prot · FU098 · 1971-12-31 00:00:00 — I ett av de många brev som jag har fått under det senasteåret om sådana här frågor konstaterar en 42-årig ingenjör utan självömkan atthan nu återigen har blivit friställd och att det är svårt att få "nyaarbeten då man kommit upp ". Han delar uppenbarligen denerfarenheten med många. Det måste vara något fundamentalt fel när människorstrax över fyrtio känner sig överflödiga eUer har faktiska svårigheter att fäjobb på grund av sin ålder. En sådan situation kan inte accepteras. Företagenmåste besinna sitt ansvar. Jag vUl klart och tydligt säga ifrån att företagensrationaliseringsiver inte ensidigt får gå ut över den äldre arbetskraften. Det är nu aUdeles nödvändigt att få en överbUck över vadden riksomfattande konferensverksamheten kring den äldre och handikappadearbetskraften har lett till. Samarbetet mellan länsarbetsnämnderna,företagsläkarna, löntagarnas organisationer och företagen själva måste nu geförtur ät att spåra upp sådana arbeten som särskUt väl lämpar sig för äldre ochhandikappade och övertyga företagen om att man med relativt små ändringar påsjälva arbetsplatsen kan ge dessa människor ett lämpligt jobb. Det är inte barahumanitära skäl som talar för det utan ocksä arbetskraftssituationen i företagsom nu går ut och gör stora värvningsaktioner. Jag hoppas att regeringen ärberedd att genom AMS gå ut till de stora företagen och begära en sådaninventering. De statUga företagen och myndigheterna får ju då en chans attrehabUitera sig för tidigare försyndelser med onödigt stränga krav påfriskintyg. Jag utgår ifrån att regeringen här i princip har samma synsom . Man glömde visserUgen länge bort ett riksdagsbeslut i dennariktning efter motioner från , men man reagerade positivt på vårrapport om aktivitet och trygghet för de äldre. Men hur tänker man leva upp tUlde väldiga förväntningar man skapade under valrörelsen? I takt med förändringarna i industrins struktur ökar värtdirekta beroende av andra länder. Vår ekonomi blir alltmer specialiserad, medallt större import som underlag för exporten. har det vuxitfram ett internationeUt kommersiellt kreditmarknadssystem, delvis vid sidan avde nationeUa regleringarna, som hårt har bundit Uiop de stora företagen i enfinansieU gemenskap. Docent skriver i en nyutkommen bok bl. a.att detta kreditsystem, vars "omfattning och betydelse knappast har någonmotsvarighet i historien", har medfört ökad rörlighet och effektivitet iutnyttjandet av kapital, har stimulerat handel och tillväxt. Men det har också,tiUsammans med andra inslag, gjort de industrialiserade västländerna merkänsUga för störningar. VUl man följa nationeUa ekonomiskpolitiskamålsättningar krävs det samarbete med andra länder. Det finns bara ett sätt,menar , att kontrollera utrikeshandelns och detekonomiska beroendets avigsidor med deras produktionsbefrämjande fördelar, ochdet Ugger i en internationell harmonisering av den ekonomiska politiken. Detta är tänkvärda synpunkter. Ett utbyggt europeisktekonomiskt samarbete är inte ett hot mot ekonomisk och social trygghet ochrättvisa i vårt land. Det är i stället en förutsättning för att sådana värdenskall kunna upprätthåUas och utvecklas. En återgång även gradvis till en merasjälvhushållande ekonomi skulle inte bara bromsa upp tUlväxttakten. Den skulleställa oss inför en bakåtriktad strukturomvandling av mycket smärtsammare slagän den vi nu upplever. Den nationella självtUlräcklig-het, som kommer tUluttryck hos en del av EEC-motståndets apostlar, är helt orimlig. Det finns högst rationella motiv för statsmakterna attverka för den nära anknytning tUl EEC, som det talas om i 10november-deklarationen i Briissel. För de stora exportföretagensframtidsplanering blir de resultat, som kommer fram av de klargörande samtalenom de följande förhandlingarna, £;å viktiga att man kan säga, att de påverkarförläggrungen av de tunga investeringarna. sker dessa som bekant iskrämmande stor omfattning utanför . Det är självfallet att statsmakterna ensamma måste beslutaom förhandlingsstrategi och förhandlingsmål. Men det är ändå rimligt av bådepraktiska och principiella skäl att regeringen lovar att låta allmänheten fådel av allt det material, som kommit fram vid kommerskollegiets överläggningarmed näringslivet och som belyser verkningarna av olika lösningar. Detförhällandet att vi godtar regeringens förhandlingsuppläggning grundar sig påförhoppningen att regeringen med kraft skall försöka driva fram en så näraanknytning som möjligt. Vi måste, som sade, göra aUt vad vi kanför att få ett tUlfredsstäUande resultat i EEC-förhandlingarna. Det innebärockså att regeringen måste ge opinionen all rimlig möjUghet att följa självahändelseförloppet. Hemligstämpeln har hittiUs brukats i alltför storomfattning. Den nära anknytningen tUl EEC är emeUertid, som jag sagt,en angelägenhet för hela svenska folket. Själva anslutningsformen kan inteslutUgt bedömas, eftersom åtskilliga fakta om hur EEC bedömer sin egen framtidkommer fram under själva förhandlingarna, rimligen först sedan frågan omStorbritanniens inlemmande i marknaden har klarnat. Men vad som redan nuförefaller tydligt är, att om vi inte ens får en tullunion kommer hela svenskafolket att få betala det mycket dyrt. Det är ju inte bara fråga om de jättebelopp, somtuUsatserna går upp tUl, utan helt enkelt risken för utstampning av viktigaproducerande enheter uiom järn- och skogsförädlingen. Och därvid kommer, somGunnar visat, den omvända strukturrationaUseringen att mycket hårt gåut över löntagarna och hela folket. Denna kärva ekonomiska situation och de ovissaframtidsutsikterna måste, hur man än vrider på problemet, ses som en bakgrundtUl de mänga uttrycken för social oro. Många grupper känner sig ha kommitsärskilt i liläm i spiralen priser-löner-skatter. De frågar sig vad för slagsprisstopp som gäUer när staten inte själv behöver iaktta det. De kännerbitterhet mer eller mindre motiverad mot beslutsfattare i företag och statsapparatoch frågar sig vad som skaU hända den dag när prisstoppet upphävs. Vid sidan av detta finns emellertid också vad jag skulle vUjakalla en programmatisk oro, bland de marxistiska och med dem besläktadegrupper, som är Uka mångordiga när de beskriver värt samhällssystems bottenlösaelände som de är fåordiga när de skaU tala om vad som skall skapas sedan detnuvarande systemet trasats sönder. På gamla baksida har de iskrift lyckats med ett enda ord ange målet: anarki. EnUgt dessa falska profeterskuUe alltså kaos vara målet för vår färd. På motsvarande sätt kan man tala om en närmastprogrammatisk oro hos vissa hittUls privUegierade grupper, som med ogUlandebetraktar nära nog alla nya värderingar och nya uttrycksmedel för protest ochifrågasättande i ett mer öppet samhälle och som gärna spinner på tematutvandring, kapitalflykt och kulturskymning. De reaUteter som kan dölja sigunder ett sådant tema och som i sina enskildheter kan vara aUvarUga pressarman samman tUl en ganska kverulantisk brygd. Såvitt jag förstår, finns det emellertid en mera spontanoro, också i mera utbredd mening, kanske mindre artikulerad och preciserad,bland grupper som inte känner sig hotade tiU några särskUda privUegier eftersomde inga har. Den oron kan gälla grundläggande trygghet tUl arbete, oro införperspektivet att förlora en invand sysselsättning och tvingas bryta upp frånden gamla miljön. Den kan gäUa att samhällsmUjön i rent yttre mening har blivitosäkrare och riskablare och att myndigheterna inte förmår ge medborgarna etttUlräckligt rättsskydd. Den kan gälla alkohol- och narkotikamissbruketsförödande verkningar och samhällets stundom halvhjärtade ansträngningar attkomma eländet inpå livet. Oron finns också i de nya skolformerna. Den finns blandföräldrar som upplever en viss vUsenhet i allt det nya. De är osäkra om det nyager rimliga garantier för att barnens utbUdning är meningsfull och om elevernakan räkna med jobb som svarar mot den länga utbUdningstiden. Oron kan ocksåkomma ur en stark känsla av att oersättliga miljövärden håller på att gåförlorade och att det krävs en helt annan kurs för att den mUjö man själv ochens efterkommande får leva i skall bU dräglig. Vad man längtar efter är heltenkelt ett mänskligare samhäUe. Det finns de som hävdar, gärna med en viss dyster iverinför det här nya perspektivet, att sådana här stämningar kommer att leda tUlen mer återhållsam, konservativ, ja rent av reaktionär utveckling i det svenskasamhäUet. Jag tror inte aUs att det behöver bli så. Att oron finns är symtom påproblem som vi måste ta itu med. Att den faktiskt kommer tiU uttryck och inteträngs ner i det fördolda är en glädjande konsekvens av ett öppnare samhälle.Om oron möts med förståelse, kan den kanske förlösas i nya beslutsammaansträngningar att tiUsammans möta problemen. Vi har att leva med oron ochdess olika uttrycksformer, och det vore ett misstag att tro att den radikalavågen har ebbat ut och att reformkraven för att lyfta grupper som har kommitefter inte längre skulle ha någon kraft. Snarare bör man se de speciellaorosuttryck som jag har försökt skUdra som exempel på att vi inte har kommitlångt nog, att de gemensamma insatserna är otUlräckliga. Det som förenar vittskilda grupper är ju att de visar en hälsosam otåUghet mot trögamyndigheter och poUtiska beslut. Men att möta dessa förväntningar och anklagelser kräver,som t. ex. drastiskt utvecklade i slottskapeUet, en hel del av osspolitiskt ansvariga. Det förutsätter bl. a. uppriktighet när det gäUer att talaom vad som är möjUgt att göra och vad som inte kan göras, i varje fall påkortare sikt. "Vad hjälper det att bygga katedraler av skönhet, omde står som monument långt borta från livet och människorna ochframtiden", varnade på den socialdemokratiska partikongressen.Det var synd att han själv, regeringen och socialdemokratiska partiet så snabbtglömde bort den tanken. Det vare mig visserUgen främmande att påstå att förraårets finansplan eUer det socialdemokratiska valmanifestet var några säUsyntsköna katedraler. En och annan småkyrka fanns väl med i Kramforsrnanifestet.Men värre var de luftslott, målade i ljusa röda färger, som byggdelandet runt, grundade på finansministerns försäkringar att landets ekonomi varstark. När vi kom med frågor och kritik, fick vi det patetiska svaret: "Vihar rätt att bli trodda på vårt ord! " Men det var vad man inte kunde bUden gången. Det som var starkt kan ju inte rimligen ha hunnitkrokna så tUl januari som regeringen nu medger. Det är inget fel i att tala om långsiktiga mål och ingetfel i att drömma, men det måste vara fel att skjuta på obehagliga beslut justtill efter ett val och söka ge intryck av att många reformer som hetteftersträvats ligger inom nära räckhåU. Då väcker man förväntningar som intekan infrias. Att det kan skada det socialdemokratiska partiet måste ju bekymramig mindre. Värre är att det med en viss rätt kan väcka besvikelse ochbitterhet inför hela det politiska arbetet. Det var tydligen en oemotsitåndligfrestelse för den socialdemokratiska partUedningen att i valets upptakt faratUl Stekenjokk. Det skulle väl framstå som en symbol för regeringens vUja atttrygga sysselsättningen i bygder med stora problem. blev det i stäUet enbild av en statsminister som hugger i sten och därmed en bUd av ensocialdemokratisk löftespolitik som havererat i. den verklighet som inte längrevUle samarbeta med . SkaU vi möta människors förväntrungar och oro, krävs detocksä en uppriktig vUja att granska reformernas innehåU. Socialdemokratin haren viss benägenhet att berusa sig med siffror och uppräkningar av redan fattadereformbeslut, när valet närmar sig. Ingen bestrider heller att mycket värdefuUthar uppnåtts. Det är däremot bedrövligt att regeringen är så ovUli.g att gä ini diskussion om hur reformerna verkUgen faller ut. Varje antydan från enpolitisk motståndare att allt kanske inte stämmer med regeringens egnaritningar leder tUl våldsamma socialdemokratiska reaktioner, sårade utrop frånberörda statsråd och allmänt tal om att hela reformarbetet hotas. Den attityden måste i längden vara ett hinder för ettmeningsfuUt reformarbete. UtbUdningsdebatten är bara ett exempel bland andra.Vi som aktivt har stött reformeringen av skolan och som i den väldigasatsiungen på utbUdningsmöjligheterna för landets ungdom sett ett av deverkligt stora framstegen , vi får inte rygga tiUbaka för attgranska om de uppställda målen verkligen kan nås och har nåtts.UtbUdningsministern tycks fortfarande inte ha insett betydelsen av en allmänvärdering av den nya skolans resultat, dvs. en förutsättningslös och oberoendegranskning, ledd av fristående experter utanför skolmyndigheterna. I dettakrav Ugger självfallet i och för sig ingen kritik mot dessa myndigheter utanbara det enkla faktum att det är bra att andra än de som själva genomförtbesluten närmare granskar hur det fallit ut. Att som regeringen nu gör låtsasatt den av oss begärda samlade värderingen redan pågår är tyvärr bara en bluff. egen reform av studenternas rätt att studeravid universitet var också så pass genomgripande att det nu är rimligt att göraen bedömning hur den s. k. PUKAS-ordningen slagit ut. Är beredd attkommentera den aUvarUga analys som t. ex. professor fört fram och sombl. a. innebär att kurserna tas i något större enheter? De konstruktiva förslagsom han och andra kommit med skulle kunna ge säkrare kvaUtetsgarantier ochsamtidigt förenkla administrationen av ett system som och flera medhonom nu säger "på gränsen tUl knappologiskt vansinne". En annan viktig förutsättning för en trovärdig politik ären bättre planering av reformarbetet. Få saker har förvånat mig mer än att justen socialdemokratisk regering i praktiken visar en sådan bristande förståelseför behoven att planera sitt eget och statens arbete. En första förutsättning för en sådan planering är givetvisatt man i grova drag anger de ekonomisk-politiska målsättningarna för enflerärsperiod. Jag har tidigare på uppmanat statsministern att närlångtidsutredningen föreUgger ge besked om regeringens syn på deawägningsproblem som där tas upp. VUka mål viU man sätta upp för den kommandeplaneringsperioden, och vUka medel vUl man utnyttja? Det är ju en sådan plansom finansutskottet behöver för att kunna ge bedömning av läget. Jag hoppas att statsministern kan överviima finansministernskända motstånd mot ett sådant långsiktsprogram och att regeringen förelägger1971 års riksdag en översiktUg grov planering för den kommande 35-årsperioden.Det kan väl inte vara så farligt att ta upp det i regeringen nu när det intelängre finns något stenograferande statsråd som avser att i bokform utge herrSträngs kärnord, såsom: det där med program det är bara dumt; det är bara tiUbesvär; Per ville inte ha några. Jag tror att även om budgeten ger en antydan om attregeringen i stort accepterat långtidsutredningens syn på de grundläggandeavvägningsproblemen, även om man där pä ett sätt tar stäUning och struntar iden kritik som kommit tUl uttryck i och en del andrasocialdemokratiska tidningar, så återstår det ändå att redovisa en lång radawägningspro-blem, inte minst i fråga om hur man rangordnar de olika delarna avreformarbetet, vUken strukturomvandlingstakt man vUl acceptera och åtskiUigtannat. I väntan på den finansdebatt som skaU komma inom drygt en månad, ochandra ekonomiska debatter senare , skall jag emeUertid inte i detalj gå inpå budgeten och finansplanen. kommer senare att ställafinansministern tUl svars på några väsentliga punkter,och den ekonomiska debatten kommer säkert att fortsätta . De fysiska planeringsfrågorna är inte mindre viktiga än deekonomiska. Det var inte så länge sedan som kommunikationsministermed verkUg entusiasm försäkrade att nu skulle det bli någonting av med denöversiktliga riksplaneringen. var mycket vältalig när det gäUde attskildra farorna just av en oplanerad, improviserad politik oersättUgamiljövärden kunde gå förlorade om man inte gjorde en central bedömning avmarkutnyttjande, avvägning meUan områden för industriexploatering, fritid ochoförstörd natur. "Det finns inget försök," sade , "attforma en målsättning på mycket lång sikt för vad vi viU göra av vårt land, hurvi vill använda och gestalta det tUl människornas välfärd och glädje. Då blirdet lätt så att slumpen, den kortsiktiga ekonomiska fördelen, det skenbarligenminsta motståndet, får ta överhanden." Ja, så lät det den gången, och det låg mycket i det. Mensedan dess har vandrat vidare och det blev inte så mycket av dethela. Det arbete som bedrivits har trots vad planverkets chef hävdar i mångtoch mycket förts slutet inom kanslihusets väggar och man har vägrat attpresentera förslag och riktlinjer men däremot fattat åtskilUga föraU framtid bindande beslut. Vi håller för vår del fast vid de riktlinjer förmUjövårdsarbetet som angivits i program, i motioner till förraårets riksdag sammanfattade i valrörelsen som ett löfte , senast uttryckta imotståndet mot regeringens miljöpolitiska manövrer och nu i åretsmotioner. Socialdemokraterna hånar oss när vi värnar om Ritsem och Kaitum, menvi sätter in den kampen i ett större sammanhang. Miljövårdsarbetet har kommit in i ett stadium där detär dags att göra en sammanfattande översyn och tala om vad man sätter främst.MUjövärdspolitiken måste vara långsiktig av främst det enkla skälet att den harverkningar på så lång sikt. Redan bristen på beslut från statsmakterna är oftadetsamma som fortsatta och ökade miljöproblem. Vi är övertygade om att det gåratt driva på lagstiftningsarbetet med större energi och snabbhet, att ta inkrav på tiUståndsgivning när man bygger vägar och flygplatser, att skärpareglerna för avgasrening i bilar och mirumireglerna för utsläpp avavloppsvatten, och vi har preciserat det i årets motioner. Att öppet redovisa reformarbetets möjligheter ochbegränsningar, att ange de ekonomiska svårigheterna och vad som krävs för attmöta dem, att klart tala om riktlinjerna för politiken på och varavillig att utnyttja planeringsinstrumentet det är vad det öppna samhälletsmedborgare begär av poUtiker och partier. Vi har aUa försyndelser i detförgångna, och har så ofta och vältaUgt skildrat attjag inte skaU trötta kammaren med att räkna upp dem jag ser hurstatsministern redan sitter beredd att hoppa upp hit tUl talarstolen och låtaforsen flöda. Men åtnunstone på en punkt hoppas jag att vi skaU komma urde litet ofruktbara debattknepen. Det gäller våra krav på ökad närdemokrati,där statsministern började litet olyckligt med att tala om att vi fördefel debatt det går rimligen inte att säga det om den motion med 20-taletkonkreta punkter som vi väckte i går. Jag hoppas att ochsocialdemokratin är beredda att successivt ompröva sm attityd tiU de konkretakraven pä en ökad närdemokrati. I fjolårets remissdebatt hamnade vi i en ganskaslagordsmässig motsättning, som väl ändå är ganska onödig. Kravet på att avståndet i beslutsprocessen mellan styrandeoch styrda skall minskas växer fram med oemotståndlig styrka. En negativ socialdemokratikan tUl försena ett genomslag i praktisk politik precis som manförsenade inrättandet av enkammarriksdagen, men den kommer i längden inte attkunna stoppa sådana krav. Och inget skulle glädja oss mer än omsocialdemokratin på detta viktiga område lade av sin attityd av trumpen ochmotsträvig surmulenhet och gick in i en diskussion om hur skaUförvandlas tUl det årtionde då närdemokratin bröt igenom i praktisk politik. TiU dessa demokratiska problem hör ocksäopiiuonsbUdningens vUlkor. Den debatten har fått en särskild aktualitet genomden annonsskatt som regeringen viU införa. Motivet för införandet av skattensägs i finansplanen främst vara behovet av att stärka presstödet. , där LO-direktören och redaktör iArbetarbladet ingår, säger stUlsamt i en skrivelse tiU regeringen att detresonemanget inte är håUbart. Socialdemokratiska tidningar tycks undra vad somhar tagit åt de teoretiska begåvningarna i kanslihuset, om de helt enkelt har"fått fnatten". Skatten drabbar ju tidningarna i ett läge av vikandeannonskonjunkturer. Den kommer att slå hårt, kanske framför allt på andra- ochtredjetidningarna dvs. de tidningar som regeringen främst viU hjälpa.Ökningen av presstödet är ju bara en mindre del av vad regeringen beräknar attta in genom annonsskatten. Man måste säga att finansministern tar ut en rejälprovision: på de 3040 miljoner som han viU stödja pressen med. Man kan naturUgtvis diskutera en aUmän skatt eUer avgiftpå reklam. I så fall kan motiven inte främst vara fiskala, utan att man med ensädan skatt tror sig uppnä aUmänt goda samhällsekonomiska effekter. Jag ärskeptisk till detta. Reklam måste i många faU ses som en förutsättning förkonkurrens och som ett led i marknadsföring och effektiv distribution. Man kankritisera dess avarter och försöka få bort dem, men att belägga den delen avproduktionskostnaderna med en extra skatt kommer att slå mycket godtyckligt. Hela detta problem skall reklamutredningen närmaregranska, och då får vi ta stäUning tUl det. Men för regeringen är det tydligenjust nu likgiltigt vad den utredningen finner vid sina mycket omfattande undersökningar. "Gärna utredning men först ett rejält beslut", så tycks man resonera.Jag vUl fråga statsministern: regeringen åtminstone låta remissbehandlaförslaget om annonsskatt och om presstödets utformning? och hans partikolleger frammanar som bakgrundtiU detta förslag bilden av en socialdemokrati som befinner sig i en sortsopinionsmässigt underläge. Det är svårt att ta sådana klagolåtar på allvar.Man måste nog ha slutit sig inne i maktens ljudisolerade kassaskåp, om man inte upptäckt den socialistiska dominansen ikulturdebatten eller aUa de imdersökningar som visar på växandesocialdemokratiskt utrymme i så viktiga opinionsorgan som t. ex. DagensNyheter. Man måste allt vara bra främmande för opinionsbildningens viUkor, omman tror att tidningar som har en s. k. borgerlig partibeteckning därmed skullegå partiernas ärenden på nyhetsplats eUer ens alltid på ledarsidan. Man måsteha radio-och TV-afiparaterna ständigt avslagna, om man upplever som borgerligt dominerad. Man måste hysa ett märkligtointresse för fackföreningspressen, om man inte förstår dess väldigaopinionsbildande kraft - för det är väl inte så att man tror att justfackföreningspressen alltid företräder oppositionens synpunkter? Nej, denna socialdemokratiska beklagan över att man iopinions-bUdande sammanhang är i ett underläge kan inte tas på allvar. Den ärväl avsedd att tjäna som en effektfull bakgrund tUl förslag av just den härkaraktären. Visst behöver dagspressen stödjas, visst behövs allsidighet ochmångfald, men ett presstöd som leder till pressdöd kan vi inte godta. vore det rätt orimligt, om genomdrivandet av justannonsskatten skulle göras tUl en prestigefråga av regeringen. Man kan hellerinte med skäl påstå att den stabUiseringseffekt, som Ugger i att regeringen denhär vägen tar in ca 80 miljoner per budgetår till statskassan, skulle bliavgörande för den slutUga bedömningen av den nödvändiga åtstramningen. Vid dentidpunkt då kompletteringspropositionen läggs fram bör det vara möjligt för deberörda utskotten att göra en samlad bedömning just av stabiUseringsbehovet, såatt man ser vad som med hänsyn tUl förändringarna i konjunkturläget då kanbedömas som skäUgt. En socialdemokrati som i en sådan situation låtermajoriteten i utskott och kammare bindas tiU kommunisterna på det sätt som mangjort genom förhandUngarna vid utskottsvalen kommer raskt att finna sinpolitiska framtidsväg blockerad. Det är inom den samlade demokratiska opinionensom lösningar i ett sådant läge bör sökas, som uttryckte det,"i bredaste möjliga samförstånd". Regeringen har att bestämma sig.En minoritetsregering kan rimligen inte upprepa fjolårets högmodiga nej tUlalla förslag från annat håll. Det är och inte regeringen ensam som nufår väga samman hela den stora stabUiserings-ansträngningen, som går vida utöverfrägan om annonsskatten. 1971 blir ett självprövningens är för den svenskasocialdemokratin. Den självrannsakan som statsministern ville skjuta ifrån sigi höstas kommer han nu inte förbi. Herr ta!(man!