prot · FU09120 · 1971-12-31 00:00:00 — Man har under åtskilliga århaft den allra största ökningen I arbetskraften bland gifta kvinnor, ochsmåbarnsmödrarna deltar i allt större utsträckning i produktionen. Fler ochfler unga par delar hemsysslorna och finner detta helt naturhgt. Unga män ochkvinnor utbildas I ungefär samma utsträckning, och efterfrågan påbarntillsynsplatser växer. Allt detta sammantaget visar enligt min mening atten familjepolitisk satsning i första hand måste Inriktas på servicesektorn. Trots att vi Just nu befinner oss i en besvärlig situationmed bl, a, hög kvinnoarbetslöshet vill jag slå fast att vi måste göra betydandesatsningar pä barntUlsynssldan, Att kvinnor med barn får möjligheter attförvärvsarbeta är .av utomordentlig betydelse för våra möjligheter att framåti tiden öka den gemensamma kakan, och det har betydelse för uppnåendet avjämhkhet mellan män och kvinnor men också meUan barnfamiljerna själva. Detbästa sättet att öka famUjernas disponibla inkomster är att föräldrarna beredsmöjligheter att förvärvsarbeta, Alla våra undersökningar bekräftar detta,trots att vi mte på något sätt har försökt att undanskyla problemen medmarginaleffekterna. Sådana existerar nämUgen, eftersom det finnsinkomstprövade förmåner och daghemsavgifter och en progressiv beskattning. Menjag vUl också slå fast att det oftast rör sig om överdrifter när borgerligaföreträdare, liksom den borgerliga pressen, drar fram vissa exempel I syfte attsvartmåla. Mamma förlorar Inte pä att gå ut I ett ordentligt förvärvsarbete,men hon får i vissa fall aUtför litet pengar kvar. Det är där problemet Ugger, Ingen har heller lyckats hejda de unga föräldrar som I dagbetraktar det naturligt att båda förvärvsarbetar. En undersökning I aprU 1971visar att av aUa nybUvna föräldrar hade återupptagit ellerpåbörjat förvärvsarbete redan när barnet var , av mödrar vUkas yngsta barn är och av mödrarvUkas yngsta barn är , av mödrar vUkas barn är och 70procent av mödrar vilkas yngsta barn är 11 . De ensamstående föräldrarnahar en ännu högre förvärvsfrekvens och t, o. m. i trebarnsfamiher med yngstabarnet under har de gifta kvinnorna så hög förvärvsfrekvens som 30procent. Trots de här siffrorna och den utveckling de bekräftarfinns det naturligtvis många famiher som fortfarande måste leva på bara eninkomst - och kanske också en blygsam sådan på grund av brist påarbetsmöjligheter, brist på tUlsynsplatser eller av andra orsaker. Det förslagom ökat stöd tUl barnfamUjerna som Ugger på bord får ses somväsentligen avsett för den gruppen. Att vi skuUe avstå från att ge dessafamUjer ett ordentUgt stöd för att undvika marginaleffekter betraktar jag somnärmast horribelt. Menar de borgerhga som har talat förklenande om dennareform, att vi bara för att undvika marginaleffekter skuhe ha underlåtit attge ett handtag åt dem som bäst behöver stöd? Nej, jag skulle knappast -viha angripa problemen från densidan. Man kan i stället slå fast att detta är en förstärkning av en reform somI huvudsak kommer famUjer med en Inkomst tUl godo. Ytterst få heltidsarbetandemakar med barn får någon glädje av de nya bostadstilläggen. Därför anser jag Iklar motsats tUl att det är mycket tUlfredsstäUande att detändå I propositionen finns med ett inslag av resursstyrning tiUförvärvsarbetandes favör genom att kompensationen tUl kommunerna går via ökadedriftbidrag tUl daghem och fritidshem. Jag hoppas att detta skaU medverka tillatt en del kommuner omprövar de projekt som har skjutits . Men jag skuUe vUJa gå längre och ifrågasätta om vi inte pånågot sätt måste lösa frågan om daghemsavgifterna. Det är nämhgen i hög graddessa som medverkar till att det bUr en aUtför Uten vinst när den förälder somhar varit hemma träder ut I arbetsmarknaden. Den av Kommunförbundetrekommenderade taxan Ugger högt, och trots detta har vissa kommuner en ännuhögre avgift. Eftersom jag företräder en kommun som aUtid har haft en enhetstaxaoch mycket rimlig avgiftsnivå, kan jag verkhgen understryka att vi haft och harmycket goda erfarenheter av detta system. Fördelarna ligger bl, a, I attsystemet är enkelt att administrera, att avgiften Inte medverkar till att skapamarginaleffekter. Risken för social skiktning vid val av tillsynsformreduceras. Del skulle också kunna motverka vissa kommuners benägenhet attsnegla på hur hög avgift man kan få In när man fördelar platserna, om det fannsen enhetstaxa. Många kommer naturligtvis att invända att barntUlsynen ärså dyr, att föräldrarna redan nu är subventionerade osv. Mot detta skulle JagvUJa säga att den förälder som går ut i förvärvsarbete betalar i inkomstskatttill stat och kommun ett ungefär Uka stort belopp som samhällets kostnad förbarnstugeplatsen. Har låglönekommuner kunnat klara barnstugekostnaderna genomåren utan aUtför höga avgifter, tycker jag nog att andra kommuner också skuUekunna göra det, I varje fall bör kommunerna eftersträva att inte höja dessaavgifter i onödan, och jag hoppas att den sittande barnstugeutredningen tar uppden här frågan tUl Ingående prövning. TUl sist också några ord om propositionen, som I huvudsakbygger på ett arbetsmaterial från den kommitté som påstås ha bhvit"överkörd". Det hade naturligtvis varit en fördel om kommittén fåttslutbehandla de olika delarna i det paket som vi avser att framlägga det börman poängtera. Å andra sidan får Ju barnfamiherna stödet tidigare genomregeringens förslag, och det är enligt min mening en klar fördel. Därför är jaginte hka känslig som på den här punkten. har jutrots allt varit med och diskuterat vad han kaUar hugskott, varför jag tyckeratt det ordet var väl hårt om regeringens förslag, I ö-/rigt vill jag säga attdet inte ankommer på mig att diskutera procedurfrågorna med ,utan det får väl andra sköta, är så pass långt framme medutredningen att det står fuUt klart att vi skuUe komma att föreslå enförstärkning av det riktade stödet till barnfamiljerna. Men Jag viU framhåUaatt vi också hade andra alternativ än det som presenterats i propostionen, bl,a, ett med ett grundbidrag på per barn. Detta alternativ skuhekostnadsmässigt ha legat i paritet med regeringsförslaget. Kanske även Jag kantycka eitt det är litet tråkigt för oss i kommittén att framställas som desnåla eller I varje fall återhållsamma I detta sammanhang, eftersom den PM sompublicerats tagits som ett formellt slutförslag från oss. Jag hade gärna settatt också andra alternativ hade presenterats. Men I stort sett föherpropositionen upp de synpunkter som åtminstone jag lagt på frågan om deinkomstprövade grundtiUäggen. Det är dock en sak som förbigåtts, nämligen frågan ombidraget är ett allmänt konsumtionsstöd eller icke. Vi anser att det är ettkonsumtionsstöd eftersom det kommer att utgå oavsett om man har en bostad eUerej. Det är endast Inkomst och barnantal som påverkar beloppet. Mamman påmödrahemmet, den som bor hos släkt eller bekanta eUer tUl äventyrs I tält ellerhusvagn får ju också ut bidraget. Det skulle därför vara helt adekvat att talaom barntillägg i stället för bostadstillägg. Däremot är det fullt klart att den hyresanknutna delen börheta statskommunala bostadstillägg, eftersom den är dhekt bunden tillbostadskostnaderna. Vidare har Ju frågan om utbetalning av bidragen återaktualiserats i propositionen. Till detta vUl jag säga att det skuUe varatragiskt om vi skulle komina fram till en särbehandhng av barnfamUjer medInkomstprövade bidrag. Det talas ofta om hyresskolk I detta sammanhang, men detfinns famiher utan bidrag och familjer utan barn som också missköter hyran. Dethar visat sig att många ensamstående personer helt enkelt schappar frånlägenhet och hyresskuld utan att undenätta värden. Barnfamiljer medinkomstprövat stöd görs enhgt min mening i aUtför hög grad till bovar i dett.isammanhang. När det gäUer dessa tycks man vilja inkassera både konsumtionsstödoch hyresstöd. I konsekvensens namn kanske man också borde bötia diskuterabarnbidragen, för det rör sig egentligen om samma sak, .nämligen ettkonsumtionsstöd, VI har att utreda denna fråga Uksom frågan ominkomstprövnings-reglerna, men Jag skuUe vUja mana tUl litet eftertanke pådenna punkt. Vi talar så ofta om jämlikhet. Vi vUl ha bort förmyndarmentahtet. exempelvis inom socialvården. Vi vUl inte särbehandlagrupper. Det är därför som vi har aUa skäl att se upp när det gäUer just denhär punkten. () kort genmäle: Som så skulle jag I storadelar kunna instämma i vad anfört, men på ett par punkter vUl jaggöra en kommentar. När jag använde ordet hugskott I ett sammanhang, gäUde detett förslag som inte är utformat i den förehggande propositionen utan som baraär aviserat - tanken på ett bostadstillägg till icke-barnfamiher 1973. Om inte familjeministern känner tUl det kan jag tala omatt även i det ärendet finns det en promemoria, mycket tjockare och meraimponerande än den som gällde bostadstUlägget tUl barnfamUjer. Men trots desstjocklek skuUe den kunna sammanfattas i tre ord: "Det går inte." Attsom ett utflöde ur det famihepoUtiska stödsystemet skapa något menlngsfuUtsystem för bostadsstöd åt barnlösa det går Inte. Det är därför jag har kaUatdetta ett hugskott. Sedan kanske man kan hitta något helt annat sätt, det vetjag ingenting om. Sedan vill jag säga några ord om marginaleffekterna. Ingenhar någonsin hävdat att vi skaU avstå från att ge hjälp där hjälp behövs,därför att vi inte kan undvika marginaleffekter. Vad saken gäller är om vi kanutforma system som är behäftade med mindre marginaleffekter än de som gäUeroch ännu mer de som kommer att gäUa efter den om godkännerpropositionen. nämnde själv daghemsavgifterna. Det börobserveras att med de nya belopp som föreslås kommer bostadstilläggen att Uggakvar så högt upp I inkomstlägena som och ända upp tUl 50 000kronor i de stora famiherna. Där kan man realistiskt räkna med att det finns tvåInkomsttagare I famUjen och att den aUtså efterfrågar daghemsplatser. Då ryker,, de sista . En inkomstökning i det skiktet kommer atttiU tas I anspråk av skatt och tlU av reduceratbostadstUlägg, medan de resterande går till höjd daghemsavgift. Enenda krona är av en vanhg löneökning. Sådana marginaleffekter kan vi enhgt min mening inte ha.Därmed inte sagt att det inte skah finnas något inkomstgraderat stöd, VI skallbara hjälpas åt att hitta metoder för inkomstgraderingen som Icke är förenademed dessa marginaleffekter. Både och jag vet att det är svårt att göradetta, men det är icke omöjligt. FruHÖRNLUND (s) kort genmäle: När vi från borgerhgt håll ständigt och jämtmöter talet om marginaleffekter och försöken att misstänkliggörainkomstgraderade reformer, då får vi ändå lätt den uppfattningen att man Intevill ha några sådana reformer. Detta gäller kanske inte i så stor utsträckningherr Carlshamre som ju har varit med I utredningen och lagt grunden till ettInkomstprövat system. Men vi möter denna kritik ständigt I tidningarna och vihar mött den också i riksdagsdebatten under de här dagarna. 3* protokoU 1971. Sedan kan man ju alltid väha exempel på oUka sätt, I deexempel man kommit med har man samlat så många negativa faktorer som möjligt.Då kan man få resultat som verkar ganska besvärande även om de sällanförekommer I verkUgheten. Hen HOVHAMMAR (m): VI har enligt min uppfattning I vår riksdagmed förenade krafter försa;tt vårt samhäUe i en ganska besvärlig situation. Vihar inte riktigt förvaltat det förtroende som väljarna gett oss och börjardet gå upp för allt fler att man börjar få det sämre ekonomiskt för varje dagsom går. Inte ens regeringens dignande bord med kollektiva nyttigheter förmårlängre skymma den bistra verkligheten. Det är väl inte för intet som en stoidel av den debatt som har förts här i går och har kommit att handla omsysselsättningsproblem och de svåra tiderna, ty det är faktiskt på det sättetatt företag läggs ned och att konkursernas antal ökar. Vi vet också attmänniskor bhr arbetslösa och tvingas att radikalt sänka sin standard mitt i dets, k, överflödssamhället. De som fortfarande har ett jobb konstaterar att detsom blir över av årets löneökning efter skatt inte ens räcker tih samma kvantumvaror som . Därför är vi alla i denna riksdag medansvariga. Vi ioppositionen för att vi inte ännu starkare har motsatt oss den alltför snabbaoch i vissa fah vidlyftiga expansionen av den offentliga sektorn. Men, herr talman, det är regeringen i aUa fall och främstdess statsminister som har huvudansvaret. Den övertro på den aUtid Uka varmasolen och den alltid blåa Wmlen som tydligen besitter får vi nualla dyrt betala. Kanske det nu äntUgen kan gå upp för vårt regeringsparti inte bara kan skörda i näringsUvet, man måste också så. Ja, även gödsla endel. Regeringens tillfälliga ekonomiska konststycken insattasom punktinsatser här och där räddar oss inte ur dagens allvarliga läge utantydligen får detta värka ut det tar till nästakonjunkturuppsving. När det kommer, finns ingen som kan säga, inte ens henfinansministern. Men vad sorn behövs av den här sådden i näringshvet för attkunna tillvarata nästa skörd - för att nu fortsätta med jordbruksterminologin-det är en satsning på det enskilda företagandet, på det privata initiativet,ett återställande av människornas förtroende för den politik som styrs fråndenna kammare. Jag tror att det aUdeles särskUt är två frågor som ärcentrala i vårt näringsUv, 1, Det måste löna sig att arbeta. den anstäUde måsteåterges känslan av att han eller hon får det bättre genom att jobba mera, förkovra sig och ta på sig mera ansvar, Den som riskerar sina slantar, sitt sparande i enrörelse, måste få möjlighet att få avkastning/ränta på dessa, dvs, företagen måste vara lönsamma, de måste gå med vinst. Behöver det sägas igen att vinstgivande företag är den bästa garantin för de anställdas fortsatta arbete och trygghet. Debatten har ofta enbart gällt hur man skaU fördelavinsten, sedan stat och kommun tagit sitt. Det allmännas krav på företagensamt den lönenivå som del senaste avtalet, med regeringens goda nUnne, kom atthgga på gör det helt enkelt omöjligt för många företagare att fortsätta sinverksamhet. Det har vi nogsamt fått erfara. Jag kan i sammanhanget Inteunderlåta att brännmärka regeringens, enkannerligen , agerande ivinterns avtalsrörelse. Att I med vikande konjunkturer utan att avvaktaindustrins förhandlingar proklamera en lönesatsning för den offentliga sektornsanstäUda, vilken resulterade i kostnader för näringshvet som detta inte kanbära, är samhäUsekonomiskt oansvarigt. Att sedan lägre tjänstemän och andragrupper innerhgt väl behöver sina pengar är jag den förste att erkänna. Menibland får vi alla vänta . Det tjänar ju trots allt inte så myckettill att förhandla sig tUl bättre löner, om företagens kassalåda är tom ocharbetslöshetens spöke I stället uppenbarar sig, Näringshvet har ju inte heUersamma möjligheter som exempelvis post, tele, SJ, och andraverksamheter att bara övervältra kostnaderna på konsumenterna eherskattebetalarna. Regeringens insatser för att hjälpa upp läget är somvanUgt bara några ytterUgare lappar i lapptäcket. De löser inte den centralafrågan som , hur man än vänder och vrider på saken, är att förbättralönsamheten i företagen. Kan vi inte klara den uppgiften blh framtiden mörk. Företagen måste nu skära ned sina kostnader för attöverleva. Det kan hjälpa till med. VI har från de treIcke-soclaUstlska partierna bl, a, framfört förslag om att för en viss tidslopa arbetsgivaravgiften, en löneskatt som är helt omotiverad. Manskulle också kunna tänka sig att för , förslagsvis , bevUjaanstånd med inbetalningen av eller slopa ATP-avglfterna. Någon säger kanske att detta kommer att minskastatsverkets intäkter, och det är riktigt att så blir faUet under enövergångstid. Men ett par hundra tusen människor, antingen arbetslösa eUer påomskolning, kostar kanske betydligt mera såväl i utebUvna skatteintäkter som Idhekta stödåtgärder. Vi tycker inom näringslivet , och densynpunkten framförs pä många håll runt om I landet, att det är hög tid attlämna det extremt Ideologiska önsketänkandet hemma och i stället etablera ettsamarbete mellan partierna I och därmed få landets ekonomi på föttersamt återställa förtroendet för regering och riksdag. Jag är övertygad om attmerparten av det svenska folket biträder en sådan önskan. Under detta anförande övertog fru andre vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. HenGUSTAFSSON i (s): har diskussionerna om ökadjämUkhet i hög grad präglat den poUtiska debatten. Denna fråga är emellertidinte ny. Inom arbetarrörelsen har den ständigt varit aktuell, JämUkhetstankenhar varit och är en hörnpelare i vår Ideologi, Demokratiseringsprocessen,strävandena mot sociala förbättringar och målsättningen att alla med- borgareskall ha reella möjligheter att få ösa ur kulturens ohka källor har inte varitannat än en ständig kamp för ökad jämhkhet. Men det som satte verkhg fart på debatten var rapportenfrån socialdemokratiska partiet och om Jämlikhetsfrågor somantogs av den socialdemokratiska partikongressen . Det kanskemest positiva med denna rapport och partikongressens beslut var att det enapartiet efter det andra skyndade sig att ge sin anslutning tUl Idén om ökadjämlikhet. Talesätt som "socialdemokraternas överdrivnajämlikhetssträvanden", som hade hörts strax tidigare, ville ingen längrebU påmind om. T. o, m, högern var ett tag inne på samma tankegångar. När manemellertid kom fram till reeUa ställningstaganden tvekade man. Jag syftar härpå årets segsUtna lönerörelse. Aldrig någonsin har löneförhandUngarna varit så utdragnaoch hårda som de senaste var. Det tog innan ett avtal på denstatliga sidan kunde träffas med två av de fyra huvudorganisationerna. De bådaorganisationer som omfattar de högst avlönade tjänstemännen vägrade som bekantatt skriva under avtalet. Det har sagts att staten skaU stäUa sig neutral Ilönefrågor. Jag kan inte ansluta mig tUl den tanken. För mig är det framförallt två skäl som talar för att staten bör aktivt verka i en lönerörelse. För det första är staten arbetsgivare för 400 000 anstäUdaoch har därför självfallet ett ansvar. De löner som betalas ut tlUstatens anstäUda uppgår till över 10 mUjarder kronor. Det är alltså betydandebelopp det rör sig om, och givetvis är utfallet av en lönerörelse intebetydelselöst för landets ekonomi. Staten har I lika hög grad som andraarbetsgivare ett ekonomiskt intresse att bevaka i detta sammanhang. Det andra skälet till att staten inte bör vara passiv ilönefrågor är att lönen utgör ett grundläggande element för den enskUdamänniskans levnadsvillkor. SamhäUet kan genom poUtiska åtgärder av olika slag ihög grad påverka utvecklingen och människornas levnadsförhåUanden, Socialdemokraternadriver denna poUtik I riktning mot ökad utiämning. Eftersom lönens storlek ärav avgörande betydelse för människans yttre levnadsmöjhgheter, är det viktigthur inkomsterna fördelas mellan arbetstagarna. Driver man en medveten politik Iriktning mot ökad utjämning, kan man inte passivt acceptera en utveckUng där klyftornaökar i stället för minskar. Den totala ramen bör enligt min mening bestämmas avframför allt exportindustrins möjligheter. Men fördelningen av de resurser somstår tiU förfogande är en i hka hög grad politisk angelägenhet som fackligfråga. Regeringens pohcy i årets avtalsförhandhngar på denstatliga sektorn presenterades inför lönedelegatlon den 4 november1970. I samband med denna presentation gjorde lönedelegatlonen vissa uttalandensom är att betrakta som allmänna rekommendationer beträffande statens pollcy iförhandlingarna, Lönedelegatlonen liksom regeringen -uttalade bl, a, att denföregående avtalsrörelsens "utiämnlngsprofil" borde bibehållas ochutgöra ett väsentligt Inslag i avtalsrörelsen. Detta uttalande var enhälligt. , dålönedelegatlonen hade fått en delvis ny sammansättning, konfirmerades dessauttalanden. som gjortsunder hösten. Också då var man enig i fråga om den allmänna Inriktningenbeträffande låglöneprofUen, Sedan kom resultatet av avtalsrörelsen.Resultatet blev helt I överensstämmelse med de rekommendationer regeringen ochen enhälUg lönedelegation uttalat. Men inträffade det märkliga. Modet hosmoderata samlingspartiet hade sviktat. Man bötiade tala om riskerna för statenatt förlora vissa s, k, högre tjänstemän om de inte fick tillräckligt hög lön,osv. Denna ambition från högerns sida gick så långt att man vidtvå tUlfällen yrkade avslag på att avtalen med de statsanstäUdas organisationerskulle godkännas. Man var aUtså beredd att äventyra arbetsfreden och dra ut påförhandlingarna ytterhgare därför att de högst betalda grupperna inte bhvittUlräckhgt tUlgodosedda, Om man skaU driva utjämningspolitik, måste de bättresituerade stå tUlbaka för de sämst lottade, SkuUe man som somhga ansåg gå Inför en lyftning av låglönerna så att dessa förbättras även i förhållande tillhögre löner men alla får full kompensation efter de hnjer som förordadeskulle lönehöjningarna verkligen ha bhvit påfrestande för landets ekonomi. kritiserade alldeles regeringen föratt den rekommenderat en lönesatsning för statens anstäUda som som oansvarig. Vad regeringen - I hkhet med riksdagenslönedelegation vUken som jag förut framhåUit var enhäUig uttalat omfattadespå sin tid således även av moderata samUngspartiet, Vad man rekommenderat är enfördelning av lönekakan på ett mera rättvist sätt. Däremot är det ingen somuttalat sig för någon bestämd nivå på lönen mer än att den skall håUas inom deutrymmen som samhäUsekonomin medger. Tydligen var för denna rekommendation,som man anslöt sig tUl, mera en läpparnas bekännelse än en kontakt medverkhgheten. Detta bekräftades av uttalande här alldeles nyssoch även av moderata samhngpartlets agerande i lönedelegatlon, näravtalen skulle faststäUas, inom statstjänstemannaområdet blev lönehöjningarna igenomsnitt . Procentuellt blir höjningarnabetydligt högre för de lågt avlönade än för de högre lönegrupperna. Men iabsoluta tal blir höjningarna i genomsnitt ungefär desamma över hela hnjen. Årets lönerörelse för de statsanstäUdas del går tillhistorien som den visserUgen hårdaste och längst utdragna, men den harsamtidigt gett ett rättvist resultat. De lågavlönade har fått den prioriteringsom är förutsättningen för de jämhkhetssträvanden, som är förankrade hos denövervägande delen av vårt folk. HerrROMANUS (fp): Jag skall be att få återknyta till denfamihepolitiska diskussion som fördes här . Det är viktigt att det inte, på grund av den krhik somframförts mot regeringens konjunkturpohtiska paket, kvarstår något Intryck avatt det skuhe vara något i sig negativt att också ett famUjepoUtiskt avsnittfinns Vad som har kritiserats är två saker: dels att det famUjepoUtiskainslaget är otiUräckUgt, dels det sätt på vUket regeringen bedriverf.ämUjepohtik över huvud taget. Det har fått ett karakteristiskt uttryck oeksåhär. Vi som talar för ett ökat stöd åt barnfamiherna är så glada att detta stödinte är helt bortglömt, att vi nästan är benägna att överse med ryckigheten ochdet dåliga sammanhanget i politiken - man är ju van må att samordningen iregeringens famUjepohtik lyser med sin frånvaro. Om man i dagens konjunkturläge viU ge ett särskUt stöd åtbarnfamiljerna - vUket är högst motiverat; de utgör kanske den grupp som mer ännågon annan har kommit i kläm genom de effekter somskattesystemet och inflationen tihsammans har skapat -finns det verkligen skälatt anföra en skarp kritik, som gjorde, mot det sätt på vUketreformarbetet bedrivs. Det hade varit bättre att i detta konjunkturläge görasatsningen större och framför allt snabbare, <;å att den kom redan förenyår, men göra den på sådant sätt att den inte binder reformarbetet förframtiden. gör regeringen tvärtom; man gör en satsning som kommerför sent, som är för begränsad. Men trots detta lyckas man inteckna en stor delav det tUlgängliga reformutrymmet för framtiden genom att plocka framarbetsmaterialet från famihepohtlska kommittén och föreslår att riksdagenredan nu skaU fatta ett permanent beslut. Man lyckas med konststycket att kommabåde för sent och för tidigt på en gång. Jag kan I stort sett Instämma I den kritik motbehandlingsformen som framförde.