prot · FU0911 · 1971-12-31 00:00:00 — Under1960-talet har det stora kapitalet., monopolkapitalet, starkt ökat sittinflytande. Under inget årtionde har tUlbakagången i antaletjordbrukare och småföretagare varit så stor. Kapitaletskoncentration är som alla vet också geografisk. av alla landetskommunblock och 28 av landets 70 arbetsmarknadsregioner drabbas för närvarandeav stadig utflyttning. Inte bara glesbygden utan också stora tätortsregionergår tUlbaka. , och har av befolkningen av arbetslösheten och av aUa i landet som går påberedskapsarbeten. De stora kapitaUsterna förtjänar på att ha denna reservarméav folk i avflyttningsdistrikten. Det är lätt att öva tryck på folks löner medsådana medel. Menstorkapitalets företrädare tjänar också på att det ständigt måste byggas nyttoch byggas dyrt i de stora stadsområdena. De spekulerar i markpriser. De glädsåt att riva och de förtjänar på aUa nya bUar som seglar omkring i city. Deförtjänar på att folk i förstäderna har längre och längre avstånd tUlarbetsplats och service. Storföretagen och deras planeringsbyråer byggerbostadsområden som är överbefolkade, som snabbt förslits, som blir centra fören ny sorts fattigdom. De förtjänar på det. De säger att det är ett uttryck förökat välstånd. De bygger betongslum åt arbetarna och invandrarna och förtjänarpå det. De bygger påkostade vUlor åt medelklassen och förtjänar på det. Om devar tvungna att bygga för ett klasslöst samhälle, skuUe de förtjäna mindre.Därför vUl kapitalet inte tiU något pris ha det klasslösa samhäUet. segregation, bUar och enfrasrik mUjövård som inte hindrar förstörelsen utan underhåller den. Detstora kapitalet förvandlar oersättliga mUjöer tUl vinster och traktamenten.Detta sker från söder tUl norr i det överexploaterade , där smutsen iluften nått nya rekord, i den norrländska skogens väldigakalhyggen, som i katastrofal grad utarmar jorden på näringsämnen.StorkapitaUsterna behöver inte ta hänsyn tiU vUken förstörelse de lämnar eftersig. Kapitalet får som regel dispens av myndigheterna. Det finns nya skogar iSydsverige som kan kalhuggas. Det finns nya möjligheter att tjäna pengar iPortugal, eUer andra framtida EEC-länder. Alltdetta som händer omkring oss gör också de ledande politikerna tUl fångar iutveckUngen. VUl man leva ihop med kapitalet, måste man också lyda dess bud ochfölja dess lagar. Ju större jakten efter vinster blir, ju mer kapitaletkoncentreras, ju mer det smälter samman med utländska intressen, desto merkräver det också av politiker och byråkrater att de skaU lägga politiken tillrätta för kapitalet. Dettamåste poUtikerna förklara för folket. Och eftersom folket skulle bUmisstänksamt om politikerna sade att de gick kapitalets ärenden, så måstepoUtikerna försöka säga det hela på ett annat sätt. De måste skapa falskaförestäUningar, koppla på sin charm, prata bort väsentUgheterna. Detär därför man har talat om den framgångsrika arbetsmarknadspolitiken som i verkligheten den registreradevinterarbetslösheten stigit och sommararbetslösheten med 220procent, som antalet sökande tUl arbetsvärden de senaste tio årenstigit och arbetslöshetens längd per arbetslös ökat från 7 1/tUl 10 1/. Monopolkapitalet behöver enreservarmé av undersysselsalta. Staten har bidragit tUl att skapa den ochkallar detta för effektiv arbetsmarknadspoUtik. Detär också därför som man har talat så mycket om mUjövård. Ju högre mantalar om mUjövård, desto mer miljöförstöring släpps fram. Varje ,varje Ritsem, varje Kaitum ledsagas av en fullkomlig skur av högstämd agitationom hur mycket politikerna tänker på mUjön. Det är poUtikerns sätt att arbeta tala om en sak, göra något annat. Därför talas det ofta mycket om sådant somlåter bra men som i verkUgheten inte finns. Det har talats utförligt omriksplanering, trots att de ledande poUtikerna vet att något arbete somförtjänar namnet knappast utförs på detta politiska fantasifoster. När man ettår, 1969, hade så stor utflyttning från skogslänen att det , 1970, intefanns Uka många människor i flyttningsmogen ålder att flytta ut då säger manatt detta beror på den framgångsrika stödpoUtiken. Alla poUtiker talar sigvarma om Norrlandsproblemen. Men de flesta av dem satt i och röstadeför det beslut där man godkände själva granderna för avfolkrungen ochstorstadskoncentrationen. AUa talar om ökad tUlväxt och ökat välstånd, trotsatt antalet offer för den nya fattigdomen avfolkningsbygdernas, deklasskiktade storstadsområdenas, AMSbarackernas och socialvårdsköernas folk bUvit ständigt fler. Alla talar ombruttonationalprodukten. Det är ingen som bryr sig om att mätabruttonationalförstörelsen. Men har ett ökande antal människor börjat förstå hurdetta dubbelspel hänger Uiop. De har genomskådat poUtikernas manövrer. När deser vattnet i tror de inte längre på den s. k. miljöpolitiken. När deser en riksdag som tUl består av män begriper de att kvinnorna denna dubbelt utsugna del av befolkningen inte kan vänta sig rättvisa frändet hållet. När de hör byråkraterna tala om hur bra det är i ,, Kroksbäck eUer förstår de att från det hållet har deingen hjälp att få. Kapitalägarna och poUtikerna talar sitt språk, folket talarsitt. Orden rättvisa, välstånd, jämUkhet och god mUjö betyder oUka i dessa tvåvärldar. Därför har det växt fram utomparlamentariska rörelser ochgrupper, folk som demonstrerar, kritiserar och strejkar inte bara för att dehar dåligt betalt utan för att de upplever systemet som sjukt. I de storkapitalistiska kretsarna och bland övrigamänniskor med befogenheter över andra kaUar man dessa rörelser odemokratiskaoch oansvariga. Man möter dem med hetsagitation, fördömanden ellerpoUsbatonger. Det finns inget lärorikare än de härskande skiktenshysteriska reaktioner inför denna den enda verkUga oppositionen i samhället.Det är då de ledande politikerna visar var de står. Även på ministernivå kanman då ställa sig och offentligt påstå att strejkernas orsak ligger i attutlänningarna inte förstått reglerna pä den svenska arbetsmarknaden. Det är nuett gammalt trick att skylla sociala kriser på oskyldiga minoriteter ochpåstådda yrkesbråkmakare. Men när en minister döljer de verkligamotsättningarna bakom strejkrörelsen och hetsar mot en grovt utnyttjad ochpoUtiskt försvarslös minoritet dä är det inte bara ynkligt och föraktUgt. Detär också ett avslöjande ställningstagande i klasskampen. En socialist som tar socialismen på aUvar kan aldrigansluta sig tUl yrkespoUtikernas skådespel och deras roU som transportkompaniåt den härskande minoritetsklassen. De utomparlamentariska rörelsernas kamp, dedisciplinerade och av äkta solidaritet präglade strejkerna som alla de fyraborgerUga riksdagspartierna behagar kalla vUda hälsar vi socialister medentusiasm. Det finns inget viktigare för nedtryckta människor än en seger i enutompariamentarisk aktion som är deras eget verk. Det finns inget hoppfuUare ännär de lönarbetande börjar se betydelsen av att organisera sig som maktfaktorutanför byråkraters och yrkespolitikers kontroU. Det är en sociaUsts skyldighet att som parlamentarikerföra också den utomparlamentariska oppositionens talan innanför dettavälbevakade och av bankpalats omgivna skrytbygge. Vi bör också stå på derassida trots all hetspropaganda som kan komma mot oss när de bUvit starka nogatt förpassa utsugarnas, markroffarnas, byråkraternas, karriär- ocheUtmän-niskornas samhäUe tUl historiens skräpkammare. Det är den solidaritetenmed de utestängda och nedtryckta som gör att en uppriktig sociaUst aUtidtvingas känna sig som en främUng i ett hus som detta. i (c): Jag vill redan från början meddela att jagkommer att använda något andra ordvalörer än den föregående talaren. Jag skaU här ta upp några aspekter på EEC-frågan, som jagtycker kräver en debatt. Den debatten har vi i alltför hög grad saknat hittUls.Det beslut som kan komma att fattas angående våra relationer tUlde europeiska gemenskaperna, eller EEC, kommer att få mycket stor betydelse förvårt land, inte minst från samhäUsekonomisk och näringspolitisk synpunkt, ochdet är främst där som jag vUl göra några reflexioner. Verkningarna blir utomordentligt långsiktiga, och ettbeslut om någon form av anslutning kommer att innebära en stark integration,successivt aUt starkare, av vår ekonomi tiU EEC-marknaden och därmed härdabindningar, utan att vi fördenskull avstår nationeU suveränitet genom ändringari grundlagen. Mot detta bör naturUgtvis stäUas det beroende i detinternationella sammanhanget som vi i vUket fall som helst har, även om vi inteskulle få en EEC-anslutning. I inledningen tUl understryks detvästeuropeiska samarbetets karaktär och successiva arbetssätt med orden "attgrundlägga ett aUt fastare förbund mellan de europeiska folken". Det ärinte någon särskUt preciserad målsättning, men det anger rörelseriktningen ochvUjan att förverkliga integrationen i den takt som är politiskt möjlig. Däravockså, som jag ser det, de svängningar som förekommer och har förekommit iEEC-debatten med hårdare eller mindre hårda markeringar av detpoUtiska inslaget. Sammansmältningen av respektive länders ekonomi ochnäringsliv verkar som redskap för att uppnå detta allt fastare förbund. Den enabindningen ger den andra, och det är bra att vi i varje fall har kommit ifrånen del av den löjliga diskussion som fördes kring ekonomi ochpoUtik och gränsdragningen dem emellan. Det är en självklarhet att den ekonomiskaintegrationen och dynamiken i denna har ett direkt samband med våra möjligheteratt bibehålla en utrikespolitisk rörelsefrihet, som i och för sig redan ärbegränsad men naturligtvis också har att göra med trovärdigheten i vårneutraUtetspolitik. Det lär inte finnas möjligheter tUl någon"ångerperiod" i ett eventuellt . Därför gäller det att taställning tUl de bindningar som integrationen successivt skapar, inte minstSamhäUsekonomiskt, och göra det långsiktigt från början. Vissa delar av dennadebatt och de fakta det här rör sig om kan man bryta ut och göra förbehåll för,t. ex. beredskapsförsörjningen som i Skegrie utförUgt harbehandlat här . Men bindningarna blir successivt allt hårdare ien ekonomisk integration, och var går gränserna för integrationen på alla andraekonomisk-poUtiska områden? Den frågan bör ställas. När bUr ett förbehåll om utträdesrätt vid kris- ellerkrigsfara Ulusoriskt? Som jag ser detta bUr det en fråga om ettpolitiskt avgörande, där vi vid en tUlspetsad situation har att välja mellanatt bryta eUer suspendera gällande avtal, ta de ekonomiska olägenheterna av attgöra detta och stäUa oss ensamma i ett tUlspetsat utrikespoUtiskt läge, med enneutraUtetspoUtik som i varje faU inte har vunnit i trovärdighet. TUl sist är det fräga om ett val mellan att stå ensam meden kanske allvarUgt desorganiserad ekonomi eller att ta steget fullt ut inomsamarbetets ram och gå in i en miUtäralUans. Det kan bli valet. Som jag ser detta är det inte bara fräga om att sättagränser när det gäUer att "acceptera en överflyttning av beslutanderättfrån nationella till internationella organ inom ramen för en ekonomisk ochmonetär union", som det heter i regeringsdeklarationen av den 10 novemberförra året. Därmed undviker man inte bindningar av mycket reeU karaktär på detekonomiska området. Dessa problem finns naturligtvis redan i en tullunion.Avgörande där bUr således vUken samarbetsgrad vi väljer från början. De somkräver ett svenskt medlemskap i bör rimligen i första hand ha bevisbördannär det gäller att klarlägga var dessa gränser för rörelsefriheten går och ivilket läge utträdesrätt blir en Ulusion, förutsatt att EEC skulle vara berettatt acceptera ett sådant förbehåU, vUket vi inte vet . Att bryta sig ur enekonomisk union är väl ungefär lika drastiskt som om skuUe välja attbU en självständig ekonomisk enhet, vUket man i och för sig kunde ha skäl tUlsett från egen utgångspunkt. De ekonomiska fördelarna vid en svensk EEC-anslutningframförs oftast som ett huvudargument. De som ser poUtisk integration som ettmål i sig och eftersträvar ett federaUstiskt är sannolikt inte så många. Det är troUgt därom är väl experterna ense att deneuropeiska integrationen kan innebära en snabbare ekonomisk tUlväxt än vad viannars skulle fä. Men det bör observeras, dels att det är fråga om ett välståndmätt pä traditioneUt sätt i bruttonationalprodukttermer, dels att man blandexperterna egentligen är mycket osäker om hur stort tUlskott integrationen kankomma att innebära. Bland de olika buden finns de som går ut på att den skullemedföra I /och de som går ut på 0,1 isnabbare ekonomisk tUlväxt. Egentligen är det ganska anmärkningsvärt hur litet svenskaekonomer har sagt om dessa frågor i EEC-debatten eller över huvud tagetyttrat sig. Det skulle onekligen vara en fördel om debattinläggen blev flerfrän det häUet. Inte för att jag tror att ekonomer aUtid kan befria sig frånsina grundläggande värderingar, men det vore nyttigt ändå. I exempelvisvet vi att många ekonomer är mycket tveksamma för att inte säga klart negativatUl uppfattningen att tullunionen som sådan kan ge några större ekonomiskafördelar i vår del av världen. På vUket sätt kan då den eventuella välståndsökningenvinnas? För det första finns naturligtvis ej utnyttjade stordriftsfördelar somkan tUlvaratas i ökad omfattning. Det gäUer självfallet både inom produktionenoch marknadsföringen. För det andra bör konkurrenskraften öka i förhåUande tUlde länder som står utanför. MöjUgheterna ökar måhända att bättre utnyttjatUlgängliga produktionsresurser. Naturligtvis finns det fler punkter att taupp, men låt mig stanna vid dessa båda . Att vi utnyttjar dessa fördelar har vissa konsekvenser.Även det som är rationeUt organiserat på den nuvarande marknaden kan varaorationellt på den stora marknaden om företaget eUer branschen har tuUmurar attklättra över och inte kan göra det obehindrat på gmnd av en fördelaktig 9 protokoll 1971. konkurrenssituation.Stora företag kommer ofta att ha ett försteg, både som producenter och sommarknadsförare. Deras förutsättning i den mån man inte är uppsplittrad päflera produktionsenheter - är stora orter. I utnyttjandet ligger utan tvekan enstarkt pådrivande kraft för ytterUgare koncentration av näringsliv ochbebyggelse. Det innebär i varje fall under en övergångstid snabbarestmkturomvandUng. Dessutom kommer vi efter en eventueU anslutning tUl EEC attbefinna oss inom ett område där man favoriserar fusioner av företag. Den höjda konkurrenskraften innebär ännu större klyftormellan de få rika västeuropeiska länderna och "det stora hav avfattiga" som talat om tidigare under den här debatten tyvärr alltför sent i går kväU , för övrigt i ett mycket intressant inlägg. Detinnebär också att vi genom vårt försprång i konkurrensen kapar åt oss ännu merav världens naturresurser för egen del på bekostnad av andra som skulle behövadem bättre. Det finns åtskUliga minusposter som bör redovisassamtidigt med de traditioneUt mätta ekonomiska fördelarna, bl. a. en starkarekoncentrationsutveckling i näringslivet det som populärt kaUas stmkturomvandUng.Det är inte av en tUlfälUghet som den starka koncentrationen av befolkningenhit tUl motiveras just med att området måste vara folkriktför att kunna konkurrera med de stora tätortsområdena i . VUka möjligheter har om dessa nya och starkarekoncentrationskrafter släpps lösa? Det finns betydande risker för att storadelar av kommer att totalt avfolkas och bU ett strövområde förstressade centraleuropéer. Problemet här gäller inte bara vilka möjligheter vi haratt bedriva en egen regionalpoUtik inom EEC, eller vad EEC tUlåter i detavseendet. Det är bara en av frågeställningarna. Jag tycker för övrigt attaUtför många inslag i den aUmänna debatten går ut på att allt gott finns här iSverige och allt ont i stort sett inom EEC. Det stämmer inte riktigt medverkUgheten. Det är viktigt att i stäUet ta upp frågeställningar som s. a. s.institutionellt hör samman med en ökad ekonomisk integration, t. ex. itullunionens form. Jag tog upp en av frågeställningarna: hur den storamarknaden påverkar koncentrationsutvecklingen. En annan gäller vUka möjlighetervi har att poUtiskt och med kända medel verkligen balansera de här gigantiskakoncentrationskrafterna. Som jag ser det blir en mångdubbling av styrkan iinsatserna inom regionalpoUtiken nödvändig. Det gäller inte minststymingsåtgärderna från samhäUets sida. Vi har verkligen inte lyckats särskUtväl hittUls i vårt eget land, och här stäUs vi inför ännu mycket högre krav. Strukturomvandlingen, för att nämna ett annat problem isammanhanget, drabbar ofta hårt vissa grupper i samhället. Som nämnts tidigarehär i debatten är det ofta så att av dem som friställs vidföretagsnedläggelser inte får något nytt arbete. I den gruppen återfinns iförsta hand äldre människor, svagt utbUdade och glesbygdsbor. Finansministernsade i finansplanen och jag antar att han håUer fast vidden åsikten att det finns en gräns för i vUken takt man kanacceptera att strukturomvandlingen gär och ha möjlighet att hällamänniskor som drabbas av den skadeslösa. Är vi beredda tUl de enorma insatsersom krävs efter en härd anknytning till EEC? är vi det uppenbarligen intepå vår marknad med vår relativt sett långsamma stmkturomvandUng. Den ärlångsam jämfört med den som vi kan förväntas få vid en hård anknytning tUl EEC. Mot detta står naturligtvis att vi får ökade resurserenligt antagandet om en snabbare ekonomisk tUlväxt vid en EEC-anslutning.Avgörande är då den poUtiska vUjan att fördela denna tUlväxt rättvist, dvs. Tyvärr finns inga garantier för att det blir slutresultatet, vare signationellt eller internationeUt. Högre välstånd leder inte tUl störregenerositet vare sig hos individer eUer nationer; i varje faU finns ingapåtagUga erfarenheter som pekar på det. Inte heller inom fördelnings- eller arbetsmarknadspoUtikenbör man stirra sig bUnd på de regler och den politik som för närvarandetUlämpas inom EEC. Vad vi vet om en tullunion är att den är avsedd attfavorisera de länder som deltar i samarbetet i förhållande tiU dem som stårutanför, dvs. rakt på sak uttryckt: favorisera inåt och diskriminera utåt. Detär ju ett av de bärande motiven för att t. ex. inte vUl stå heltutanför denna ekonomiska integration. Det är inte heller för mycket sagt attdenna diskriminering utåt hårdast drabbar de länder som har densämsta konkurrenskraften. Varje beslut inom Gemenskapen som går ut på attkompensera denna nackdel för de fattiga länderna beror på den politiska vUjanhos de styrande organ som kommer att fatta besluten. Naturligtvis har vi även ifortsättningen möjlighet att pä egen hand bedriva u-landspolitik. Det sägs ibland att man genom en regional ekonomisk ellerpolitisk samverkan kan komma tUl rätta med de gigantiska mångnationellaföretagen. Det är nog riktigt tUl en viss del, om den poUtiska vUjan finns. Enannan viktig förutsättning är att det gäller företag som endast är verksammainom de länder som samverkar. EEC stimulerar fusioner, som jag tidigare sade,och storleksrationaUseringar. Därför kan man vara tveksam om den poUtiskaviljan finns där. Dessutom är de amerikanska direktinvesteringarna omfattanderedan inom EEC-området. De företag som i reaUteten behärskas från kanendast kontrolleras genom mera omfattande överenskommelser meUan länder,exempelvis inom ;s ram, såvida länderna internationellt kan komma överensom gemensamma regler. På aUa dessa kortfattat berörda områden inom regional-,arbetsmarknads- och näringspoUtiken samt inom fördelningspolitiken här hemmaoch i biståndspolitiken krävs, som jag ser det, mycket kraftiga höjningar avambitionsnivån för att kompensera konsekvenserna av en snabbare tUlväxt iekonomin fortfarande mätt med traditionella mått. Frågan som bör ställas härUksom i anledning av anförande är, som jag ser det: Är detriktigt att i vår del av världen göra en ännu hårdare prioritering av ekonomisktUlväxt som ändå bara är en del av den totala välfärden än den vi redantUlämpar när vi med tyvärr alltför stor sannolikhet går mot allt större klyftorinternationeUt och kanske mot en global mUjökris? Det rimliga svaret borde varanej. svaretblir oftast ja, när vi försöker att få mer resurser för oUka angelägna behov.Det första steget för att förändra prioriteringen att ge innehåll åt ett nyttvälfärdsbegrepp måste vara ett ständigt medvetande om att den ekonomiskatillväxten har sina minusposter och skördar sina offer. Kennedyronden inom med sin vidainternationeUa syftning och sina generella tullsänkningar måste följas avytterUgare framsteg i samma riktning, även om det möter svårigheter. Sverigebör där driva på. Målet bör, som jag ser det, vara att samordna nyainternationella tuUöverläggningar med och de krav som där framförts ompreferensbehandling av de fattiga länderna. Visserligen sades det under gårdagen att vår EEC-debattinte är särskilt avancerad vid en jämförelse med andra länders, men vi bordekosta på oss, tycker jag, att rensa bort de argument om antingen-eller paradis eller motsatsen visa vi våra relationer tUl EEC som ibland förekommeri debatten. Det är naturligt att vi också kommer att ha en stor delav vår handel med länderna i vår närhet. Jag inkluderar då även Östeuropa.Någon sorts avtal med EEC är därför naturUgt. Mot den bakgrunden var det intressant att tidigare ieftermiddags höra förre handelsministerns deklaration. somherr fär naturligtvis sura kommentarer pä en del håll herrLange för sitt "samarbetsavtal" men det är med stor sannolikhet såatt båda herrarna är representativa för den allmänna opinionen, framför aUtbland ungdomen, på ett bättre sätt än de som förordar ett svenskt medlemskap iEEC. Det vore också en fördel om dessa inlägg kunde föra debatten ett stegvidare bort från de allmänna deklarationerna tUl en argumentation kring demånga sakfrågorna i EEC-problematiken och bort från de nedlåtande attityder somibland förekommer mot oUktänkande i denna debatt och som t. ex. sig åt i går genom att stämpla dem som inte har hans entusiasm förmedlemskap såsom okunniga. Den sortens debatt väcker ingen respekt. För densakdebatt som måste följa behövs tUlgång tUl det material sompresenterats i samband med de utredande samtalen i , både för riksdagenoch för allmänheten. Varje beslut i EEC-frågan, som inte är väl förankrat i enfolkopinion i vårt land, kommer att vara ett dåligt beslut. HerrEKSTRÖM (s); Eftersom vi under nästkommande månad kommeratt ha en ingående debatt i anledning av finansutskottets betänkande över dentUl statsverkspropositionen fogade finansplanen, skall jag för dagen inskränkamig tUl att ta upp en specieU fråga som är föremål för en livlig debatt såväl ivårt land som i alla andra industrialiserade länder. Det är mUjövården jagtänker på. Utan tvivel kommer att präglas av ett forceratarbete på miljövårdens område, och allt fler får glädjande nog klart för sigatt naturen i vid bemärkelse men även människan förslits i takt med vårtstigande välstånd. Ett uppvaknande har skett, och jag förestäUer mig att inteminst registrerar detta förhållande med stor Man behöver inte gå tUlbakai tiden för att finna att människor, som oegennyttigt arbetade för att skyddavår natur och mUjö, betraktades som romantiker eller fjärUsvänner utan sinneför ekonomiska realiteter. har det ibland tyvärr slagit över åt det andrahäUet, och av den något yviga debatt som förts i vårt land framgår, attmUjövård är ett begrepp som används med mycket skiftande innebörd. Debatten kange sken av att vi skulle stå helt värnlösa mot mUjöförstöringen utan någon somhelst front mot vad som pågår. Så är dock ingalunda faUet. Jag bUr, herr talman, emellanåt orolig när man i denaUmänna debatten ständigt erinrar om att mUjökontroUutredningen skaUframlägga sitt betänkande och att man därmed skuUe undanröja alla deolägenheter som finns. Det kommer inte att räcka med en vidgad lagstiftning. Detmåste till ett ansvar, inte minst från näringslivets sida, för att vitUlsammans skall kunna arbeta för att rädda den miljö som håller på attförstöras. Det är att beklaga att strävandena att rädda mUjön ochåterställa det som kan återställas har blivit ett poUtiskt slagträ.