida ekonomiska utveckUngen. Vi kräver istället en långtidsutredning som arbetar utifrån klara välfärds-ochfördelningsmässiga utgångspunkter. Den ekonomiska poUtiken måste underordnasdessa långsiktiga politiska mål, vUket förutsätter kamp mot profit- ochspekulationsintressena och ett tUlgodoseende av rättmätiga fordringar på rejälalönelyft på vinsternas bekostnad. Att företrädarna för näringslivet instämmer ilångtidsutredningens slutsatser är helt följdriktigt och helt i Unje med detankar som det nuvarande systemets försvarare tidigare gett uttryck för närlöntagarna fört fram krav på högre löner, kompensation för prisstegringarna,kortare arbetstid, lägre pensionsålder, demokrati pä arbetsplatsen osv. Då görman som exempelvis bankdirektör i Skandinaviska banken:pläderar för en statUg inkomstpolitik, dvs. att regeringen och de StatUgaorganen skall lägga sig i avtalsrörelsen och sätta en gräns för de fackligakraven. Lönerna får inte stiga mer än vad bankdirektörerna anser lämpligt medhänsyn tUl sina uppdragsgivares, storföretagens, krav på större investeringaroch högre vinster. När löntagarna kräver att resultatet av denproduktionsökning de själva åstadkommit skaU fördelas rättvisare, så attlönerna höjs pä vinsternas bekostnad och löneformer införs som hindrar hetsen iarbetet, kräver bankdirektörerna och i stäUetatt nya bördor skall läggas pä löntagarnas axlar, att deras konsumtion skaUskäras ner , att de skall häUa tUlbaka sina löner även ompriserna stiger allt för att det privata kapitalet och monopolen skaU fåstörre manöverutrymme och stärka sina positioner i den kapitaUstiskakonkurrensen på världsmarknaden. Klyftorna mellan hög- och lågavlönade har vidgatsoavbrutet under den socialdemokratiska regeringsutövningen , ochdet finns ingenting i regeringspartiets politik som tyder på att man tänker tanågra avgörande grepp för att bryta denna utveckling. De väldiga löne- ochinkomstklyftor vi har är ju i stort sett ett resultat av denjämlikhetspolitik som socialdemokratin har fört. Från vårt håll har vi alltid konsekvent kämpat för delågavlönades intressen. Vi har bekämpat storfinansen och dess inflytande, medansocialdemokratin genom sitt accepterande och befästande av biandekonomin istället har jämnat vägen för ytterUgare inkomstklyftor. Man har gjortjänUikhetspolitiken till ett fördelningsresonemang där man begränsat uppgiftentUl att fördela en på förhand given kaka mellan skUda löntagargrupper. Menverkliga topplöner, bolagsvinster och förmögenheter har man lämnat utanfördetta resonemang. Vitar mycket bestämt avstånd från den lönepolitik som och SR driver,eftersom det inte finns någon anledning att ge redan toppavlönade höjningar. Vikan inte stödja en organisation som stäUer procentueUa krav, vUka om de skulleförverkligas skuUe resultera i att folk i höga befattningar med topplönerskulle få mångdubbla lönehöjningar i jämförelse med de grupper inom sammaorganisation som har relativt låga löner. Denna procentlinje, som vi alltsåavvisar, skulle ytterligare vidga klyftan mellan hög- och lågavlönade. En sådanlinje skulle stå i direkt motsättning tUl exempelvis våra förslag om ensänkning av landstingsrådens löner i . Den skulle också stå imotsättning tUl gruvarbetarnas kamp i gruvkonflikten , där manslogs för att de som låg lägst på löneskalan skuUe ha de största höjningarna. Mensamtidigt måste frågan om jämlikhet vidgas tUl att gäUa hela samhället. De högainkomsterna måste minskas, men detta måste gäUa aUa och inte bara dem som harinkomst av lön. I ännu högre grad måste det avse bolagsvinster, stora privataförmögenheter och spekulationsvinster i bl. a. mark- och bostadsbyggande. Försökenfrån oUka håU att reducera lönekampen tiU fördelningsresonemang mellanlöntagargrupperna kan inte lösa frågan om inkomstutjämning mellan hög- ochlågavlönade. Vi är självfaUet för att låglönegrupperna skaU ha mest iavtalsrörelserna, men vi tror inte på att kombinera detta med allmänåterhållsamhet, som ökar klyftan mellan det stora flertalet löntagare å enasidan och bolagsvinsterna och de verkUgt stora inkomsterna å den andra. Vikan inte godkänna att s. k. ekonomiska experter skaU få bestämma utrymmet förlöneökningarna. Dessa experter utgår helt från det nuvarande ekonomiskasystemets krav. Vi kan heller inte godkänna att regeringen genomlångtidsutredningen försöker styra ekonomin i finanskapitalets intresse ochatt export och betalningsbalans inte kan förbättras med mindre än attlöntagarna ger avkall på sina krav och finner sig i reducerad konsumtion ochreformstopp. Sålänge återhållsamheten innebär att bolagsvinsterna ökar och prisstegringarnasamtidigt har lett tUl reallönesänkning för stora gmpper, är det orimligt attgå ut tUl löntagarna och förklara för dem att de måsle ta pä sig det exklusivaansvaret för samhällsekonomin. Exemplet YFA Holmens bruk är talande för hurkapitalägarna visar sin soUdaritet. som beslutet om YFA:s nedläggningfattades beslöt bolagsstyrelsen att öka utdelningen tiU aktieägama med 1,2mUjoner kronor. Detvar denna "solidaritet genom återhållsamhet" som på då han i en jämlikhetsdebatt i TV bl. a. yttrade att "så längedet är möjUgt att utan arbete förtjäna lika mycket som de arbetandevälavlönade, så länge finns inte den verkliga grundvalen för en vädjan tiUlöntagama att sinsemellan lösa fördelningsproblemen." Jag gick tUl den här debatten utan manuskript helt enkelt därför attdet med det här nya systemet som vi nu tUlämpar är Utet svårt att komma med någrasärdeles purfärska synpunkter på den finansplan som redovisadesför ungefär en månad sedan. Den har under den gångna månaden varit föremål föralla de debatter och aUa de bedömningar som man rimligtvis kan begära i aUa deolika försarrUingar-na. Vi hade ju också Utet svårt att håUa oss ifrån dessafrågor under rerrussdebatten. Jag har emellertid suttit troget i bänken ochlyssnat på dagens inlägg och inte kunnat uraktlåta att göra några små anteckningar kaUa dem gäma blygsamma i marginalen, och jag skall nu göra ett försök attutveckla dessa tankegångar Utet närmare. Detär ju en gammal erfarenhet, herr talman, att går det något så när bra här ivärlden, så bmkar det inte vara någon egentlig gräns för hur bra man tror attdet skall utveckla sig. Går det dåligt, så är det i regel inte heUer nägonegentUg gräns för all den pessimism och aUa de svartmålningar som vi färuppleva. Såhär i efterhand kan man göra intressanta iakttagelser. Det tiUhör mitt ämbeteatt varie år diskutera dessa frågor med den s. k.nationalekonomiska expertisen. Ja, det skaU inte vara några citationstecken det är naturligtvis en nationalekonomisk expertis eftersom den företräds avprofessorer och docenter i de fina fakultetema som sysslar med nationalekonomi.Tidigare hade jag nöjet att i dessa debatter ocksä möta var då bara vetenskapsman nu försöker han framträda som något slagshybrid av vetenskapsman och politiker. Jag tycker att han är tråkigare i densistnänmda skepnaden, men det kan ju vara en rent personlig iakttagelse frånmin sida. Närjag i är diskuterade dessa frågor med de ekonomiska experterna fick jag tUl minöverraskning uppleva att flera uttalade sin stora tiUfredsställelse över detutomordentUga decennium som varit: med starka framstegi fråga om nationalprodukten, med goda framsteg på alla områdenoch tUl lycka och välsignelse för hela det svenska folket. Jag trodde naturligtvisinte riktigt aUt av dessa översvaUande lovord över utveckUngen under ett tiotalår då den socialdemokratiska regeringen och kanske i viss framträdande form dess finansminister haftansvaret för ekonomin. Jag tog det med viss skepsis, med viss reservation,eftersom man ansåg sig behöva måla utvecklingen i så ljusblå färg och beskrivaden i sä fina tongångar för att få den rätta reliefen tiU dagens bedrövelse. SanningenUgger väl någonstans mitt emellan. Vi har bakom oss ett gott decennium, och detkan ju vara bra att fä det bestyrkt från objektivt häll sä här i efterhand. Närman nu har en benägenhet att svartmåla dagssituationen skaU det påpekas att vårekonomiska tiUväxt ändå fortsätter. Den kan variera tiU är, men vi harvälgrundad anledning att räkna med att det bUr ett formerande av våragemensamma resurser . Och detta skall ses från värtutgångsläge, som sannerUgen inte tUlhör de låga utgångslägena utan innebär enstandard som vid varje intemationeU jämförelse står sig ganska gott. Denframlagda budgeten är väl, som det har sagts, en industrivänUg budget. Jag harlagt märke tiU att både och i ogiUat detta. Budgeten har ställt vårt problem i fråga om bytesbalanseni förgrunden, och jag har en känsla av att även detta ogiUats på det hållet.Jag vet att herrarna inte är aUdeles ensamma pä den punkten; jag har ögnat iden protestskrift - låt mig kalla den så - mot långtidsutredningen som fyraeller fem tjänstemän inom har presterat. Och det är en delintressanta synpunkter i det resonemanget. Jag är den förste att erkänna att långtidsutredningen intehar kunnat fånga in aUa problem som man i en ständigt fortskridande utvecklingställs inför. Emellertid tror jag mig kunna säga att långtidsutredningensarbetsmetoder blir mer och mer förfinade för varje produkt den presterar, ochhar man tålamod bör det gå att komma fram tiU en ganska god produkt. När långtidsutredningen presenterar problemet som en frågaom återstäUande av bytesbalansen, så är jag helt överens med utredningen. Jaghar också funnit att olika talare här med undantag av det kommunistiskapartiets företrädare - haft samma uppfattning. Man kan naturligtvis göra gällande, som i dennaprotestskrift, att det i glesbygderna finns en stor arbetskraftsreserv avkvinnor och av undersysselsatta och att man med mobiUserande av denarbetskraftsreserven måhända skulle kunna fä ett annat utgångsläge förbedömningen av de framtida möjUgheterna att formera nationalprodukten. Ja, pålång sikt kan det väl ligga något i det. Men att man inom den närmastefyraårsperioden skulle ha några nämnvärda möjUgheter att ta ut extra resurserden vägen tror i varje fall inte den som i sitt dagliga arbete har att kämpamed lokaUseringspolitikens alla problem och svårigheter. När man nu satt bytesbalansproblemet i förgrunden och sagtatt det får vara det ultimativa - jag vill minnas att jag uttryckte mig så, närfinansplanen skrevs så är detta inte något speciellt för oss. i kan ju snegla över tUl vårt östra broderland och dra sigtUl minnes hur det var och strax efter det att den finskaregeringen tvingades att devalvera den finska marken och vUka åtgärder ochingripanden som blev en följd av det och vad den träffadestabiUseringsöverenskommelsen innebar. Jag utgår från att de kommunistiskariksdagsledamöterna i vårt östra broderland är ungefär Uka goda kommunister somvi har här hemma i vårt land. Men de hade ingel annat val än att bita i detsura äpplet och samla sig om ett stabiUserings- och lönestoppsprogram för attåterstäUa ett sunt ekono-rruskt förhållande i affärerna med omvärlden. Det varslut på valutareserven; nationen måste gä vidare och skaffa sig medel förerforderlig import, ty import kan ingen nation a-wara om man vUl fullföljamålet att skapa en anständig levnadsstandard för sina medborgare. AUa stora ord, alla floskler och progagandasatser, fallerju platt tUI marken när man ställs inför den trista och reala verkligheten. Detupplevde och partibröder i vårt östra broderland.Vi har sluppit uppleva det här i landet, och kommunisterna kan följaktUgenfortsätta att tala plattformens språk utan att behöva riskera att komma iallvarUg kontakt med verkligheten. När bytesbalansproblemet aktualiserades under fjolårettillhörde jag dem som försökte dämpa vad jag tyckte var en överdriven ochalltför Jag försökte göra det genom att hänvisa tUl handelssiffrorna,som visade på en påtaglig lageruppgång i vårt land. Enligt gamla kända reglerkunde jag säga mig, att det väl ändå är tärrUigen egalt om pengarna ligger ivalutareserven i form av guld och reserwaluta, eller om de Ugger i en extralageruppbyggnad som ändå i det länga loppet kommer näringsUvet och samhäUet tUlgodo.