prot · FU0941 · 1971-12-31 00:00:00 — När det gäUer talesman, utskottetsordförande, är jag verkUgen förvånad över att han utan vidare här i kammarenstär och säger, att det har aUvarUgt bmstit hos avtalsverket och därmedtydligen också hos den delegation som vi har satt att bevaka intressenvid förhandUngarna. Det kan inte vara rimUgl att vi, ulan att vi får rapporteroch utan att vi fär en genomgång, här i skall vara beredda att uttalaen förkastelsedom över de bemödanden som man har gjort för att komma framåt iförhandlingsarbetet. Jag avhåUer mig för min del frän att gå in på någon somhelst diskussion om handläggningen av dessa frågor i avtalsverket. Det vorehelt orimUgt att här diskutera hanteringen i ett verk utan att ha fått någonredogörelse för den. Propositionen avser ju inle alt ta upp frågan om vem somhar rätt i en avlalslvisl. Det skulle föra väldigt längt, om vi skulle försökadiskutera det . Den öppna konfUkten har pågätt . Vi har fåtten successiv upptrappning. Det började på det kommunala fältet, det gick övertill slatssektorn, allt fler drogs in i den öppna konfUkten. Strejkerna harlett tiU motåtgärder i form av lockouter, som naturUgtvis har gjort att nyagrupper har kommit all beröras. Man kan fråga varför inte regeringen harhandlat tidigare utan dröjt så här . Vi har självfallet dröjt därför attvi verkUgen har känt ett visst obehag inför att gripa in i konfUkten med sådanaåigärder som är aktueUa. Men vi har naturUgtvis följt konfUkten med storuppmärksamhet. Efter hand har redovisats verkningar på socialvårdens område,verkningar när det gäller sysselsättningen, verkningar för enskilda företagsom inte kan tå sina ärenden prövade och handlagda i vederbörUg ordning. Vi hari propositionen angett några exempel och jag skall inte upprepa dem. Jag hadetillfälle att vara i i går och fick då del av ett uttalande Lag om förnyad giltighet av vissa kollektivavtal Lag om förnyad giltighet av vissa kollektivavtal frånsocialchefen i , Han sade alt det var det var i grevenstid - som denna åtgärd vidtogs för all det skulle vara möjUgt all undvikakatastrof inom socialvården. I är socialvården som bekant undantagenfrån stridsåtgärder. I är situationen en annan, och på socialvårdensområde har stora svårigheter uppställ. Del har visserUgen getts dispenser, ochfrän löntagarorganisationernas sida har del gjorts slor affär av delta ochdet må man frän del hållet göra. Men dispenserna har inte på något sättmotsvarat vad som önskats från kommunernas och landstingens sida och har integjort det möjUgt att kunna klara elementära uppgifter. Den inverkan på sysselsättningen som jag redan nämnt gäUerfrämst byggnadsbranschen; byggnadslov kan inte lämnas, planärenden blirUggande, utstakning ute på fältet kommer inte till stånd. Jag kan hänvisa tUlByggnadsarbetareförbundets lidning. Där beskrivs bl, a, hur en väg som skuUe habyggts men som inte kommer tiU stånd äventyrar tillkomsten av ett slortbostadsområde och ställer stora grupper inför betydandesysselsättningssvärigheter. När det gäller den administrativa handläggningen har jagt, ex. här en läng Usta från kommerskoUegium över de ärenden som Ugger där. Detkan gäUa förelag som har svårigheter till följd av strukluromställning men ävenandra svårigheter, de har ansökt om lån och ärendena kan inte handläggas.Människor komm.er då till kansUhuset och viU ha hjälp. När kommerskoUegium intefungerar vädjar man om beslul för att kunna leva vidare. Jag vUl säga att jaginte har tvekat alt hjälpa. Regeringen måste naturiiglvis handla och känna eltansvar för att näringslivet kan fungera och att inle grupper som inle pä någotsätt är inblandade får sitta emellan därför att det saknas en man ikommerskollegium som skall sätta sill namn under en handUng, Vi fär självfalletinte avstå från att agera utan försöka lösa de problem som uppkommer i den månvi i övrigl finner att del Ugger i samhällels intresse. Jag skulle kunna beskriva situationen på andra områden menjag skall avstå från att göra detta. Jag vill emellertid försäkra kammarensledamöter att vi verkligen har bemödat oss om att analysera verkningarna och vihar dröjt med att ingripa. Det finns ingen anledning att dölja all regeringengäng efter annan har diskuterat denna fräga, fäll redogörelser för verkningarnaoch gjort sina överväganden. Vi har kommit till den slutsatsen att tiden varmogen för att vi skuUe handla. Och jag kan inte se annat än att när frågan nutas upp i denna debatt här i , sä vittnar instämmandena i deanföranden som hälUts om att vi bedömt tidpunkten riktigt. Vi har ju också valt en väldigt mjuk form. Vad vi har sagtär att vi vill ha en fuUmakt alt kunna skapa den avspänningoch ro som behövs för förhandUngar. Ingen kan ju vinna på alt striden skullefortsätta, att den skuUe träffa ytterligare grupper och möta än större ovilja isamhäUet, all vi skulle skärpa motsättningarna ännu mer mellan ä ena sidanSACOs och SRs medlemmar och å andra sidan den stora aUmänheten som hårt kännerkonfUktens verkningar. talade om vissa ting som man möter i detdagliga livet; lägen finns inte där, man har inte möjUghet att göra den resasom man länge har önskat göra och som mankanske brukar göra. Vi skulle kunna anföra många exempel på sädana härvardagsupplevelser som människorna har och som naturUgtvis leder tiU att detbUr en alll större ovUja mot de grupper som med sin strejk och sitt agerandehar stäUl människor i denna situation. Vi har således valt att få ett rådrum för de härförhandlingarna och övervägandena. Men jag vill betona att det ju inte är frågaom att ta bort strejkrätten för nägon. Det är överdrivet när man nu idiskussionen gör gällande alt det är slut med den fria förhandlingsrätten.Tvärtom förutsåg man 1965, när man diskuterade den nya ordningen förstatstjänstemännens förhandlingsrätt och jag tror del var somjust påpekade det att en sådan här situation kunde uppkomma. Jag understryker att även , då den nyaordningen trädde i kraft, hade ju våra statstjänstemän en betydande möjUghetatt öva inflytande på sina villkor. Det skedde överläggningar då överenskommelserträffades, och man fick i verkligheten en utveckUng lönemässigt som ingen kansäga innebar att den här gruppen kom att släpa efter. Men man ansåg del varaangeläget att pä den sektor som omfattar den StatUga verksamheten och denkommunala verksamhelen kunna införa samma fria förhandlingsrätt som gällde påandra områden. Jag vUl gärna säga att detta var vi överens om och det äringenting att diskutera. Men det var inte på det viset att man i och med dethär beslutet skapade någonting väsentUgt nytt; nog hade dessa tjänstemän ävenförat haft en stor möjUghet att få sina intressen respekterade. Vi skaU inte gätillbaka till den ordningen vi skall ha kvar strejkrätten, och ingen kan göragällande att det beslut vi nu fattar på något sätt torpederar möjUgheterna attgå vidare på den fria förhandUngsrältens väg. Vad del här gäller är en lUlfälUg åtgärd, klarltidsbegränsad. Och jag är något förvånad över att och andrareagerat mot att man i detta sammanhang beskrivit den konflikt som råder angivit att det gäUer och att det gäUer SR. Det verkar precis som omvi skulle ha presenterat ell förslag som bara tog upp själva tankenatt nu skaU vi fä en fuUmakt, utan att vi redovisade vad orsaken var. Det ärhelt orimUgt. Svenska folket upplever del ju som ganska naturligt attdet är de pågående konfUklerna som gör att vi i behandlar dessafrågor. Därför vet jag inte varför det skulle kunna riktas nägon anmärkning motatt vi frän regeringens sida klart anger, pä vUket sätt vi tänkt använda dennafuUmakt, och att vi gör reservationen, alt vi inle har den tanken att ensådan här fullmakt skall behöva användas för andra områden. Det skulle ha varitganska förvånande om vi gjort motsatsen, dvs. försökt att i nuvarande situationskaffa oss en fullmakt som vi inte har något som helst intresse eller behov av.Vi vUl markera att fullmakten är starkt begränsad, och vi har givit uttryck förvår uppfattning att organisationerna bör kunna arbeta och träffa uppgörelservid förhandlingsbordet. Därför är jag förvånad över att oppositionen harreagerat som den gjort och föreslagit andra formuleringar eller en annantidslUlämpning bara för att därigenom för sig själv skapa den föreställningenatt det gäller något annal än vad vi här har att diskutera. Jag har ingen anledning att forma detla mitl anförande Lag om förnyad giltighet av vissa kollektivavtal Lag om förnyad giltighet av vissa kollektivavtal tUl någotmer än ett klarläggande av situationen. Jag har bara på regeringens vägnarvelal deklarera varför vi har handlat i detla fall. Men jag viU ändå tiUäggaalt när diskuterade förhandlingsrätten , sä markerade vi att detvar särskilt känsUgt med stridsåtgärder inom den offentUga sektorn. Detunderströks att det offentUga tjänsteområdet är specieUt ömtåligt för sådanastridsåtgärder som lockout och strejk. I proposiiionen uttalades: "Dels ärden offentliga tjänsteverksamheten till sin natur sådan att arbetskonfUkterinom densamma i särskUt hög grad drabbar utomstående. Dels kan fackligaaktioner riktade mot ett fåtal nyckelposter inom den offentliga sektorn mereller mindre lamslå hela verksamhetsfält." Det förklarades också att detinte kan tUlåtas alt statens och kommunernas verksamhet sättes ur spel;"SamhäUet måste äga medel att värja sig mot konflikter, som skuUe kunnaäventyra rikets säkerhet eller medborgarnas trygghet till liv och egendom,vården av sjuka, omhändertagna och andra behövande eller medföra allvarUgarubbningar i samhällsekonomin eUer folkförsörjningen." Jag har alls ingen svårighetmed att identifiera den situation som har uppkommit med en del av det somangavs. Jag vUl betona att det väsentUga för oss har varit att konflikten inteskulle förvärras och utvidgas ännu längre. Vi har där velat skapa ett rådrum. Låt mig också säga att organisationernas rätt naturiiglvisinte kan vara obegränsade i ett samhälle. Det finns egentUgen inte nägonobegränsad rätt på något område. Vår näringsfrihet, som vi så ofta talar om,har också sina givna gränser, där vi har anledning att ta ställning till hurlångt den principen kan drivas. Även vår yttrandefrihet har sin begränsning, såfort som vi träffar andra människor. Lika klart är del att organisationerna ivärt samhäUe inte kan arbeta med den föreställningen att de är helt opåverkadeav samhället och av den mUjö som vi lever i. Läl mig till slut säga att jag tycker det är mycketglädjande att vi bakom regeringens bedömning har kunnat samla en så bredopinion som faUet är bland de demokratiska partierna här i kammaren. Det liggerett betydande värde i det. Och vi har sannerligen inle strävat efter attregeringspartiet i detta fall skulle agera så att vi framstod som det endaparti som gör något i denna fråga. Tvärtom har vi varit mycket angelägna om altunderrätta andra om hur vi bedömt lägel, och det är mycket glädjande att deställningstaganden man gjort i de andra partierna i slort sett sammanfaUer meddem som regeringen har intagit. Jag beklagar bara alt oppositionen under Utethycklande former försökt förklara att man egentUgen inte menade så, och alt manförsökt smita ifrån det ansvar man ändå måste ta, när man är med om ett beslut.Dä bör man rakryggat säga ifrån alt vi har varit med om detta. Man kan anföravissa betänkUgheter, men vi har fått väga dem mot det som vi ser som nödvändigt.Jag tycker som sagt att det är mera rakryggat och riktigt att redovisa denståndpunkten men ändå komma till slutsatsen att nu måste vi handla på del sättsom regeringen har gjort. HerrERIKSSON i (fp) kort genmäle; Jag begärde ordet när statsrådet alt han var förvånad över min kriiik av avtalsverket. Jag tycker nog i mintur att statsrådets inställning på denna punkt är något märklig. Jag anser Nr 41 nämUgen att det lagförslag som signerats av statsrådet i och för sig är en Torsdaeen den klar verifikation på elt misslyckande för avtalsverket och regeringen. vice talmannen (); "S om förnyad Den proposition frän 1965 om de offentUgatjänstemän- giltighet av vissa nens förhandUngsrätt som föregick beslutetvar verkligen inget hastverk. kollektivavtal Utredning efter utredning hade dä penetrerat frågan. Omfattande rerrussbehandUng hadegjorts. Länge hade man funderat i departementet. Statsrådet betonadeockså i att det var bra för frågan att man tagit ordentUg tid på sigför att få fram ett bra förslag. Ur den här grundligt genomarbetade propositionen vill jagläsa ett par meningar: "Det skall ej fördöljas att det offentUgatjänstemannaområdet är speciellt ömtåligt för sådana stridsålgärder som lockoutoch strejk. Dels är den offentUga tjänsteverksamheten till sin natur sådan attarbetskonflikter inom densamma i särskUt hög grad drabbar utomstående. Delskan fackliga aktioner riktade mot ett fåtal nyckelposter inom den offentUgatjänsten mer eUer mindre lamslå hela verksamhetsfält." VUka verkningar konfliktåtgärder pä det offentUga områdetkunde ha för tredje man var man alltså fullt klar över när beslutet togs. Manhade grundligt tänkt igenom vad som kunde hända och vad som skulle hända föratt mUdra verkningarna. De offentUganstäUda tjänstemännen skulle i Ukhet medövriga anstäUda få effektiva påtryckningsmedel att använda i fackUgt syfte ochinte bara som tidigare efter överläggningar behöva snäUt vänta på vadarbetsgivaren bestämmer. Om konfliktåtgärderna inte uppfattas just sompåtryckningsmedel utan i stäUet bara föder ständigt nya och vidgade motåtgärdermed ödesdigra verkningar för tredje man, dä hamnar de anstäUda i sammasituation som före förhandlingsrätten. De har inget reellt påtryckningsmedel,och de får efter ett eventuellt statsingripande åter snällt vänta på vad andrabestämmer. Det man framför allt värjde sig emot före beslutet 1965var risken för att statens och kommunernas verksamhet skulle bli satt urfunktion. Med ett sä farUgt vapen som slrejkvapnet i sina händer skulleorganisationerna kunna äventyra t. ex. rikets säkerhet. Men man stannade föratt det inte fanns anledning att anta annat än att de offentUga tjänstemännensorganisationer präglades av tillräckUg ansvarskänsla. Vad man däremot överhuvud taget inte tänkte på sä längt sträckte sig inte föresläUnings-världen var att regeringen själv på det sättet skulle vUja sätta samhället ur funktion.Nu har det inträffat, att det är avtalsverket, alltså staten själv, som skulleförsätta rikets försvar i konflikt. Det är så riktigt som det framhålls i det särskildayttrandet från folkpartisterna i utskottet, att propositionen lägger alltför stort ansvar pä arbetstagarparten. Redovisningen i propositionen är olyckUgtvis tenden tiös. Det talas exempelvis om alt och utlöst konfUkt inom den medicinska utbildningssektorn, men del sägs på raderna ovanför att 700 000 elever berörs av konfUkten inom utbUd ningsväsendet utan att det där talas om att avtalsverket svarar för de flesta, för att bara ta något exempel. Även om propositionen är ett hastverk, anser jag att den borde ha givil en korrektare och fyUigare 31 Lagom förnyad giltighet av vissa kollektivavtal redovisningav omfattningen av de olika åtgärderna och hur dessa fördelar sig. Jag instämmer gärna med departementschefen och andra somhär har talat om att tredje man verkligen blivit hårt drabbad under de härkonfUktveckorna inle minst på grund av avtalsverkets egna ätgärder. Mentredje man har redan varil drabbad . Vad är del som säger alt regering ochriksdag just nu mäsle ingripa och ingripa med denna fruktansvärda brådska? Tidpunktenhar kommit, som propositionen så magistralt uttalar. Vad är det för akuthändelse som påkallar jusl denna snabbehandling? Hade inte en god planeringinom regeringen kunnat förutse att det här läget skulle vara bekymmersamt förIredje man, såsom det länge har varit, och att man därför borde ha kunnathandla på ett mindre brådstörtat sätt än vad som skett? Ett dygnsriksdagsbehand-Ung av en viktig principiell fräga medger inte den seriösa ochallsidiga penetrering som en mycket känslig fråga kräver, och del finnsanledning att starkt reagera mol detla. Om man nu bedömt läget sä att det skulle läggas fram enproposilion borde man i varje fall ha gett en ordentUg motionstid. Under tidenskulle t. ex. medUngskommissionen kunna arbeta, kalla till sig organisationernaoch kanske komma fram med ett bud över hela Unjen. Dä hade det kunnat gå som isjöbefälskonfUkten 1955 att en uppgörelse snabbt träffades och propositionenkunde återkallas, proposilion spikades mycket grundligt hur manskulle förfara vid samhäUsfarUga konfUkter. Först och främst äger part rättpåkalla förhandUng med motparten i syfte att undvika, begränsa eller hävakonflikten. Om det inte gär, fär hänvisning ske tiU vederbörande nämnd, ochdärmed menade man enUgl proposiiionen att man hade skapat myckel godagarantier. Men om inte heUer det lyckas kan Kungl, Maj:t och ingripa.Men har man prövat de här båda första stegen? Har man gäll den väg som dettidigare riksdagsbeslutet angav? Av redovisningen framgår att nämnderna prövatoch funnii att det inle var fräga om samhäUsfarliga konfUkter, I de fall där dehar betraktats som samhällsfarUga har man, såvitt jag vet, följt anvisningarnaom nedirappning och meddelande av dispenser. Hur kan man då med stöd av lagenfrån 1965 komma direkt fram lill det tredje ledet, ett statsingripande? Skulleinte ytterUgare försök ha gjorts pä denna väg tillsammans med ett mera aktivthandlande från arbetsgivarens sida? En annan sak är rekvisiten för ett ingripande. De varganska klara enUgl propositionen. Det var en uppräkning av den typ sominrikesministern gjorde här och del var samlal under "Skydd för vitalasamhällsintressen". talar proposiiionen märkligt nog om"väsentUga medborgarintressen", Rekvisilet är uppfyllt, säger man.Går det tUl så i de högre sfärerna, dvs. i regeringen, när man tolkar lagar ochlagars förarbeten, att man hell gör om rekvisiten, så att de passar ochdärefler säger att rekvisiten är uppfyllda? Vad är det för resten för skillnadmellan väsentUga medborgarintressen och vitala samhällsintressen? Det skullevara intressant att få den distinktionen klargjord. Är det nägon skillnad? Ominte, varför trasslar man dä lill begreppen genom nya termer? Om det är en skillnad, har man rält att ändra på de förutsättningarsom förra beslut föreskrev? Enligt propositionen skall man genom en lag åstadkomma ettavtal. Är sådant verkligen möjligt? Ett avtal förulsätter, enligt vad jagtrodde, frivUUga ömsesidiga viljeyttringar frän minst två parter. Lagenföreskriver nu all parterna alllsä skall vara överens, bastå. All i lagföreskriva vad några frivUligt skall vara överens om ställer faktiskt enligtmilt förmenande kända begrepp pä huvudet. En fräga, som ju har diskuterats och som är verkUgtväsentUg, är; Kommer en lagstiftning av den typ som Ugger på riksdagensbord att inskränka förhandlingsrätten? Nej, det får man verkligen hoppas attden inte gör, och många har uttalat sig i den riktningen. Men nog känns denförhoppningen föga verklighetsförankrad. Jag måste säga det. Hur mycket man äntalar om att detla är en enstaka företeelse, måste man fråga sig på vUkavillkor de offentliganstäUda förhandlar i fortsättningen. ex. kunna lockouta alla poliser. Del är väl ungefär Uka allvarUgt somofficerarna. Då är ju rekvisiten om äventyrandet av rikets säkerhet ochmedborgarnas Irygghei lUl Uv och egendom verkligen uppfyUda, Med de rekvisitenuppfyUda kan självfallet en tvångslagslift-ning i del lägel snabbt varamotiverad. När man vet alt sådanl kan hända, bUr rätten till fackUga åigärdernärmast illusorisk. Tvångslagstiftning som sådan är en mycket allvarlig fråga,men en helt annan sak är en tvängslagstiftning, som i mycket stor utsträckningföranleds av arbetsgivarens, statens, lagstiftarens, eget agerande. Den seriösa behandling som ett sådant härärende kräver har inte beretts möjUghet tUl, Jag ämnar därför inledelta i beslutet. Lag om förnyad giltighet av vissa kollektivavtal Under detta anförande överlog herr förste vice talmannenledningen av kammarens förhandUngar. HerrCARLSHAMRE (m): Man skall inte söka alibi för en gärning, förvUken man inte ens är misstänkt. Om någon står över varje misstanke om att hysanågon form av åsiktsgemenskap med kommunisterna, sä är detmoderala samUngspartiet och alla dess företrädare. Jag behöver därför överhuvud tagel icke kommenlera de spekulationer som här har framförts rörandenägon sorts koaUtion meUan kommunisterna och en del av moderalasamlingspartiets riksdagsgrupp. Jag vUl bara säga till , när han insinueraratt de ledamöter av min partigrapp, som har motionerat om avslag på denföreliggande propositionen, skulle ha några andra dunkla och dolda motiv än deuppgivna och alt våra hjärtan som uttryckte sig - icke klapparför löntagarna, att det faktiskt är så att av de tolv ledamöter som harundertecknat den motionen tio är löntagare, en är jordbrukare och en är annanföretagare. Från första strejkdagen tiU sislalockoutminuten bär regeringen ansvaret för den konfUkt som sedan sex veckorallvarligt oroar samhäUe och medborgare. Regeringen bär ansvaret pä grund avden ekonomiska poUtik och den skattepoUtik som har förts jag behöver 3 protokoU 1971. Lag om förnyad giltighet av vissa kollektivavtal intevidare utveckla det, har på ett helt klargörande sätt redan gjortdet. Regeringen bär också ansvaret för konflikten och dessständiga upptrappning genom att via avtalsverket och genom egna uttalanden hauppträtt provokativt mot de i konfUkten indragna löntagargrupperna. utvecklat detta, och jag behöver egentUgen inte heUer gä vidare pä dettemat. Jag vUl bara, hen talman, erinra om de egendomUga ting somändå har skett : Arbetarna i det statliga företaget olagUgt. Man förhandlar och träffar avtal under pågående strejk. SACOoch strejkar lagUgl, och man låter meddela attdet inte kan bU lal om förhandUngar under pågående stridsåtgärder. Internerna ivåra fångvårdsanslalter matstrejkar, och med dem förhandlar man. Desperataarbetslösa arbetare i matstrejkar i Folkets hus och fär avlandels statsminister veta, att under sådana förhåUanden kan man inteförhandla. Om inte detta mäste upplevas som förolämpande av degrupper som utsätts för den behandUngen, då förstår jag inte hur hård hud manskaU ha för att kunna umgås med staten såsom arbetsgivare. Regeringen bär ansvaret, och regeringen har tUl sisthamnat i en ohållbar situation. StäUd inför tvånget att genom en snöpUg reträttöppet erkänna att varslet om en lockout mot officerskåren frän början var enbluff eUer ett dåUgt skämt försöker regeringen vältra över åtminstone någon delav ansvaret på andra för att sUppa ensam bära smäleken av den reträtten. Dä lägger man fram ett lagförslag och förulsätter enbehandUng av det förslaget som innebär ett övergrepp inte bara mot delöntagargrupper som skaU bU föremål för hantering enUgt den nya lagen, utanockså ett övergrepp mot , av vUken man kräver att här i en allvarUgsamhäUsfräga skall tillämpas en procedur och en snabbehandling som annarsbrukar vara förbehållen ärenden av typen när vi över en veckända skaU höjaspritskatten! har icke haft tid att på det sätt som brukar anse självklart sätta sig in i och behandla det här ärendet. Detär ett övergrepp mot . Man ville inte ens medge det som viskuUe ha kunnat nå genom en enda dags bordläggning av propositionen. Den kundeändå ha hunnit bU slutbehandlad under innevarande vecka, men inte ens det vUleman medge. Det var meningen att skuUe tvingas tUl ett hastverk ochinte riktigt hinna tänka efler vad den egentUgen gjorde. Man kan undra över att oUka företrädare för samma partihamnar i oUka positioner i en sådan här viktig fråga. Jag tycker att efter dendebatt som har förts här kan det inte vara mycket kvar av den undran.Flera företrädare även för andra partier har uttryckt en sådan oro och en sådantveksamhet inför den här lagstiftningen, att alla upplever att det förvissointe skulle ha behövts mycket tUl för att den tveksamheten skulle ha vägt överi ett avslagsyrkande. Jag vet inle om det är någon det lär i varje fall ickevara någon i något av oppositionspartier som tar denna lag medglatt hjärta och tycker att den är bra.