prot · FU098 · 1971-12-31 00:00:00 — Så långt jag har kunnat bedöma är den grundsynennumera gemensam egendom för aUa de demokratiska partierna i vårt land. När detgäUer neutraliteten undrar jag emeUertid om vi ändå inte syndar pånåden på en punkt. Vi vet att neutraUteten kräver god försörjningsberedskap ifråga om drivmedel, läkemedel och livsmedel. Om man får tro utredningar somgjorts , så är det litet knappt med livsmedlen. Om jag intemissminner mig, sades det i den senaste skrivelsen tUl EEC för några månadersedan att vi förutsatte att vi skuUe kunna upprätthäUa och har rätt att göradet en självförsörjntngsgrad som gör det möjligt för oss att under rimlig tiduthärda en avspärrning. Jag har mte den exakta ordalydelsen i minnet, men innebördenvar den. görs det gällande att det inte är aUdeles säkert att vi har denberedskapen. Vi har inte det lager av livsmedel som förutsatts. Att ökalagren i en situation när det blir besvärligt är väl inte så lätt. Och fräganär om vi inte får lov att tänka om helt när det gäller den så väsentligalivsmedelsförsörjningen, framför aUt då mjölkproduktionen. Den kombinerademjölk- och köttproduktionen bildar kärnan i vår livsmedeläberedskap. Nåja, har vi i alla fall inte det problem som vi hade 1967. Då hade vi överskottav dessa varor. är det tvärtom. Det nordiska samarbetet vUle vi driva sä längt vi kunde nåenighet med de övriga nordiska länderna. När det inte gick, fanns inte mycketmer att göra. Jag är emeUertid helt överens med statsministern om att vi nuskaU stödja de andra nordiska länderna i deras strävanden, så långt de önskarvårt stöd. Vad gäller EEC vUl jag betona vad jag sagt förut : Vihar helt enkelt inte råd att avstå frän att söka samarbete med EEC! Jagunderstryker pä nytt att frågan om formen för samarbetet bör kunna växa framtill en lösning vid de förhandlingar som pågår. Vi vet att en ökadfriiiandel kan drabba en del av de svenska företagen. Den kan drabba rättojämnt, och då är det angeläget att se tiU att inte nägra få grupper får bärabördan för den förbättring som det hela får. Det är mycket angeläget att se tiUatt sä inte sker. Här behövs samhäUets stöd. De anställda är viktiga, men glömi detta sammanhang inte bort de små, idoga, mindre företagarna! När jag hörde statsministern nämna att det fanns gruppersom vUle låta det gamla klassamhället leva upp, så kände jag inte igen någotfrån vårt parti i det sammanhanget. Inte någonting aUs! Och inte heller kändejag igen det där om gaspedalen. Vi har inte bilar där man kan sitta pågaspedalen! () kort genmäle: magistrala föreläsning innehöllju långa partier som jag i likhet med helt kan instämma i. De sexpunkter i vUka han sammanfattade socialdemokratins mål är såvitt jag förstårinte i något hänseende partiskiljande. Den deklaration han gjorde om hur högtvi bör sätta människors värdighet och frihet finner jag väl motiverad, intebara för att den råkar stämma överens med hur jag själv uttryckt det, utan föratt det är en fin och snygg sammanfattning. Men det finns kontroversieUa punkter oss emeUan, som herrPalme gick ganska nogsamt förbi. Av de sex frågor som jag ställde snuddade hanbara vid frågan om investeringsfonderna. Om annonsskatten inte ett ord! Det varen klädsam tystnad. Han kunde åtminstone ha svarat på frågan omförslaget skaU remissbehandlas. Men kanske är det så väl att man redan kastatin handduken. Det vore roligt att få höra det. Det råder samstämmighet mellan oss om den äldrearbetskraftens situation. Nog kunde häUit med om att det är rimligtatt vi genom AMS får fram en fullständig inventering av arbetsplatser för justdessa människor som drabbas av en onormalt härd utstampning. Vi hade också en paraUell syn på EEC. Men jag kan intehålla med om att det är rimligt att material bara ställs tUl partiledarnasförfogande. Nog borde regeringen ändå kunna medverka aktivt tUl att detmaterialet, som belyser verkningarna för det svenska näringslivet ochlöntagarna, kommer tUl aUmänhetens kännedom, om vi inte når fram till denförhandUngslös-ning som angetts av regeringen själv. Vi snuddade bägge vid utbildningsproblematiken. Men inteett ord om varför regeringen säger nej tUl att göra en objektiv, opartisk ochförutsättningslös utvärdering av frågan om den nya skolan när sina egna mäl. Inte heller ett ord om varför den av självutformade PUKAS-reformen skaU betraktas som helig och inte får rättas tUl, närden av dem som handhar den uppfattas som liggande pä "gränsen tiUknappologiskt vansinne". snuddade ocksä vid finansdebattens nya roll,men vi får inte veta något om huruvida det är regeringens avsikt att på ettsådant sätt ta stäUning tiU det förslag som kommit från långtidsutredningen,att vi verkligen får en rejäl femårsplan att här diskutera. Det är tydligt att hade utarbetat hela dettaanförande i förväg, och han tyckte väl inte att han hade tid att lägga in nägraord om oss. Men det märkliga var att det plötsligt mitt inne i anförandet lågett avsnitt där han fann det nödvändigt att moralisera över oppositionspartiernaoch deras förgångna. Vi hade retat upp honom, sade han. Men allt var som sagtmycket noga utskrivet hemma i förväg av , så det hade ingenting attgöra med vad vi hade sagt här . Och jag är inte ett dugg rädd, ,för den fortsatta debatten. lovade ju att bli sig själv ifortsättningen efter den magistrala föreläsningen först i replikerna skaU vifä känna av den holmgång som är egen debattkonst. Vi tycker det är bra att regeringen vUl vara fast ochbeslutsam när det gäUer den ekonomiska politiken låt vara att det är kraftigtatt begära att vi skall uppfatta den som fast och beslutsam när man accepteraren prisstegring på . Men det avgörande är vär fråga:Varför kommer denna fasthet och beslutsamhet först efter valet? Var det bara entiUfällighet att socialdemokratin i valrörelsen vUle dimensionera nedproblemen? varnar rrug för att vara efterklok, men bör haninte rikta den uppmaiungen tUl sig själv? Jag har ingenting emot att gå tUlbakatUl fjolårets siffror. De som tog fram var sagoberättarens, de vargripna ur luften. SkiUnaden mellan våra faktiska budgetförslag och regeringenslåg inom en promUle av den samlade budgeten. De siffror som fram hänförde sig tUl ändringsförslagen i fråga om skattereformen, där viklargjorde att vi tUl sista öret var vUliga att täcka inkostnaderna för att skapa rättvisa åt vissa grupper. Vad helt glömde bort var emeUertid denuppmaning som oppositionspartierna riktade tUl socialdemokratin att tUlsammansmed oppositionen sätta sig ned vid en stabiliseringskonferens, där vi skulle hamöjlighet att resonera oss fram tUl gemensamma lösningar som skulle gelöntagarna en berättigad känsla av att vi vUle slå vakt om penningvärdet. Dåskulle vi också ha haft en annan situation beträffande de pågåendeavtalsförhandlingarna än den som råder. Detta var ett generöst erbjudande tUl regeringen frånoppositionen strax före ett val, men vUle inte låtsas om det. I slutet av sin magistrala föreläsning kom framtill ett något neddämpait avsnitt om förutsättningarna för samarbete. Jag haringenting att invända mot att samarbetet växer fram ur de faktiskadiskussionerna. Men vad vi frän sida inte finner rimligt medhänsyn tUl de aUvarliga ekonomiska framtidsutsikterna och EEC-förhandlingarnaär att skapa ett politiskt läge där socialdemokratin anser sig kunna säga tUlsina egna väljare; "Det är ju inga andra än kommunisterna som vill ha medoss att göra." Vi ser inte konstellationer av partier som ensamt avgörande det är innehållet i politiken som kommer att bestämma vårt handlande. Vårhuvudinriktning och våra mäl för en liberal politik är väl kända; dem står vid. HerrBOHMAN (m) kort genmäle: Också jag tyckte att statsminister höllett vackert anförande, nästan litet för vackert; jag reagerade negativt mot denanspråksfuUa magistrala, sade och ensidiga redovisningen av vadsocialdemokraterna har gjort och kommer att göra, vad oppositionen inte hargjort och inte kommer att göra. Det fanns ingenting av ödmjukhet inför en svärsamhällsekonomisk situation, ingenting om de misstag som har begåtts vid denpolitiska bedömningen . Det var återigen någonting av"hurra vad vi är visionära". Man frestas nästan att likt mötesledarenpå ett politiskt möte efter anförandet utbrista: Ettfyrfaldigt leve för Konungen, och föredragshäUaren! Har glömt bort att vi lever i ett samhäUemed regleringsekonomi, att vi har prisstopp, en 25-procentig avgift på oprioriteradeinvesteringar, att vi har reglerad kapitalinförsel och måst begära dispens hosOECD frän de regler som annars gäller? Har glömt att vi ha:r enreglerad kreditmarknad, att vi har en ovanUgt hög räntesättning, att vi hade enstarkare prisutveckling än flertalet andra länder, att vi har högreskatter i vårt land än i något annat land, att vi har ett enskilt sparande ett hushällssparande, som ändå är det centrala som Ugger på hälften så högnivå som 1965? Att vi har en hög kapitalbUdrUng kan ju bl. a. bero på att vibygger sådana riksdagshus som detta. Vi ihar en lägre investeringstakt änflertalet andra och vi har en lägre bmttonationalprodukt än vad sommotsvarar genomsnittet i OECD-länderna.Och pekar finansplanen påen ännu mera avsaktad utveckling av bruttonationalprodukten och ett minskat utrymmeför den enskilda konsumtionen. Man frestas att travestera ett bekantyttrande och säga: Gå hem och läs finansplanen, herr statsminister! Även statsministern berörde tUl sist reaUteterna. Eftermndmålningen av vad som krävs av samhället och förvisso krävs det mycket ochmer av samhället gjorde han en reservation; "Vi kan icke sträcka deekonomiska ambitionerna längre än de ekonomiska fömtsättningarna medger. "Därmed är vi tiUbaka på den punkt där vi började, nänUigen vid vår kritik avden finansplan som egentligen inte skall diskuteras och vår kritik av denregeringspolitik som har bedrivits . I det sammanhanget vill jag invända mot , somgjorde gäUande att oppositionen ständigt skulle ha krävt en mindre offentlig sektoroch ett minskat bostadsbyggande. Vad det har rört sig om har varit takten i denoffentliga sektorns utveckling och takten i bostadsbyggandet. Vi behöver enutveckling av både den enskilda sektorn och den offentliga. Det är aUtså frågaom ett både-och inte om ett antingen-eller, det är fråga om att dela kakan pärätt sätt och dessutom göra den större genom en effektiv stimulanspolitik. Vi kommer inte ifrån de ekonomiska realiteterna. Hur gärnavi än vUl kan inte ens staten "trolla med knäna". Vi är beroende avomvärlden, vi kan inte om jag förenklar resonemanget köpa mera frånomvärlden än vad vi kan sälja dit och ställa tUl förfogande i form av riänster.Där dras det en gräns. Vi har frän vär sida krävt att denoffentliga sektorn i princip inte skall öka i snabbare takt än vad våraproduktiva resurser medger. Det har varit en riksUkare som vi har stäUt ossbakom. Vi har blivit förhånade av regeringspartiets representanter, som påståttatt vi därmed velat "rusta ned reformpolitiken". Hade herrarna påregeringsbänken följt vårt råd , skulle man inte habefunnit sig i det tvångsläge som man har hamnat i och som finansplanen på ettmycket vältaligt sätt redovisar. I ett avsnitt av sitt anförande gjorde gäUandeatt planekonomin skuUe förstärkas. Vad detta egentligen innebär är svårt attbedöma. Kanhända var det bara ord utan egentlig innebörd, men om det liggerdjupare avsikter bakom begreppet "förstärkt planekonomi", blir manorolig mot bakgrunden av de bedömningar som regeringen gjort då det gällerutvecklingen av vårt näringsliv och vår ekonomi. Jag nämner på nytt namnenDurox och Stekenjokk för att visa hur svårt det kan vara att planera och hurmycket bättre det är att decentraUsera än att lägga alla ägg i en och sammakorg. Några siffror kanske belyser svårigheterna, herrstatsminister. I förra årets finansplan förutsåg finansministern enprisutveckling på . Vår handelsbalans skullestanna vid en förlust på . Det blev I 330 mUjoner. BytesbalansenskuUe stanna vid en förlust på . Det blev 1 910 miljoner.Investeringarna skuUe gå upp med först och sedan . Degick upp med något . Det säger väl en del om hur svårt det är attplanera även uppe på de höjder där statsministern vistas. Slutligen tUl resonemanget om ! Om vi skulle trappaupp vår ansökan och begära medlemskap, skulle det vara ett brott mot neutralitetspolitiken, sade . Det är nonsens.Men skuUe vi göra en sådan formeU upptrappning just , vore detförhandlingsmässigt olämpligt. har vi bestämt oss för hur vi skaU ha det därnere, och att göra en ändring uunder pågående sonderingar vore oklokt. Därförhar jag aldrig begärt detta, även om regeringen har förklarat att vär ansökanskaU vara "öppen" vi har ju inte uteslutit medlemskap, står fortfarande kvar. Vad jag har hävdat - om jag inte minns fel haräven gjort det är att vi från början borde ha försökt komma frampä vägen: medlemskap med förbehåll för vår neutraUtetspolitik. Om inte detlyckats, skulle vi ha tvingats pröva andra vägar med de principiella ochtaktiska olägenheter som detta måste komma att medföra. Mot har jag inte mycket attinvända mer än pä en punkt. Med hänsyn tUl hans rykte för ekviUbristik på detpolitiska området vUl jag säga att om det är nägon som jag tUltror att kunnasitta och trycka på en gaspedal och prestera någonting som i aUa faU ser ut somkörning, så är det och . Jordbruksproblematiken är reell och aUvarlig, och vi fårtUlfäUe att diskutera den rätt ingående framöver i samband med det förslag omstödet tUl det norrländska jordbruket som kommer att framläggas underjordbruksförhandlingarna. skall man inte vara enbart negativ tUl en viss sänkningav mjölkproduktionen, eftersom den betyder dels att människor inte tar pä sigdet slit som det innebär att sköta en Uten besättning av kor, dels att vinationalekonomiskt sett slipper ett stort smöröverskott, som vi måste försökabh av med på världsmarknaden. Det finns här inte bara minusposter utan ocksåplusposter. Om jag alltså är ense med sä tyckerjag, medall respekt, att herrar och var mer än lovligt gnäUiga. kommit på att han skulle säga att det var en magistral föreläsning som jaghöU, och han ödde tiden med att upprepa detta fyra gånger. Dessutom satte hanfart på , som fortsatte pä den traden ett tag tUl. Jag försökteverkligen med markeringar av politikens begränsningar framhålla ip:undlinjen ivår politik, framför allt sammansmältningen av en satsning på produktion och ensatsning på att förändra levnadsvUlkoren. I början av anförandet bad jag ocksåom tUlgift för att jag, i syfte att inte ta i anspråk, viUe sparaen del svar på era frågor. Men låt mig nu lämna några av dessa svar. I sin sldldring av det mörka läget i svensk ekonomi framhöUherr att bruttonationalprodukten i är lägre än genomsnittet förOECD-länderna, och han sade att vår investering också är lägre. Jag vUl erimaom att var bruttonationalprodukten per invånare i 24 148kronor. Därnäst kom med , därefter med 17 800kronor, med och så de andra länderna med genomsnitt på per invånare. Att då säga att vår bruttonationalproduktskuUe vara lägre än genomsnit'tet tyder inte på särskUt utvecklat matematisktsinne. Det är samma sak med bruttoinvesteringarna. har i bruttoinvestering per invånare. På andra plats ligger med4 107 och pä tredje plats och med 3 900. När det gäller denprivata konsumtionen däremot ligger både och före ossoch näst intill. Detta är verkligheten. När sedan säger att det hade varit mycketbättre om vi hade gått långsammare fram med ökningen av den offentliga sektorn,så frågar jag honom; Vad är det som vi skulle ha hållit tUlbaka pä? Är detförsvaret, polisen, pensionerna, arbetsmarknadspolitiken eller någonting annat?Man slänger ur sig en sådan generell tes som att det hade varit bra om vi gåttfram långsammare med att bygga ut samhäUet, men var skuUe vi ha hejdat oss, vadskulle vi ha skurit ned? Är det inte så att denna utbyggnad av den offentligasektorn har inneburit att vi förnyat en stor del av vårt bostadsbestånd, att vihar byggt ut skolan och gjort det möjligt för praktiskt taget alla ungdomar attfå en 11 12-årig utbUdning, att vi byggt ut sjukvärden, byggt ut den socialatryggheten? Detta är ju positiva faktorer, detta är en styrka för oss.Har vi kanske inte ett bättre utgångsläge då än länder som ännu har kvar attbygga bostäder för befolkningen, att skapa en ny skola, att röja undan socialnöd och omfattande fattigdom? Dithän måste de ju förr eller senare komma. Jag ser denna utbyggnad av samhället som en starkintemationeU konkurrensfördel. Vi har hunnit så långt att nu kan vimarginalförskjuta utbyggnaden i industriproduktionens riktning. Jag var kanske mycket litet polemisk i mittinledningsanförande. Men jag var tvungen att ta upp detta med överbuden, ty jagvisste vad ni skuUe komma att säga därvidlag det har ni sagt i aUa uttalandensedan den 10 januari. Det är ändå så, , att beträffandebudgeten /71 framlagt förslag som det är vad vi har räknat fram, ochjag vUl inte påstå att det slår exakt så, men det är i stort sett riktigt skuUe innebära en försvagning av finanspolitiken med 916 miljoner. Detta är ettfaktum, och då säger : Men vi hade förklarat att vi var beredda att iefterhand täcka in alla dessa påbättringar tUl sista öret. Ja, efter valetskulle ni göra det men ni kom aldrig. Ni röstade för budgetförsvagningarnapå , men ni framlade aldrig några förslag, ni röstade aldrig förnågonting som skulle täcka igen hålen. Jag vUl emellertid inte alls gräla om detta, ifaU vi kanfå klart besked att ni inte kommer att göra om det. Det är därför jag har tagitupp saken. Det är ingen idé att bråka om spiUd mjölk. Mitt syfte var attförebygga ett upprepande. Jag upplever detta som en mycket viktig fråga . Sedan förödde sin tid på att uttala sittmissnöje med att jag inte svarat på alla de frågor som han ställt, t. ex. omdet när det gäUer PUKAS är nödvändigt att ha så korta kurser. Ja, det är juUKÄ, andra myndigheter och institutionerna själva som primärt bestämmer detta.Vi har sagt i riksdagsbeslutet, att kurserna inte får bli så korta att manförlorar chansen tiU överblick. Men vi har faktiskt decentraUserat frågan närdemokratiserat den i någon mån. Jag vUl emeUertid inte alls utesluta attGårding kan ha rätt det får visa sig. Beträffandeannonsskatten redovisades här vad olika socialdemokra- tiska tidningar skrivit. På en punkt håller jag helt medt. Jag tycker också att ären utomordentlig teoretisk begåvning, även om han dessutom har praktiskthandlag. Men denna debatt om annonsskatten och presstödet har varit intressant,ty den inlevelse i pressens ekonomiska villkor som man ådagalagt bör ju haskjutit tanken pä en kommersieU television i detta land långt bort fråntidningssidorna. Är man sä angelägen om pressens viUkor som herrar ochHelén här varit har ju visat sig förnuftig när det gälltreklamfrägan men riktar det dråpslag mot tidningarna som kommersieUtelevision skulle innebära, så hänger det hela inte alls Uiop. IrUevelsen i andratidningarnas villkor betraktar jag ocksäsom positiv. När vi tog upp risken för en monopolisering och faran fören pressdöd av mycket stor omfattning avfärdades vi ofta med en fnysning. Mennu har nästan varenda tidning här i landet med hela sin själ skrivit fast sigför andrahandstidningarnas bestånd, och det är två påtagliga vinster avdebatten. Vi kommer att lägga fram förslag om annonsskatt och presstöd; viarbetar med det. Och det är min förhoppning att det skall bli en bred samling iriksdagen kring de frågorna den dag förslagen föreligger. Vi fär se hur detgär. Som mycket riktigt sade är det sakinnehållet i politiken som ärdet viktiga. Jag skaU sedan ta upp några andra frågor. i sitt första inlägg stort nummer av kommunisterna ochutskottsförhandUng-arna. Jag viU då bara säga så här. Vi mötte från borgerligthåU den instäUningen att kommunisterna inte skulle få vara med i utskotten,inte på grund av deras få mandat utan därför att kommunisterna inte vardemokrater. Det tycker jag en orimlig ståndpunkt. Har man släppt in ett parti iSveriges riksdag, så får man väl också ge partiets representanter möjligheteratt arbeta i på normalt sätt. Och om man är god demokrat, så skallman inte använda från demokratiska synpunkter tveksamma motiveringar. Vidare har vi ju ett nytt, mera proportioneUt valsätt vidvalen till , och det måste väl ocksä påverka valen i . Ochdet har förts förhandlingar med de borgerUga. Om det skulle ha förelegat någotsmussel i detta fall, varför skulle då , och allade andra ha suttit här vecka ut och vecka in och försökt komma överens med deborgerliga? En annan sak är att det inte gick att komma överens. Det speglade sig Utet av grättenhet och besvikelse i herrBohmans anförande, och det tolkar jag så att de borgerliga trodde att de genomatt skrämma med kommunistberoende skulle kunna tvinga den socialdemokratiskariksdagsgruppen tUl mycket stora eftergifter. Kom ihåg att det sista budet frånborgerligt håll var att man själv skulle ha majoritet i åtta utskott ochsocialdemokraterna inte i något. Man trodde sig kunna skrämma oss med att"om ni inte går med på detta, så kommer vi att resa land och rike runt ochtala om att ni är beroende av kommunisterna". Det lyckades de borgerligadock inte med. Och sä fick man i stäUet en lösning som var ofantUgt mycketsämre från borgerlig synpunkt än vad man skulle ha uppnått med vad vi erbjöd,aUtså majoritet i fem utskott. Det varväl den besvikelsen som kom fram i anförande. Vi betraktar inte detta som en ideologisk fråga utan somen rimlig metod att försöka ordna arbetssätt. Sedan skall jag något beröra ett par frågor som jag villväva in i ett litet principresonemang. Vid remissdebatten höllTage ett anförande över temat "de stigande förväntningarnasmissnöje". I det expansiva välfärdssamhället hade människorna storaförväntningar och de förväntningarna riktade sig mot sådanating som bostäder, skolor och sjukvård, vilka fordrade kraftfullasamhäUsinsatser. Och slutsatsen blev att en utbyggnad av den offentliga sektornvar ett väsentligt led när det gällde att öka människornas frihet i det modernasamhäUet. Sådana tankegångar satte också sin prägel pä den programskrift.Framstegens politik, som socialdemokraterna lade fram vid sin partikongress detåret. De borgerUga partierna begick i det läget det storamisstaget att försöka utmåla den offentliga sektorns ökning som ett hot motenskUda människor. Man försökte skapa ett motsatsförhållande meUan samhäUet ochden enskUda individen det var framför allt högern och som gjordedetta. Och den ideologiska motsättningen levde med i den praktiska politikenunder åtskilUga år. kan vi inte på samma sätt tala om ett missnöje somskapas av stigande förväntrungar. är det rimligt att också tala om ettmissnöje som beror på en växande oro . Likadant förhåller detsig i aUa utvecklade industrUäner ja, egentligen i hela världen. Man kan haoUka meningar om orsakerna tUl oron, men vi kan vara eniga om att de bl. a. äratt söka i befolkiungsexplosionen, hotet om förintelse i ett kemiskt krig ellerett kärnvapenkrig, stormakternas moraUska bankruttförklaring i ochTjeckoslovakien, mUjöförstöringen som hotar livsbetingelserna, våldet ochbrutaliteten som sprider sig över världen och rädslan för den tekniskautvecklingens och marknadskrafternas spontana konsekvenser. Människorna ärrädda för att mista jobbet, rädda för att slås ut av förändringar och deupplever en oförmåga att fömtse, överblicka och påverka sin framtid. Det behövsoerhörda insatser, bäde internationeUt och nationellt, för att vända oron tUlförväntan och förtroende. En nödvändig väg är vidgad demokratisering, störremöjligheter tUl påverkan av den egna situationen. När talar omdecentralisering, de moderata om direktdemokrati och om närdemokratimenar de delvis detsamma. har utvecklat denna tankegång . Jagtycker att hans motiveringar för närdemokrati är sympatiska och att de i dagvar mycket välformulerade. Jag har absolut ingenting att invända mot dem. HerrHelén är emellertid fortfarande missnöjd med att jag sagt att han fört"fel" debatt.