prot · FU0913 · 1971-12-31 00:00:00 — Förhandlingarnaleddes tUl en början av fru andre vice talmannen. § 1 AUmänpoUtisk debatt (forts.) De principiella riktlinjerna förarbetsmarknadspolitiken drogs upp av riksdag. De kan i stort settsammanfattas i tre punkter. ArbetsmarknadspoUtikens målsättning är för detförsta att åstadkomma och bevara fuU sysselsättning, för det andra att stärkaden enskUda människans stäUning på arbetsmarknaden och för det tredje att varaett aktivt instrument för att uppnå en ökning av den ekonomiska tUlväxten. Otvivelaktigt har denna arbetsmarknadspolitik varit tUlgagn för den största delen av det svenska folket. Den har bl. a. medverkat tUlatt i stort sett stärka näringsUvets konkurrenskraft och har därmed även givitlöntagarnas organisationer ökade möjligheter att förbättra löne- ocharbetsvUlkoren för sina medlemmar. Erfarenheterna från de gångna åren visardock att strukturomvandUngen inom näringsUvet har medfört betydande svårigheterför oUka grupper av arbetstagare, inte minst för den äldre och handUcappadearbetskraften. Arbetsmarknadspolitiken Uksom näringspolitiken har väl istor utsträckning varit inriktad på att skapa allt bättre förutsättningar förmarknadsekonomin. Den främsta uppgiften har under en lång följd av år varit attmed arbetsmarknadspoUtiska medel anpassa arbetskraften tUl strukturomvandUngeninom näringsUvet och med samhällspolitiska insatser stödja och hjälpa defriställda och utslagna. Vi har emellertid fortfarande inte något effektivtinstrament att från samhäUets sida styra denna utveckUng. Den pågåendestrukturomvandUngen har därför i många fall åstadkommit avsevärda svårigheterför människor i kommuner med ensidigt näringsUv i olika delar av vårt land,inte minst för den äldre och lokalt bundna arbetskraften. Eftersom min partivän om kommer attta upp dessa människors sysselsättningsproblem, vUl jag endast understryka deuttalanden om den äldre arbetskraften som tidigare gjorts från kammarenstalarstol. Jag vUl poängtera att vi av arbetsgivama måste kräva att de påmorgondagens arbetsmarknad tar sitt fulla ansvar för denna arbetskraft. Attåldersfördelningen ute i samhället även skall återspeglas i företagen och istatliga och kommunala verksamhetsgrenar måste vara en självklar målsättning under1970-talet. Om arbetsgivarna inte medverkar tUl detta, bör regeringen så snartsom möjUgt vidtaga sådana åtgärder att vikan trygga sysselsättningen för den äldre och lokalt bundna arbetskraften. Detsom ändå inger förhoppningar är utbyggnaden avregionalpoUtiken i de sysselsättningssvaga områdena. De arbetsmarknadspoUtiskaoch regionalpolitiska insatserna kommer här att komplettera varandra.Inrikesministern har beräknat att lokaUseringsstödet hargivit sysselsättning åt närmare 18 000 personer. Jag hoppas att de nyariktlinjer som antogs av riksdag skall kunna ge en ökad stimulans förnäringslivets utveckling i stödområdet. Men,fra talman, även landsdelar utanför detta område brottas med strukturproblemsom skapar svårigheter och bekymmer för drabbade människor och berördakommunala myndigheter. I mitt hemlän har varslats omfristäUningar för inte mindre än 1 400 personer. Drygt hälften av dessafriställningar berör anställda inom TEKO-industrin och hushåUsporsUnsindustrin.Det skuUe vara frestande att här mer ingående belysa länets problem sådanasom näringsstrukturen, ett ensidigt näringsUv i ett stort antal kommuner ochlöner som, i förhållande tUl riket i övrigt, Ugger synnerligen lågt. Jag skallemellertid nu avstå från detta. Jag har möjlighet att återkomma tUl dessafrågor vid ett annat tiUfäUe. Jagskall i stället säga något om två motioner som jag och mina partivänner frånlänet har väckt vid årets riksdag. Vi har i den ena motionen tagit upp desvårigheter som hushåUsporsUnsindustrin står inför på hemmamarknaden ochexportmarknaden. Vi motionärer anser att denna bransch brottas medproblem liknande dem som TEKO-industrin och den manueUa glasindustrin har.HushåUsporsUnsindustrin tUlhör, Uksom dessa båda industrigrenar, de mestlöneintensiva branscherna i vårt land. Bland annat genom en konkurrens sedanmänga år på hemmamarknaden från lågprisprodukter av utländskt ursprung harbranschen haft betydande svårigheter att uppnå lönsamhet för sina produkter ett förhållande som exempelvis medfört en koncentration tUl ett mindre antalföretag. Det största företaget porslinsfabriker iLidköping kommer den att friställa omkring 250 personer. Efterpersonalinskränkningarna kommer ändå företaget att stå inför uppgiften attskapa sysselsättning ät 600 Lidköpingsbor. Mot bakgrund av branschens behov aven ökad konkurrenskraft, och för att i någon mån trygga sysselsättningen för deanställda, har vi föreslagit att det av beslutade stimulansprogrammetför den glasindustrin även skall omfatta denna industrigren. andra motionen har vi tagit upp de långsiktiga problem som befaras uppkommai länets TEKO-område, nämUgen . Av de yrkesverksamma ikommunens tätort är sysselsatta inom TEKO-företag.Enbart har 200 TEKO-anstäUda berörts av företagsnedläggelsereller driftsinskränkningar. För att komma tUl rätta med dessasysselsättningsproblem och kunna åstadkomma en industrieU expansion pådetta område anser vi att stödet tUl TEKO-industrin i börkompletteras med lokaUseringspolitiska åtgärder, som i första hand bör syfta tUl en differentiering av näringsUvet. Även om Ugger utanför stödområdet, vUl jagvädja tUl regeringen att välvUUgt pröva kommande framställningar om lokaliseringsstödfrån berörda kommuner. I samband med Länsprogram 1970 har ochplaneringsrådet sökt utarbeta ett regionalpoUtiskt handUngsprogram. Etthuvudmoment i detta arbete har varit en klassificering av orter och regioner ilänet. och planeringsrådet har också preUminärt beslutat att hosinrikesdepartementet presentera ett storstadsalternativ i . Medhänsyn tUl länets gynnsamma läge mellan de expansiva storstadsregionernaStockholm och kan denna region utvecklas tUl attraktivtstorstadsalternativ. För den framtida utvecklingen vore det ytterst värdefuUt,om länet kunde komma i fråga vidullokalisering av exempelvis statlig verksamhet, kvaUficerad utbUdningsserviceoch konsulentverksamhet av olika slag. HerrTOBE(fp); Då jag anmälde mig på talarlistan angav jagkommunal självbestämmanderätt såsom tema för mitt anförande. Detta har nuupptagits under mbriken "Arbetsmarknads- och regionalpoUtik", och dithör väl också egentligen mitt ämne. Den kommunala självbestämmanderätten är sånaturlig, att den inte behöver någon egen rubrik. I går ägde här rum ett intressant meningsutbyte enverkUg debatt där spelade första fiolen. Han avsade sig då äranav att ha hittat på det kommunala sambandet och gav den åt . I detsammanhanget framhöll att har den bäst utveckladesjälvstyrelsen av de länder vi räknar med och att demokratin därför är starkareförankrad här än i något annat land. Jag tänkte tala litet kring detta ämne, och jag har då somgrund väsentligen vad som står i nr 1 . Detta nummer somkom innehåUer nägra tänkvärda uppsatser av olika slag som har meddenna sak att göra. Först skulle jag vilja något beröra de kommunenkäter somhar gjorts , framför aUt men även tidigare, och sombehandlas och även kritiseras i tidskriftsnumret. Kommunerna har varit utsattaför oUka förfrågningar på det sociala och på det ekonomiska området. Delvis harenkäternas resultat bUvit av tvivelaktigt värde, framför allt därigenom att detvar 848 kommuner som fick förfrågningar, medan vi nu inte har mer än 464kommuner. Det var ju ett aber att man skuUe komma med enkäterna mitt i enskarv. Man förutsåg kanske inte det gjorde i varje fall inte jag att detskulle bU så många kommunsammanläggningar den . Hur som helst,enkätresultaten har i många avseenden inte blivit påUtUga. Vidare har svarsfrekvensen varit däUg. Kommunerna hartydUgen inte varit riktigt övertygade om att det har varit så ändamålsenligteller ens nyttigt med allt detta uppgiftslämnande. Man har frågat sig; Är det för att hjälpa oss eller föratt dirigera oss? Framför allt när det gäUer ekonomin är det ju bra förfolkhushållet i dess helhet att få reda på hur stora anspråk landets kommunerhar. kommunalasektorn kan inte få ta i anspråk för mycket av de samlade tUlgångarna. Det kandärför behövas en dämpning och det förstår kommunalmännen. kan detfinnas anledning att i vissa regioner stimulera tUl ökad verksamhet. Kommunalmännen är naturUgtvis Utet oroUga för att endirigering skaU kunna ske sedan materialet bearbetats. Jag tänker då främst påLänsprogram 70 som är ute på remiss hos kommunerna och som åtminstone i denförberedande uppläggningen innehåller vissa antydningar om att kommunerna intesjälva får välja det ena eller det andra. Även detta program är dessutomuppgjort med de gamla kommunernas inventering som utgångspunkt. I en av tidskriftsuppsatserna en medarbetare ilångtidsutredningen är författaren sägs ärUgt ifrån att det är ettexpertuppdrag som utförts och att det ankommer på politikerna på riksplan ochkommunalplan att när det gäUer den offentUga sektorn successivt genomföra ettförverkUgande med materialet som underlag. Redan i remissdebatten har vi hört att det inte för denoffentUga sektorn betraktas som ett program som skall följas. Det framhållsockså att det statistiskt sett är svårt att fånga in den offentliga sektornsproduktivitet. Man betonar och jag vUl understryka detta att den offentligasektorns verksamhet behövs för att företagen skall fungera -infrastrukturen iplaneringsordboken och att det borde forskas mera angående sambandet mellandessa båda sektorer. Vi i har inte anlagt några nya städer av typen newtowns i , där man haft en kalkyl över vad oUka projekt fått kostaså att man kunnat avläsa det ekonomiska resultatet. Men t. ex. när det gällerStenungsund och borde man något närmare studera hur dessa bådasektorer påverkar och behöver varandra. Upplysningar angående detta kunde varatUl ledning för fortsatt samhällsplanering. Den bearbetning som är gjord av KELP kommunalekonomiskalångtidsplaneringen 1969 kommer enUgt uppgift att redovisas i statensoffentliga utredningar. Men eftersom materialet ännu inte framlagts kan jaginte säga någonting om detta. Det har emeUertid framkommit att investeringstakten ikommunerna förefaUer att bU lägre 1975 än den varit 1970, och man funderar överorsakerna tUl detta. Inte heller här har man utgått från de aktuella kommunernaoch det måste naturligtvis påverka resultatet. I den mån flera kommuner gåttsamman kan det finnas en överkapacitet i fråga om vissa Ibkaler; möjligen kande ändras om och användas för andra ändamål, så att man inte behöver bygga såmycket nytt. Vidare är det, som framhåUs i en av uppsatserna, enerfarenhet att kommunerna under den senare delen av en prognosperiod ärförsiktiga med att ange att man skaU bygga så och så mycket, utan det stäUs påframtiden. Det är samma motvUja som finansministern har mot att fastställaplaner för sin verksamhet från det ena året tUl det andra. Vi diskuterade mångagånger på , om skulle anta en vägplan eUer inte. Dethar då alltid från regeringens, framför allt finansministerns, sida sagts; »Vivill inte ha någon vägplan. Vi vUl ha frihet att även laborera med dehär pengarna: Vägplanen får bara Vi kan ha den avläsa hur mycket vi tagit avvägplanen." Påsamma sätt är det med kommunalmännen. Man kan inte binda sig framåt ochsäga att vi skaU bygga det eller det. Man måste ha handUngsfrihet i det lägedär byggandet bUr aktueUt och man måste ha möjlighet att välja. Att göra dennaprioritering är en av kommunstyrelsens och fuUmäktiges viktigaste uppgifter.Man skaU kunna träffa ett val meUan uppförandet av en idrottshall och en skola,det ena utan statsbidrag och det andra med statsbidrag, varpå man får ta detkommunala poUtiska ansvaret. Det skulle vara lättvindigt om man alltid kundeskjuta ifrån sig ansvaret på statliga myndigheter och säga: »Vi fick inte byggadet och det, eller vi kunde inte göra det och det.» En sådan bekväm positionlängtar inte kommunalmännen efter och de bör inte heller ha den. Detutövas naturUgtvis en statUg påverkan i oUka avseenden. bygger självtoch ger statsbidrag tUl gator och vägar. gerstatsbidrag, har stor inverkan på den kommunalautbyggnaden i stora områden. Om man ger statsbidrag och gör insatser i enkommun, skall det givetvis i rimlig mån kunna förekomma en statUg påverkan. Beträffandestandardfrågorna, som hänger ihop med statsbidrag av oUka slag, har det kommiten intressant kungörelse, nr 641, , som är värd att omnämna här aUahar kanske inte heUer uppmärksammat den. Såvitt jag förstår har den utarbetatspå förslag. Den innehåller en bestämmelse som säger attmyndighet som har med standardkrav att göra när det gäUer statsbidrag eUermotsvarande inte får utfärda förskrifter som gör att kommunernas utgifterdirekt eller indirekt ökar. Det är en viktig sak som vi tidigaretalat om i , men har den kommit på pränt. Vi kan alltså ifortsättningen inte längre skylla på att statUga verk skärper kraven påkommunernas standard i fråga om olika anläggningar. Det får man inte göra utanatt Kungl. Maj:t givit tiUstånd därtUl. Denna kungörelse är omnämnd ifinansplanen, där finansministern förresten tagit upp de kommunala ochekonomiska problemen tUl ett intressant skärskådande. Jag kan hålla medfinansministern om det mesta som står där. Detkommunala sambandet kan angripas på olika punkter. En författare i , som tydUgen varit med om arbetet i långtidsutredningen, tar det helaUtet teoretiskt. Han säger att den ekonomiska beslutanderätten i vårt landdelegerats på låg nivå. Hos landsting och kommuner som har stora befogenheter ifråga om ekonomiska avgöranden finns det alltså en betydande självständighet.Jag känner tUl att en del samhäUsvetare ser saken på det sättet, men jag tyckeratt det är en felaktig inställning tUl problemet. Vi har historiskt sett haften lokal självstyrelse under många århundraden, fastän under tidligareårhundraden i mycket blygsam form, men den nuvarande självstyrelsen har i allafaU mer än hundraårig tradition och praktik. talar man om att det ärstaten som har lämnat dessa uppgifter åt kommunen, och man jämför med andrastater som icke har gjort det. Själv brukar jag som exempel ta där det eftervad jag minns finns 38 000 kommuner, varav nio utan någon invånare. Det ärförståeUgt att staten kan göra Utet hur som helst med sådana kommuner; eller dekan behöva statens hjälp, om man uttrycker saken på det sättet. I som fysiskt sett är det hårdast planerade landeti har kommunerna inte alls samma beskattningsrätt som hos oss, utan defår sina pengar från staten. Det Ugger dä mycket i att kommunerna också låterstaten bestämma en hel del. Jag återkommer alltså tUl att det är berättigat med enstatlig påverkan när kommunerna får pekuniär hjälp av staten och när staten självgör anläggningar som inverkar på kommunernas utbyggnad. Men kommunen måstesjälv träffa valet mellan det ena och det andra, och då uppkommer frågan; SkaUvi ta emot ett statsbidrag och göra det som åläggs oss eUer skaU vi göranågonting annat som vi mäste betala själva? Jag vUl också nämna litet om bostadslånegivningen som hörihop med statens inverkan på den kommunala utvecklingen. På grund av ettriksdagsbeslut görs nu upp en bosladsbyggnadsplan med femårigt perspektiv.För de två första åren fördelas ramarna på hela riket, menför är det bara de expansiva kommunerna aUtsåde kommuner som har en kraftig företagsutveckling och en positivbefolkningsutveckling något som naturUgtvis även hänger ihop med möjlighetenatt skaffa bostäder under det att de andra kommunerna som står stUla eller ärs. k. avfolkningskommuner inte kän komma i fråga. De som har konstruerat detta system har tydligen inte sattsig in i att det föreligger ett behov att göra en planering även för sådanakommuner som inte är expansiva. Förutom att dessa kommuner lever i ovisshetbeträffande aUting annat skaU de dessutom leva i ovisshet om de över huvudtaget får bygga någonting under det tredje, fjärde eUer femte året underperioden. FörhåUandena är besvärUga nog ändå. Jag skulle vUja dra en lans fördessa kommuner; jag anser att vi bör tänka pä dem. hargjort en framställning tUl regeringen i ämnet och jag hoppas att dennaframställning kommer att föranleda ändringar i det nuvarande systemet. I återges ett diagram över utvecklingenav antalet kommuner i riket. 1945 fanns det 2 514 kommuner, 1952 var antaletmindre än hälften, eUer 1 034 kommuner, och är det 464 kommuner. Diagrammetär på skämt utdraget tUl , då det bara skuUe finnas 4 kommuner kvar,dvs. det skuUe gå 6 län på varje kommun, om utvecklingen fortsätter på dettasätt. Vi bör kanske ta oss en Uten funderare över varför vi har tUlskapat dennahelt nya kommunindelning. , efter en ganska stor sammanläggning avkommuner, hade , aUtså mer än kommuner, mindre än5 000 invånare. är siffran , och när sammanläggningarna ärklara , är det av kommunerna som har mindre än 5 000invånare. Nackdelarna med denna nya kommunindelning för att börjamed dem är bl. a. svårigheten att hålla en demokrati i gång och att komma nära alla människor som bor i kommunen och somden kommunala verkställigheten skall arbeta för och ge service åt i olikaavseenden. Fördelen är möjUgheten för kommunerna att utöva en kommunalsjälvstyrelse, dvs. att leva upp tUl 3 § kommunallagen, enligt vUken kommunernaäger att själva vårda sina angelägenheter. Hade de inte kapacitet att göra det,kunde de inte, utöva en självstyrelse. När man då haft detta mål ochskapar kommuner med större kapacitet, var också förhoppningen att man skulleavlasta statliga organ en del detaljverksamhet som de statliga organen måste tapå sig därför att kommunerna inte kunde klara det hela. Därför behövs det enkommunal ekonomisk långtidsplanering förhåUandena har blivit helt annorlundaän tidigare då verksamheten kunde bedrivas med enklare förvaltning. Dennakommunala långtidsplanering har praktiserats i många av våra kommuner redan ibörjan av . Den på initiativ av inrikes- och finansdepartementenigångsatta KELP-verksamheten har naturligtvis medfört att ännu fler kommunerpåbörjat en sådan planering, men detta är aUtså inte en departementaluppfinning som kanske många tror. Jag återkommer alltså till att ansvaret för utvecklingenoch förverkligandet på nivå skall ligga på kommunalmännen. Man haralltid stora ambitioner, och det skaU man ha. Därför inträder en bristsituation man har större ambitioner än tUlgångar. Då mäste kommunstyrelsen ochfuUmäktige bära ansvaret för vad man skaU ta av det ena för att ge åt detandra, aUtså vUken prioritering man skall göra. Sedan finns en viktig regel, huvudregeln i dettasammanhang: att den som planerar i görligaste mån skaU ha ansvaret för att detman planerar också genomförs. HerrJANSSON (s); kunde för en stund sedanmeddela att remissdebatten nu pågår på sin tredje dag under växande irritationfrån ledamöternas sida över långpratandet. Trots att det är mycket få ledamöternärvarande, skall jag inte bU någon längpratare, det lovar jag. Statsbudgeten 1971 är stram och återhåUsam, men man kanändå på väsentUga punkter i budgeten finna klara reformistiska strävanden sombör hälsas med tUlfredsstäUelse av stora grupper av svenska folket. Vad jag särskUt tänker på i det sammanhanget är desatsningar som görs för att öka tryggheten mot arbetslöshet och åtgärder föratt förbättra mUjön på arbetsplatserna. Det anslag som föresläs tiU arbetsmarknadspoUtiken rörsig om belopp pä inte mindre än närmare 2,3 mUjarder kronor. Om man gär i tiden, till , ser man att motsvarande anslag fördessa ändamål var 460 mUjoner. Det innebär att på en tioårsperiod har statenssatsningar femdubblats på detta område. Den ökning av anslagen tUl arbetsmarknadspoUtiken med 340miljoner kronor som föreslås i årets statsbudget är också i hög grad angelägen.Trots att vi haft full sysselsättning i landet, bortsett frånden regionala obalans som finns särskilt i Norrlandslänen, har vi 1970 kunnatförmärka att efterfrågan på arbetskraft börjat minska. novembermånad redovisade arbetsförmedUngarna ca 10 000 färre arbetstUlfällen änett år tidigare, och detta motsvarades i sin tur av att man hade 8 000 flerarbetslösa än . StrukturomvandUngen inom näringsUvet accelererar sombekant i våldsam takt, och antalet varsel som utfärdas förpersonaUnskränkningar och driftsnedläggningar talade om för enstund sedan. Jag kan bara komplettera att vad gäUer mitt eget hemlän,, har varslats om fristäUning av ytterligare428 personer beroende pä personaUnskränkningar och driftsnedläggningar. Det är alldeles uppenbart att dessa siffror måste vara ettallvarUgt observandum för oss. De pekar på att den fulla sysselsättningen inteär någonting givet utan att den ständigt måste erövras på nytt om människornaskall kunna känna trygghet och säkerhet i tillvaron. En grupp som alltid drabbas hårdast avstrukturomvandlingen i näringsUvet är den äldre arbetskraften och dehandikappade. Äv de I 319 arbetslösa som registrerades i i fjolvar inte mindre än och däröver. Det är därför somjag medtUlfredsstäUelse kan konstatera att regeringen börjat ta krafttag för attförbättra den äldre och den handikappade arbetskraftens ställning på arbetsmarknaden. Regeringen gör ett viktigt uttalande istatsverkspropositionen. "Både arbetsplatser och arbetsuppgifter måsteutformas med särskUd hänsyn tUl de grupper som annars har svårt att få arbetepå den öppna arbetsmarknaden. Först när alla möjligheter att få arbete på denöppna arbetsmarknaden är prövade bör sysselsättning i skyddat arbete aktuaUseras." Den skyddade sysselsättningen är viktig, och det aviserasockså generösare regler för statsbidrag tUl skyddade verkstäder, men denenskUde arbetstagaren upplever det säkerUgen som allra mest meningsfuUt att sålängt möjligt kunna göra en insats på den öppna arbetsmarknaden. Den utveckUng vi haft , då äldre ochhandikappad arbetskraft stampats ut från näringslivet, måste brytas. Detta harstarkt understrukits av många talare under denna remissdebatt. Man får alltförofta ett intryck av att företagen vid anstäUandet av arbetskraft, om valet t.ex. står mellan en 25-åring och en 50-åring, automatiskt sorterar bort50-åringen enbart på grund av hans ålder. Denna diskriminering av äldrearbetskraft måste upphöra och vi måste i jämUkhetens intresse ge alla en chansatt visa vad de duger tUl oavsett när och var de har råkat bli födda. Invandringen av utländsk arbetskraft tUl vårt land harunder senare tid varit mycket kraftig, och det finns personer som hävdar attdenna invandring kanske har gått aUtför snabbt. Det förekom tidigare underdebatten ett meningsutbyte om detta mellan inrikesministern och ,närmast föranlett av att man kanske inte hunnit bygga tUlräckligt mångabostäder osv. för denna kategori. Det är emellertid otvivelaktigt tUlskottet påarbetskraft utifrån som gjort det möjligt för oss att öka vår produktion ochdärmed höja vår standard här hemma. har vi dock kunnat förmärka attmyndigheterna i de länder, som fått exportera arbetskraft tUl oss, nu medolika medel försökerlocka tUlbaka emigranterna därför att man anser sig behöva dem i sin egenindustri. Dessa strävanden är naturligtvis helt förståeliga och legala, men omde skuUe medföra en återvandring i stor skala av denna arbetskraft, kan detkomma att förorsaka bristproblem på vår egen arbetsmarknad. Inte minst fråndessa utgångspunkter är det viktigt att vi tar tUl vara den arbetskraft visjälva har och de reserver som finns bland de äldre, de handikappade och främstbland de gifta kvinnorna. En annan fråga som också givits stark prioritet istatsverkspropositionen är arbetarskyddet och arbetsmUjön. Även om man alltidbör vara på det klara med att de insatser som görs för en förbättrad hälsovård oavsett om det gäller företagshälsovård eller annan hälsovård i första handmåste betraktas som en humanitär angelägenhet, vUken syftar tUl att undvikamänskligt Udande genom förebyggande av sjukdom, olyckor och ohälsa, vet vi attsjukvårdskostnaderna i vårt land alltmer tenderar att antaga sådanaproportioner att de bUr bekymmersamma för sjukvårdshuvudmännen, dvs.landstingen. I detta sammanhang har mUjön på arbetsplatserna naturligtvis enavgörande betydelse.