prot · FU099 · 1971-12-31 00:00:00 — Företagen kanskefortsätter att annonsera i den stora tidningen i regionen men drar inannonserna i den mindre. Just den risken har en rad socialdemokratiskatidningar uttalat . Den press som står regeringen särskUtnära har i vad gäller annonsskatten varit särskilt kritisk. Jag har just lästigenom en hög tidningsklipp frän A-pressen. Den är sannerligen inte särskiltnådig mot detta inslag i den nådiga luntan. Jag tar ett enda exempel, nämligenSydöstra . Det är representativt för densocialdemokratiska pressen. Den tidningen säger så här på ledarplats; "Uppslaget med en annonsskatt för att möjliggöra ettvidgat presstöd förefaUer däremot vara alldeles förfluget. Det skulle varaintressant att veta varifrån Sträng har fått detta förslag! Från sakkunnigttidningsfolk kan det inte vara. En tioprocenlig annonsskatt kommer bara att medföraytterUgare koncentration av annonser tUl de s. k. förstatidningarna, de redanekonomiskt starka annonsorganen. Om Strängs förslag genomförs kommer det baraatt försämra ekonomin för tidningar som hittUls lyckats hälla näsan övervattnet. Och de som kämpar med övermäktiga svårigheter går en snabb undergångtUl mötes. Som väl är har finansministern endast aviserat att en proposition ifrågan är att vänta. Innan den utarbetas bör Sträng ta kontakt med sakkunnigarådgivare och se tUl att det blir ett meningsfullt presstöd, vars främsta syfteär att säkra den fria opinionsbUdningen och inte som bara skaffa statskassenmer pengar under en vacker täckmantel." Jag hoppas att den kritiken nu kommer att göra intryck ochatt regeringen inte av prestigeskäl har låst fast sig vid den annonsskatt somaviseras i finansplanen. SärskUt allvarUgt är ju att denna pålaga kommer just somannonskonjunkturen ändå går nedåt och intäkterna för tidningarna påtagligt harminskat. Just i detta läge viU regeringen klippa tUl med en skatt som skaU drain 120 mUjoner kronor. Sedan skall man dela ut 30 mUjoner kronor. Man taraUtsä, som sade, en rejäl provision. Medeltidens ockrare skulle habUvit gröna av avund om de sett hur många i förmedlingsavgift somregeringen kräver vid det man tydligen tror skaU vara en resursomfördelning iden svenska tidningsvärlden. Jag är rädd för att bakom detta hugskott, som aUtså inteskaU remissbehandlas, ligger mycket egenartade föreställningar omopinions-bUdningens vUlkor här i landet. AUtför många socialister visar sigalltför ofta alltför omedvetna om det oerhörda värdet av oberoende, starka ochsinsemellan konkurrerande opinionsbUdande och nyhetsförmedlande företag. Omannonsskatten är ett uttryck för att regeringen inte bryr sig om att ännu ettantal tidningar pressas ned under lönsamhetsgränsen förestår aUvarUgamotsättningar om opinionsbUdningens viUkor i . Vi hoppas att den debatten skall kunna avblåsas. Det kan ske om regeringentar fasta på de socialdemokratiska tidningsmän som i koms kräver att förslagetom annonsskatt inte skall läggas fram. Får ja)5 sedan övergå tUl nägra andra frågor som ocksäberör demokratins viUkor i . , under enkammarsystemets förstaveckor, börjar det självklara i författningsreformen att tränga fram tUl nästanalla. Jag menar inte att den nya gmndlagen är bra på alla punkter. Tvärtomfinns här många svagheter och luckor som vi bör rätta . Menprincipen om att består av en kammare, som i sin helhet utses idirekta val vid en och samma tidpunkt, är nu så godtagen att det vore politisktomöjligt att ifrågasätta den. Den som krävde att vi skulle återgå tUl någotslags två kammarsystem skulle inte tas på allvar. Den som begärde att enextra kammare, vald i indirekta val och med successiv förnyelse, skuUe inrättasvid sidan av den här kammiaren skulle betraktas som en kuf med olycklig kärlektUl förlegade principer. Att nu har enkammarsystem, som de övriga nordiskaländerna länge haft, är aUtså något som ingen kommer att vUja rucka på. Närreformen väl är genomförd blir den också godtagen. Även de som in i det sistabekämpade tanken att hela skulle utses i ett val finner nu den tankenganska naturUg. Så bmkar det vara när grundlagar ändras och demokratin fördjupas.Het strid innan beslutet kan fattas, snabb enighet när reformen blivitverklighet. Steg för steg har så den svenska folkstyrelsen stärkts, och de sommotarbetat besluten har snabbt anpassat sig tiU dem och rent av i efterhandbörjat gUla dem. Vi vet aUa att så var det också med den enkammarriksdagsom nu håUer sin första remissdebatt. I femton är arbetade den liberalarörelsen för en stcDr författningsreform. Länge var vi ensamma. Sedan blevoppositionen enig i huvudkravet. TUl slut, efter 1966 ärs val, fannsocialdemokratin det inte längre politiskt möjligt att säga nej tUl enförändring. Och är den verklighet. Ingen får tro att den kampen från varlättvunnen därför att den gällde ett krav som anses nästan självklart.Det var en intensiv kamp, långyarig, fylld med besvikelser, det var ett trägetarbete att forma både en folkopinion och en riksdagsmajoritet förenkammarsystem. BertU Ohlins avgörande insatser i f" kampen tiUhör redanvår politiska historia. Ingen fär heUer förtänka oss att vi dragit en delslutsatser av den striden. Vi fann , Uksom Uberaler i tidigaregenerationer, hur starka de krafter är som kan mobUiseras för föråldradegrundlagar om det finns e:tt maktpoUtiskt intresse av att behålla dem. Vi såghur svårt det var att med sakskäl övertyga poUtiker som med rädsla såg sinaprivUegier försvinna med den gamla ordningen. Vi upptäckte hur bara en kampanj,år och utåt mot aUmänheten, kunde skapa ett kUmat där enförfattningsreform blev möjlig. Då väljarna såg att motståndet motenkammarsystemet inte gick att försvara, blev det svårt att säga nej tiU nyagrandlagar. Och på så sätt raserades i debatten tvåkammarsystemet somvi hade, biandkammaren som tre unga socialdemokrater förde fram 1963,tvåstegskammaren som blev regeringens tanke 1964 och tvåklasskamma- ren somvar hugskottet valrörelse. Steg för steg tvingades de motviUiga attöverge sina positioner. har vi enkammaren i arbete. Men därmed har vi Uberaler inte slagit oss tUl ro iförfattningsfrågorna. Det vi fått är en partiell reform. Många förändringarligger framför oss. Nästa steg i grundlagamas reformering kommer om ett par år.Debatten om folkstyrelsen får därför inte ta paus. Att ge den bränsle ochberika den med konstraktiva uppslag ser som en av liberalismensstora uppgifter också . I går lade vi fram en partimotion om närdemokratin. Därsökte vi sammanfatta värderingar och uppslag tUl reformer som måste granskasoch genomföras. I motionen täckte vi in åtskUUga områden: ochgmndlagarna, den kommunala självstyrelsen och kommunaUagarna, länsdemokratinoch den regionala planeringen, arbetsdemokratin och löntagarnas inflytande, detbreddade ansvaret i skolor, universitet, på vårdanstalter och i försvaret. Alltsom vi vUl se förverkligat har vi inte samlat i den motionen. Men skulle aUt iden förverkligas, innebär det en genomgripande förändring av hur beslutenfattas i det svenska samhäUet. Därmed har jag inte sagt att aUt är fel , attingenting kan behållas. Tvärtom är den representativa demokratin gmnden förförändringama. Förtroendemännens ansvar är en hörnsten i våra resonemang. Mendemokratin måste vinnas på nytt i varje generation. Dess former får aldrigstelna och bU murar mot framtiden. Det som var tiUräckligt i går måsteifrågasättas och förändras i . Det är vad närdemokratin yttersthandlar om. Vi lyssnar tUl krav omkring oss på medbestämmande. En delverkar utopiskt. Annat kan synas tanklöst eller orimligt. Mycket i den s. k.stormötesideologien hör tUl de eviga illusionerna i idédebatten om demokratinsformer. Men de överdrifter som finns får aldrig skymma de behov som måstefyllas. kräver människor mer av inflytande över sin omgivning och över deviktiga besluten centralt. begär aUt fler att få veta mer om vad som sker imaktens kulisser. viU många bli informerade innan besluten fattats. Andrabegär decentralisering och slut på det man anser vara "toppstyrning". De kraven får aldrig mötas bara med polemik mot slagordoch förenklingar. Kritik är nödvändig men fär inte dominera vårt arbete. Vimåste ta fasta på det genombrott för tanken på ökat medbestämmande och mer avoffentlighet som ändå innebar. Det leder oss fram tUl en raduppslag, och mänga av dem är skisserade i motion om närdemokrati. Ta t. ex. grundlagarna och sättet att utse politiskaförtroendemän! Vi kan välja här i mellan partier men ofta inte reeUtmeUan personer inom ett och samma parti. Listsystemet i har medgettganska Utet av personval. Det tycker vi är fel; väljarna bör fä chansen attsäga sitt också om de kandidater som ett parti har nominerat. Det proportioneUavalsättet måste ge mer utrymme för personval. EUer ta utskott och de statliga utredningarna.De präglas fortfarande av den slutna dörrens princip. Utfrågningar i utskott avexpc-ter har aldrig skett inför offentligheten i , och statsråd har överhuvud taget aldrig utfrågats av utskott. StatUga utredningar gör ofta upp ochbinder sig innan faktamaterialet har offentUggjorts och den offentliga debattenkunnat påverka dem som sitter i utredningen. Se på planfrågorna. improviserar regeringen bort delarav den svenska . Det är oerhört viktiga beslut som binder oss förgenerationer framåt. Men faUet blev aldrig något beslutsärende förriksdagen. Planfrågorna ligger helt i regeringens hand. Så fär det inte vara iframtiden. måste få ett inflytande över t. ex. den fysiskariksplaneringen. Och vi måste se tUl att stäUning inte urholkasgenom den långsiktiga planering som börjar komma på många andra områden.Planering är nödvändig, men den måste ske i former, så att debatt och riksdagkan påverka ärendena innan besluten låses fast. Vi har den kommunala demokratin, att kunna ställa delokala politikerna tUl svars för vad de gjort och inte gjort. Är detta möjUgtmed en gemensam valdag för riksdagsval och kommunalval? Är det inte så att delokala frågorna dränks av rikspolitiken, att kommunernas särskUda problemförsvinner i TV-debatter och publicitet kring regeringsfrägan? Vi får se närundersökningar kommer hur stor roll som de kommunala frågorna spelade i 1970års valrörelse. Vi ser hur kommunerna blir färre och större. Både i destörsta tätorterna och i glesbygdskommunerna kan känslan av avstånd tUl destyrande och tUl centrum bli aUdeles för stor. Kommunsammanslagningarna ärviktiga men måste ocksä leda tUl att vi får kommundelsråd, aUtsä endecentralisering inom kommunens ram av de frågor som främst berör den egnakommundelen. finner vi hur ett omstritt avgörande kan delapartier och opinionen inom en kommun. Det vore en om man då ibland haderätt att pröva en rådgivande folkomröstning. Vi ser hur mångsyssleriet i politiken både koncentrerarmakten tUl för få personer och ofta hindrar de personerna från mer långsiktigttänkande och från att tränga in i ärendena. Det finns skäl för oss att belysadet hot mot det politiska Uvets vitaUtet som den politiske mångsysslaren utgör. Vi märker hur offentligheten kan nunska genom att antaletbolag ökar. I kommuner är det ofta populärt och praktiskt att göra bolag av detsom inte var det. Men bäde här och i statUga företag måste insynenöka. Sak sanima på den privata sektorn. Redovisning ochinformation kan bU mera öppen. Opinionen för att löntagarnas inflytande översin egen arbetsplats mäste bli större har stegrats snabbt . Det ärnaturligt att de anställda får representanter i företagens styrelser och att aktiebolagslagenskrivs om för att göra det möjUgt. Företagsnämnderna kan få mer att säga tUlom. Självstyrande grupper måste prövas mer än hittiUs. Mycket av det här ochannat som vi begär är förhandlingsfrågor. Men i debatten om dem får poUtikernainte tiga och stäUa sig utanför. Vi har en omfattande försöksverksamhet med ökatmedbestämmande i skolor och på universitet. Bakslag ibland får inte leda ossatt tvivla pä grundtanken; det är bra att skolningen i demokrati börjar tidigt,att aUa kategorier i en undervisningsanstalt får vara med och fatta viktigabeslut inom ramar som statsmakterna drar upp. Debattenom vårddemokratin är ofta trevande, och vi har för lite erfarenhet.Men ingen får tro att vi kommer undan den. Vårdsektorn växer snabbt i vårtsamhälle det gör också kraven att de som vårdas skaU uppleva i praktiska ochrimliga former ett ansvar för mUjön pä den imättning de vistas pä. I försvaret, tUl slut, möts de traditioner och institutioner,som sedan gammalt ansetts vara särskUt präglade av order och lydnad, och1970-talets krav pä insyn och medbestämmande. Vissa inbUlar sig kanske att defast anstäUdas eller värnpliktigas önskemål om mer av samråd om utbildningenkan avslås med hänvisning tUl krigets krav och det militära Uvets specieUavUlkor. Andra tror att värnpliktens särprägel helt kan upphävas medgenomgripande reformer för regements- och kompanidemokrati. Men i en sådanpolarisering fär debatten inte hamna. Mycket kan göras för en mera demokratiskanda i försvaret, och det kommer sannerligen inte att minska vårt lands miUtäraslagkraft. De här synpunkterna och kraven handlar alltså om en långrad områden. Vi kallar dem för närdemokrati. Ty idén är att göra flermänniskor ansvariga för beslut som fattas, att öka insyn och offentlighet ochdärigenom närma dem som fattar besluten tUl dem som berörs av dem. Vi tror ossinte alls ha svar pä alla de här frågorna, men vi försöker ändå ställa dem. Kanske kräver också våra förslag och vårt engagemang enviss förståelse för liberalismens människosyn. Jag tror man kan säga att denliberala synen på människan är en förening av ljus optimism och Ulusionsfripessimism. Den är optimistisk på detta sätt: Ge människor makt, inflytandeoch insyn, och du frigör fonder av energi, idealitet och ansvarskänsla. Spridmakten tUl de mänga, ty då ökar solidaritet och arbetsglädje. Därför skallsamhället bygga på demokrati, offentUghet och frihet. Den är pessimistisk på ett annat sätt; Ge en människamycket makt, och han eUer hon missbmkar den. Ge en gmpp av människor ettokontrollerat inflytande, och gruppen kormmperas. Ge en institutionbefogenheter som inte balanseras, och den förvandlas snabbt tiU ett organ förmaktfullkomlighet och i värsta fall förtryck. Därför skall samhäUet bygga påmaktbalans, på kontroller av institutioner och makthavare, på decentraliseringoch på allmänhetens insyn. Våra politiska motståndare har ibland svårt att förstå denhär kombinationen av förtröstan och misströstan. Om man ger en människa en delmakt stimulerar man hans bästa egenskaper. Om man ger en människa mycket maktfrigör man hans sämsta instinkter. Den människosynen genomsyrar våra idéer ochvärt tänkande. För konservatism och sociaUsm förhåUer det sig ofta annorlunda.De är inte lika ivriga som vi att sprida makten tUl de många och inte likarädda som vi när makten samlas hos de få. tänker aUtså fullfölja det arbete som leddefram tUl enkammarriksdagen. Vi hoppas på samverkan kring framtida reformer somkan fördjupa demokratin. Men vi har också lärt oss läxan av kampen förförfattningsreformen. Om vi återigen möter ett segt motstånd, kommer vi attsvara med tålmodig opinionsbildning för våra idéer. Ingenenskild sakfråga engagerade mig personligen mer under l960-ta- I nägra hundra anföranden, debatter och artiklar landet runtfick jag argumentera, år och tiUsammans med andra liberaler, försvenska folkets rätt att på en och utse hela i direkta val.Jag minns hårda uppgörelser med flera av dem som dominerar regeringen.Olof , , , , jag har hört dem aUa i debatter polemisera mot det Uberala enkammarkravet,innan de fann för gott att ge upp sitt motstånd. Jag hoppas att också dessastatsråd lärt sig något av författningsstriden och inte än en gång ställer upppå konservatismens skansar. I den andan förhoppning om samarbete och beredskap förstrid kommer vi att driva närdemokrati-kraven i den nya parlamentariska epoksom vi just har inlett. Eller för att uttrycka samma tanke med de ord sominleder motion i de här frågorna; "En slogan försvinner närden gjort sin tiUfälUga tjänst. Ett program varar tiUs det har förverkligats.Närdemokratin är ett program ingen skaU missta sig pä den saken." Herr talmannen övertog ledningen av kammarensförhandlingar. Det torde i och försig vara aUdeles för tidigt att på något sätt recensera denna debatt, men närdebatten nu har pågått i stort sett en hel dag kan man i aUa fall göra nägrareflexioner i anslutning tUl den. Vi har , som påpekats tidigare, en ny politisksituation som när det gäUer den nödvändiga motsättningen mellan regering ochopposition är klarare än vad den varit tidigare. Den socialdemokratiskaregeringen har tidigare haft opposition av två slag, dels en oppositionbestående av de tre borgerUga partierna, dels en opposition tUl vänster. I dagär läget det att socialdemokraterna genom valförfarandet tiU utskotten gjortatt det numera inräknas i regeringsunderlaget. Därigenomkan man sägas ha fått en starkare polarisering av den politiska debatten ilandet, och man skuUe kunna förvänta sig att den politiska debattenen hadeblivit hårdare och fränare. kan man med tiUfredsstäUelse konstatera att de mängaproblem vi har att gemensamt möta, exempelvis det bekymmersamma samhäUsekonomiskaläget, har inneburit ett tryck pä samtUga partier att avstå från kraftigademonstrationsuttryck därför att alla har känt ett ansvar för att vi gemensamtskaU komma ur vad kaUade den onda cirkeln. Jag viU konstatera attdenna debatt, som kanske av någon kan anses tråkig, har kännetecknats av storrealism. Tonen i sakframställningen har i vissa avseenden kanske varit dämpad.Jag ser emeUertid debatten som ett uttryck för den mognad som vi har i densvenska demokratin, och jag tycker att det är rätt väsentligt att konstateradetta när det finns vissa gmpper som hånar och skändar vårt demokratiskasystem. Jag tror att det är lyckligt att har kunnat föra endebatt under sä sanningssökande former som har skett. Jag tror att det urdemokratisk synpunkt är mycket värdefullt. Vi har en situation där det förekommer problem pånästan varje område av samhällslivet. Det finns självfaUet många förklaringartUl detta. Vi lever ien ovanligt dynamisk tidsålder, och övergångsproblemen blir därför mycketbesvärliga. Vi har fört en debatt om den bristandesamhäUsekonomiska balansen. Det akuta problemet är ju svårigheterna medhandelsbalansen, och det gäller för oss att skapa ökade resurser så att vi kanproducera mera varor att sälja, varigenom vi får fömtsättningar att uppnå demål vi satt upp för framtidssamhället. Vi kan i och för sig ha oUkauppfattningar om dessa mäl, men när det gäller att verka för förbättringar ärvi dock oavsett partifärg i princip överens. Det talas mycket om angelägenheten av att förbättraförhåUandena för exportindustrin så att denna skaU kunna göra den basinsats,som är en förutsättning för att vi över huvud taget skaU lyckas med våraföresatser. Något som det kanske talas mindre om är den del av produktionen,som avser förnödenheter vUka i och för sig är alldeles nödvändiga och vUka vi framstäUer inom landet men inom olika branscher på gmnd av ett besvärligtkonkurrensläge fär allt svårare att uppehåUa tUlverkningen av. Det finns sektorer inom näringslivet som häller påatt konkurreras ut av produktionen i låglöneländer. Visserligen kan man hävdaatt varje land skall specialisera sig på de näringsgrenar, som är mest naturUgaför landet, och att staterna skaU köpa dessa olika varor från varandra. Det ärsjälvfallet helt riktigt att utvecklingen går mot en arbetsfördelningländerna emeUan, men den måste i varje fall för vårt lands vidkommande äga mmunder rätt försiktiga former och ta . Vi har talat om den svenskautrikespolitiken och om den alUansfrUiet, som vi aUa ansluter oss tiU. Jag kanmot denna bakgrund inte underlåta att framföra som min mening att just denalliansfria utrikespolitiken och de konsekvenser den medför gör att vi i värtland måste försäkra oss om ett näringsliv med ett så rikt register som möjligt.Vår alliansfria utrikespolitik blir fullt trovärdig endast när omvärlden vet omatt vi själva har en produktion av aUa de varor som behövs för att ettutvecklat samhäUe som vårt skaU fungera. Givetvis är grundförutsättningen för denna utrikespolitiktotalförsvaret inklusive krigsmakten. Jag skall inte närmare gä in härpå idetta sammanhang. En del av denna allmänna verksamhet, som kanske betyder nunstlika mycket och som har berörts av , är jordbruket, som harstor betydelse ur försvarssynpunkt och även ur rent samhäUelig synpunkt. Det avriksdagen fattade beslutet, som reglerar den jordbmkspolitik vi har och som vi kommer att ha framöver, innebar att jordbruket skulle sessom en integrerad del av näringslivet. Vad som den gängen var nytt var attregeringspartiet satsade på en jordbrukspolitik som skulle innebära minskningav självförsörjningsgraden ned tUl fram tiU , varvid ungefären tredjedel av den odlade arealen skulle tas ur regelbunden produktion. Somett medel för att uppnå detta resultat införde man någonting som manvisserligen inte så mycket vUl tala om men som i aUa fall blev en realitet,nämligen prispress. Priserna på jordbruksprodukterna skulle tiUåtas stiga i enlägre takt än vad som motsvarade prisutvecklingen i övrigt. Hur har dåden politiken verkat? Den har varit i tiUämpning i in- emot treår, och vi kan konstatera att den tyvärr har verkat så att det spritt sig enrätt stark defaitism inom hela näringen. RationaUseringstak-ten är inte vad denborde vara. De statliga kreditgarantier som står tUl förfogande har inteutnyttjats under det gänga budgetåret därför att yrkesutövarna ansett att deinte kunnat få den räntabUitet som behövts för att de över huvud taget skullevåga satsa. Mjölkproduktionen var ett av de aUvarUga problemen för säkort tid sedan som när vi diskuterade jordbruksfrågorna års beslut.AUa var överens om att produktionen var aUdeles för stor. Man hade bekymmer medsmörberg osv. och problem med att avyttra smöröverskottet tUlreaUsationspriser pä världsmarknaden. Det problemet är inget problemalls. Tvärtom står vi inför en situation, där vi kan fä mjölkbrist. Redan underinnevarande vinter kommer vi att importera stora kvanititeter smör frän Finland.Jag skuUe vUja påstå att hade nägon sagt debatt att vi skulle tvingas importera stora kvantiteter smör, så skuUeuttalandet ha betraktats såsom tydande på mycket dåligt politiskt omdöme. Detvar nog ingen av oss som trodde det. Vad som hänt visar att ambitionen att krympaUvsmedelsproduktio-nen inom det svenska jordbruket har infriats, och den harinfriats över förväntan. Vad beror då detta på? Det är helt enkelt en fråga ombristande lönsamhet. Det är klart att i ett läge som vi upplever i det härlandet , med samhällsekonomiska problem och en rekordartad prishöjning påvaror och tjänster under föregående år, kan man från denna talarstol inte krävaatt priserna skaU höjas på vissa produkter. En sådan politik är egentligen integångbar. Men å andra sidan måste man ta hänsyn tUl realiteterna, och om man gördet mäste man konstatera att vi är nödsakade att försäkra oss om en tUlräckligförsörjning, i varje faU med de färskprodukter som är nödvändiga för människorna,om de över huvud taget skaU kunna leva. Dä tvingas man med eller mot sin vUja att betala priset. Jag vUl bara göra den reflexionen att julängre man dröjer med att se verkligheten i ögonen och vidta åtgärder, ju högreblir priset man fär betala för att rätta tUl förhåUandena. Att denna socialdemokratiska jordbrukspolitik även är påväg att få rätt vittgående t. o. m. sociala konsekvenser framgår av denåterverkan den haft pä inkomstförhållandena. Enligt den statistik som finnstjänade en industriarbetarfamUj alltså året innan principbeslutetfattades trots att det var ett mycket gott skördeår mera än en40 hektars jordbrukarfamilj. , 1967, som var ett sämre skördeår,tjänade industriarbetarefamiljen I mera. Men 1970, , hadeindustriarbetarfamiljen ökat sitt försprång gentemot jordbrukaren tUl 4 000kronor. Då tjänade industriarbetarfamUjen i genomsnitt ,medan jordbrukarfamiljen i denna storleksordning tjänade ca .