prot · FU0987 · 1971-12-31 00:00:00 — Inte heller tillägget: "föreningsrätten skall åömse sidor lämnas okränkt," har någon avgörande inverkan. Ändringar i företagsnämndsavtalen som träffats mellan LOoch SAF har inte heller medfört några genomgripande ändringar i denursprungliga slagkraften i denna ensidigt dikterande bestämmelse. Frågan om avskaffande av § 32 har varit en nära nog obligatoriskpunkt på alla fackkongressers dagordningar och t. o.m. Förbundsstyrelserna har i de flesta fall gjort uttalandensom klart visar att styrelsernas uppfattning om § 32 helt sammanfaller medmotionärernas. Vpk motionerade om att i lag förhindragiltigheten av bestämmelser av typ § 32 i Svenska arbetsgivareföreningensstadgar; motionen hade nr 35 i båda kamrarna. De skäl som i motionerna anförsmotiverar väl en lagstiftning som häver denna arbetsköparsuveränitet. Ytterligare skäl som starkt talar för ett avskaffande avdenna paragraf kan dock anföras. Den omfattande hamnarbetarstrejken i slutet på år 1969utbröt just till följd av arbetsköparnas enväldiga tillämpning av § 32. Utan närmareutredning avskedades två stuveriarbetare. Den högsta arbetsledningen tog endastnotis om vad en arbetschef i rapportform anförde, medan arbetarnas beskrivningav den uppkomna tvisten mellan arbetschefen och arbetarna helt lämnades utanhänsyn. Händelsen resulterade som bekant i avsked för de båda arbetarna, vilketi sin tur var den direkta orsaken till en veckolång och total arbetsnedläggelse i hamn. Vid andra arbetsnedläggelser som förekommit i slutet av1969 och , exempelvis vid , och andra företag, harutredningarna lagt att dessa som olagliga betecknade arbetsnedläggelserorsakats av företagsledningarnas ensidiga bestämmande beträffande ledningenoch fördelningen av arbetet. Ensidigt omställande av produktionen, egenmäktigtföretagna rationaliseringar med inskränkningar av arbetskraft som följd harrest krav på ökad kapacitet hos de kvarblivande arbetarna. Men någon skälig delav rationaliseringsvinsterna har inte lämnats. De metoder som arbetsköparna ikraft av § 32 kan tillämpa är enligt meningen hos flertalet avfackföreningsfolket helt otidsenliga. , efter det bestämmelsen kom till, utgavpå uppdrag av förbundets kongress dåvarandeordförande, , en skrift med benämningen "BORT MED §32". bedömning dels av fackföreningsrörelsenseftergifter, dels av arbetsköparparagrafens allvarliga konsekvenser förarbetarna och deras fackliga organisationer uttryckes i skriften på bl. "Svensk arbetarrörelse intager därför en allt annatän ärofull ställning genom denna sin beklagansvärda undfallenhet införarbetsgivareanspråken, vilket det är dess moraliska äreskyldighet att snarastmöjligt avskruda sig. Få torde de arbetare vara som ej inse att dennabestämmelse är farlig, skadlig och kränkande för den fackliga rörelsen i vårtland. Farlig, därför att den utgör ett stående hot mot varjeenskild fackföreningsmedlem som innehar ett förtroendeuppdrag eller genom sinagitatoriska verksamhet kan komma i ett spänt förhållande till sin arbetsgivareoch hans förmän. Skadlig, därigenom att den borttager förtroendet till denfackliga organisationens förmåga att värna om den enskilde medlemmen. Kränkande, emedan den utgör en omyndighetsförklaring samtett insegel på organisationens maktlösa uppgivenhet gentemot arbetsgivarorganisationen." avslutar sin skrift med orden; "Vad vi itörsta hand måste samla oss omkring, det är parollen: Bort med § 23 uravtalen." uppfattning är lika aktuell , efterdet att denna skrift utkom. I en motion av bl. a. har föreslagits attfrågan skall utredas. 1917 var en enhällig transportarbetarkongress på detklara med att denna paragraf helt enkelt måste bort ur avtalen. Skall man då,när så förflutit, verkligen behöva utreda denna fråga? Vi tycker intedet, utan vi har ansett att en lagstiftning är den enda vägen att över huvudtaget komma till rätta med frågan. Möjligheten att förhandla bort dennaparagraf tror vi inte på. Inom arbetarrörelsen , efter det att Lindleyutgav sin skrift, instämmer man säkerUgen allmänt i bedömningarna både ombestämmelsens innebörd och framför allt om att § 32 måste bort ur kollektivavtalen. I andra lagutskottets utlåtande 1970 i anledning av vpk:s Översyn av vissa lagar på arbetslivets område m. m. 14 maj1971 Översyn av vissa lagar på arbetslivets område m. m. motioner 1:35 och 11:35 restes invändningar motmotionernas syfte, vilket innebar att motionerna avstyrktes och inte hellerföranledde någon åtgärd. Förhållandena på den svenska arbetsmarknaden har inte igrunden förändrats beträffande arbetsköparnas maktställning gentemot arbetarnasmöjligheter att hävda rätten till trygghet i anställningen och andra vitalaintressen. Avskedanden och omflyttningar av speciellt den äldre arbetskraftenförekommer. Denna skrämmande utveckling med avskedanden och lönereduceringarsom föyd måste därför stävjas. Vi har i vår motion, som jag sagt, sammanställtalla våra yrkanden i arbetsrättsfrågor. Motionen har avstyrkts, och vi haravgivit en reservation vari vi hemställer "A. att i anledning av motionen 1971:1118 iskrivelse till Kungl. Maj;t hemställer om 1. omarbetning avkollektivavtalslagen i syfte att avlägsna det i § 4 stadgade förbudet motarbetsinställelse under avtalstid, 2. revision avlagen om arbetsdomstol, 3. förslag tUl lagsom dels förhindrar gUtigheten av bestämmelser av typ § 32 i ,dels tillerkänner de anställda vetorätt i arbetarskyddsfrågor, vetorätt vidtillsättande av arbetsledare och förmän, vetorätt vid omflyttning inomföretaget, rätt att välja löneform samt rätt till möten och agitation påarbetsplatsen. B. attriksdagen avslår följande motioner 1971:1118,såvitt angår 3 § statstjänstemannalagen, Jag skulle egentligen ha sagt litet till, meneftersom tiden lidit så långt skall jag inte göra det. Jag vill bara yrkabifall tiU vår reservation. Under detta anförande övertog herrförste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. HerrANDERSSON i BiUingsfors (s): Jag tänker inte gå in på någon historiskbetraktelse över utvecklingen på arbetsrättens område och vad § 32 harinneburit i olika sammanhang. Jag kommer att hålla mig till dagens ärende,nämligen inrikesutskottets behandling av de motioner som har väckts i anledningav de lagar som reglerar arbetslivet och arbetsmarknaden. De som ärintresserade av att följa utvecklingen på arbetsrättens område kan ju läsahistoria i annat sammanhang. Vi kan väl säga att tiden är så pass långtframskriden att vi bör fatta oss ganska kort när det gäUer just dessa motioner. Vi är inom utskottet överens om att dessa lagar, som ärrelativt gamla, har överlevt sig själva och inte harmonierar med det modernasamhället och den sociala värdering vi har inom arbetslivet . Mot denbakgrunden anser vi att en ny lagstiftning bör komma tUl stånd, en lagstiftningsom mera harmonierar med dagens samhäUe. Vi är medvetna om att dessa lagarinte tUlnärmelsevis är sådana att man kan säga att de skapar ett rättvistpartsförhållande på arbetslivets område. Det tänkesätt som har genomsyrat arbetsmarknadenmåste få en annan utformning i nya och reviderade bestämmelser på detta område. De motioner som vi här behandlar har också alla krävt skall göra en revidering. Vi kommer fram till att den motion som bäst ochmest omfattar de nya riktlinjerna för en utredning är den av . väckta, vari begärs en översyn av hela fältet när det gäller de lagarsom reglerar rättstillämpningen på arbetslivets område. Vi anser att etttiUstyrkande av denna motion innebär att även det som i sinreservation har framfört kommer att penetreras och bli föremål för utredning. När i reservationen talar om vårtförutsättningslösa utredningsyrkande, som inte bör föranleda någon riksdagensåtgärd, är det gripet ur luften. Vi säger ju att vi skall ha en utredning, somsyftar tUl en revidering och omarbetning av de lagar som här är aktuella. Vianser naturligtvis det är motionens syfte att lagarna skall bli sådana attde harmonierar med den utveckling och det samhälle som vi har . Vi anser att lagarna på dessa områden bör och måsteutformas så att demokratin inte gör halt vid fabriksportarna utan att bådaparter når full likställighet när det gäller att få utforma en tiUvaro iarbetslivet för de anställda i förhållande till hur samhället i övrigtfungerar. Med det sagda, herr talman, vill jag yrka bifall till denav m. fl. väckta motionen därmed alltså bifall tiUutskottets hemstäUan och avslag på reservationen. Översyn av vissa lagar pä arbetslivets område m. m. HerrHALLGREN (vpk) kort genmäle: Det är gott och väl att man har kommit sålångt att man vill utreda frågan. Det är inte tu tal om att detta är enframgång har man inte velat göra det vare sig inomsocialdemokratiska partiet eller inom . Varje hemställanhärom har avslagits, i första hand av förbundsledningar, och har det råkatkomma några framställningar till om utredning så har deavslagits det har jag som fackföreningsman under en hafterfarenhet av. Det måste därför betraktas som ett framsteg att man på LO-hållhar tagit detta steg. Men det är så vagt att bara föreslå en utredning. Hade detåtminstone varit en skyndsam utredning med sikte på beslut, exempelvis nästaår, skulle jag lättare ha förstått det. En utredning kan ju ta okristligt långtid i anspråk, vilket många utredningar också gör. För övrigt anser nog, som jag tidigare sade, denöverväldigande majoriteten av svenska löntagare att det inte behövs någonutredning om dessa lagar. Menar man aUvar med talet om jämlikhet, skall manockså avskaffa dessa klasslagar och klassbestämmelser, som ger övertaget åtarbetsköparna. Det talas om att man skall nå jämlikhet. ,som jag tidigare citerade, gjorde klart för samtliga att man intekunde uppnå någon jämlikhet förrän man hade övertagit produktionsmedlen ochskapat ett socialistiskt samhälle. Det var hans uppfattning. Översyn av vissa lagar på arbetslivets område m. m. Jag efterlyser en deklaration frånsocialdemokraterna hur de ser på den frågan och om de verkligen kan tänka sigatt lösa just jämlikhetsproblemen utan att överta samhället ochproduktionsmedlen. Jag tror det inte. Man kan kanske nå större jämlikhet än nu.Man kan kanske genom att avskaffa dessa bestämmelser få en mera jämbördigställning på arbetsmarknaden, men någon jämlikhet i egentlig mening uppnår maninte förrän man löst det stora problemet och nått det mål som socialdemokratinredan i slutet pä satte upp. i BiUingsfors (s) kort genmäle: Vad är det som säger att inte utredningen kanarbeta snabbt? Det är givet att en utredning arbetar så snabbt den kan, men härhar vi ett stort komplex av lagar som skall revideras, och man kan inte barabestämma när utredningen skall vara färdig. Om jag fattade rätt menar han att man kanavskaffa dessa lagar utan att sätta någonting i stället. Vi är av denuppfattningen att det lika väl innanför fabriksportarna som utanför dem måstefinnas vissa samlevnadsregler. Man kan inte ha ett förhållande som inte pånågot sätt regleras; annars skulle det uppstå besvärligheter i många olikasituationer. Därför måste vi alltså utreda frågan och se till att vi fårbestämmelser som skapar balans och likvärdiga förhållanden på arbetsmarknaden. HerrHALLGREN (vpk) kort genmäle: Man framför som argument att man måste hanågonting i stället. Det har vi föreslagit i vår motion och jag har räknat uppallt det som skall ersätta de bestämmelser som finns . Man frågar vad det är som säger att en utredning inteskall arbeta skyndsamt. Ja, vad är det som säger att den skaU arbeta skyndsamtom det inte står utskrivet i direktiven? Såvitt jag vet har man i alla fallaldrig upplevt att en utredning arbetat skyndsamt med mindre än att man idirektiven har föreskrivit det. har inte heller sagt någonting omdet. Jag kan också erinra om att de borgerliga representanternai utskottet faktiskt har accepterat en utredning. Jo, de är ensemed socialdemokratin om att den här frågan kan utredas, den kan ältas fram ochtillbaka, så får man i alla fall en liten tidsfrist till att bestämma ochhärska på arbetsplatserna. Det är den enda motiveringen jag kan inse tiU att manhar tillstyrkt en utredning. Man kanske t, o, m. hoppas att man får ettmaktövertag och kan helt avstyrka en ändring av klasslagarna. Man kan dra påutredningen till nästa val och då har man möjligheter - därest man vinner valet att helt stoppa en förändring av dessa klasslagar. Jag tror att en utredning är helt överflödig och dettyckte också arbetarklassen, därför att när dessa lagar infördes demonstrerademan mot dem. På stora plakat kunde man läsa: Vi svär att aldrig lyda dessaklasslagar. Det var socialdemokraterna . försvarar mantydligen lagarna. hävdar i sin motion att man nog inte kan ta bort§ 4 i koUektivavtalslagen, utan den bör finnas kvar, kanske ändras något. Jagtror inte att man allvarligt menar att få väsentliga ändringar tUl stånd med en utredning. Hen i (fp) kort genmäle: Jag hade inte tänkt delta i debatten, men närherr säger att vi från vårt håll har tillstyrkt motionoch behandlat de andra motionerna välvilligt därför att vi viU fördröjaärendet, så är det en direkt felaktighet som jag bestämt vill dementera. SkälettUl att vi enhälligt med socialdemokraterna har tillstyrkt motionen är att vianser att de krav och de förslag som och andra motionärer harframställt är berättigade. Översyn av vissa lagar på arbetslivets område m. m. Herr förste vice talmannen anmälde att att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt tillytterligare replik. Hert i (vpk): När den nuvarande kollektivavtalslagengenomdrevs betecknades den som en klasslag av den dåvarandesocialdemokratiska oppositionen. Men tiden har förändrats och med den ocksåden socialdemokratiska rörelsen. När LO och SAF träffade överenskommelseom huvudavtalet eller som det också kallas , inleddes en nyera i relationerna mellan huvudorganisationerna på arbetsmarknaden.Samförståndsandan ankrades senare fast genom att förbundsledningarna inom LOfick vetorätt i avtalsfrågor. Man trodde då att man skapat ett vattentättkonfliktlösningssystem. Detta menar jag är den enkla grunden för den nuvarandesocialdemokratiska samförståndsideologin och den förval tarpolitik som manbedriver inom ramen för den heliga biandekonomin. När inledningen till kollektivavtalslagens § 4 nämnerfredsplikten, som ju är lagens kärna, talas det om arbetsgivare eller arbetare.Så försöker den ge sken av att det handlar om en lag som är avsedd att straffaöverträdelse från båda berörda parter. Sådan jämställdhet existerar inteeftersom arbetsgivarna i kraft av ett ägandeförhållande både leder och fördelararbetet och fritt anställer och avskedar. Arbetsgivarna har därför heltnaturUgt ensidigt fördel av fredsplikten. De senaste årens s. k. vilda strejker visar att det integår att ställa lagen ovanför klassintressena. Arbetarnas krav på trygghet ochrättvis andel av produktionsresultatet kommer alltid att stå imotsatsförhållande till arbetsgivarnas krav på maximal utdelning av insattkapital. För att nu få någon balans på denna intressemotsättningmåste det göras en del justeringar i kollektivavtalslagen. Vi yrkar därför påen omarbetning av denna lag i syfte att avlägsna i första hand det i § 4stadgade förbudet mot arbetsinställelse . Det talas ofta omatt avtal måste håUas, och självfallet håUer också de anställda på avtalet. Mende s. k. vilda strejkerna har riktat sig mot åtgärder som är vidtagna avarbetsgivarna och som i själva verket rycker undan grunden för ingångna avtal.Det är arbetsgivaren som ensidigt tolkar ingångna avtal. De som slår vakt om § 4 brukar hävda att strejkrättenleder till anarki. Man glömmer bort att strejker alltid har bestämda orsaker,och att man Översyn av vissa lagar på arbetslivets område m. m. inte kanupphäva orsaken genom att förbjuda dess verkan. Arbetarna strejkar inte avokynne, därför att en strejk innebär alltid stora uppoffringar för dem. Ansvaret för att strejker bryter ut måste läggas påarbetsgivarna, som genom sina åtgärder framkallar ett så starkt missnöje attarbetarna är beredda att förlora sin tjänst och betala dryga böter ochskadestånd för att uttrycka en protest eller tvinga fram förbättradeavtalsviUkor, Jag kan beskriva den svenska industrin som något av en grottekvarnsom formligen mal sönder arbetarna. inträffar ungefär 120 000olycksfaU, med 2 000 invaUder och 350 döda. Den direkta nedsUtningen går ocksåi accelererande tempo. Inom vissa industrier, bl. a. gruvindustrin, betraktarman 40-åringen som förbrukad arbetskraft. Det är staten och kommunen somfår bära kostnaden för denna misshushållning. För att kunna rätta till detta missförhåUande krävs attarbetarna får vetorätt i arbetarskyddsfrågor, vid tillsättande av förmän samtvid omflyttning inom företaget. De anställda skall vidare genom lag få rätt attvälja löneform samt i övrigt hålla möten och driva information påarbetsplatserna. För att inte förlänga denna debatt ytterligare - jag seratt många är nervösa och vill ha slut så fort som möjUgt på dagens plenum såvill jag i övrigt hänvisa till den utförUga redovisning som vi har lämnat i vårmotion nr 1118, Jag bermed detta att få yrka bifall tUl reservationen av , i (s): Förmodligen gissar jag inte fel när jag sägeratt kommer att bli det decennium då vi på samma sätt som under tidenomkring ställs inför uppgiften att förnya vårt system förförhandlingar och samarbete mellan arbetsgivare och arbetstagare. Det är inteså märkligt i och för sig. De lagar och avtal som reglerar förhållandetmellan parterna på arbetsmarknaden formades i sina huvuddrag under enbrytningstid i vårt samhälles utveckling. Det skedde somarbetarrörelsen kunde börja förverkliga programmet för ekonomisk expansion,sysselsättning och social trygghet för alla. Den kritik som vi nu anser oss ha skäl att rikta mot dennarättsordning gäUer inte dess huvudprinciper. Regeln att ingångna avtal skallhållas och respekteras kan inte gärna ifrågasättas. Men då måste avtalenreglera alla viktiga anställnings- och arbetsförhållanden och inte lämnaväsentliga frågor oreglerade. Vi är även för framtiden beredda att ålägga osssjälvdisciplin och pröva varje möjlighet till uppgörelser förhandlingsvägeninnan vidare åtgärder övervägs. Men då kan inte stora delar av arbetsvillkorenfå vara undantagna från förhandUngsskyldigheten och reserverade för motpartensallenarådande. Vi har heller inte någon tanke på att dra oss ur en fortsattsamverkan kring företagens utveckUng och rationalisering. Men då bör det skapasformer för en samverkan mellan två likstäUda parter, där de anställdassynpunkter tas till vara och blir respekterade. Om vi försöker se in finner vi snart attpåfrestningarna på samarbetsorganen blir större. Med stigande materiellstandard och bättre social trygghet följer nya krav och nya anspråk påarbetet. Fler och fler skärper sina anspråk på den miljö där man skall arbeta.Fler och fler kommer att kräva att den fysiska och den psykiska pressen iarbetet skall minska. Fler och fler ställer anspråk på att arbetet skall varaomväxlande, meningsfullt och intressant. Fler och fler kräver störresjälvständighet och medinflytande i det egna arbetet och fler och fler villkunna utvecklas i sitt arbete och säkra sin kompetens för framtiden. Det ärsvårt att se hur sådana krav skall kunna tillgodoses, om den framtidautvecklingen av teknik och organisation kommer att följa samma mönster somhittUls. Ett företag är en miljö, där många människor deltar i enorganiserad samverkan. Det organisationsmönster som de pressas in i och tvingasanpassa sig till bygger inte på demokratiska värderingar. Tvärtom hör ofta våraarbetsplatser till de mest auktoritära miljöerna i samhället, så auktoritäraatt många tvingas till en dubbel existens: en tillvaro i stor frihet,självständighet och trygghet och en tillvaro i arbetet, prägladav stark bundenhet till andras direktiv och ständig övervakning och kontroll. I ett demokratiskt samhälle vill vi gärna betrakta varjemänniska som en självständig och ansvarskännande individ med vilja och förmågaatt delta i skapandet av sina egna levnadsbetingelser. I arbetet får mångavidkännas en ständig beskärning av den personliga friheten och anpassa sig tUlarbetsuppgifter, som andra har format, en arbetsrytm som andra har bestämt, t,ex. vid ett löpande band eller en maskin. 1 ett demokratiskt samhäUe eftersträvar vi att betraktaalla som jämlikar. I arbetslivet markeras fortfarande skillnader mellanmedarbetare av olika kategorier. I en demokrati kräver vi att den som fått iuppdrag att leda och företräda andra skall stå i ett beroendeförhåUande tillsina uppdragsgivare, men i ett företag utövas ledarskap inte baserat påförtroende från medarbetarna, inte på en av medarbetarna och företagsledningengemensamt bedömd kompetens i personalledningen utan ofta som ett uppdrag attföreträda företagets intressen mot dem vilkas verksamhet skall organiseras ochsamordnas. I en demokrati stiftas lagar med samtycke från dem somskall leva efter lagarna, och den enskilde garanteras en objektiv prövning avpåstådda överträdelser. I företagen föreskriver ledningen ensidigt de reglersom skall gälla på arbetsplatsen och förfogar Uka ensidigt över en raddisciplinära medel. Uppräkningen skulle kunna fortsätta. I punkt efter punktskulle vi upptäcka att relationerna i företagen ofta är rena motsatsen till vadvi eftersträvar i samhället utanför arbetsplatsen. Det är för den enskildeanställde en minst lika viktig sida av företagsdemokratin som graden av fackUgmedverkan i företagsledningen. När demokratiseringssträvandena ges en sådan konkretutformning som jag har skildrat här i den dagliga arbetssituationen drasuppmärksamheten tUl § 32 i stadgar, med andra ord tUlarbetsgivarsidans rätt att leda och fördela arbetet. Det gäller härvid intebestämmelsen i SAFs stadgar, ty den har bara betydelse för dess medlemmar ochdelägare, inte heller motsvarande klausuler i våra avtal utan framför allt den rättspraxis som arbetsdomstolen en gång har Översyn av vissa lagar på arbetslivets område m. m. Översyn av vissa lagar på arbetslivets område m. m. fastställt.Enligt denna intolkas nämligen arbetsledningsrätten som en beståndsdel ikollektivavtalet, oavsett om den finns inskriven där eller inte. Denna praxisförsätter arbetstagarsidan i ett kännbart underläge, både vid tiUämpningen avingångna avtal och vid meningsskiljaktigheter om konkreta förhållanden påarbetsplatsen. Intolkningen av arbetsledningsrätten som en del avkollektivavtalet ger företräde för arbetsgivarsidans tolkning vid en tvist omett avtals tillämpning. Arbetsgivarens villkor gäller intill dess attarbetstagarsidan lyckats få bekräftat i förhandling eller inför arbetsdomstolenatt denna avtalstolkning är felaktig. Ett sådant företräde för den ena parten att tolka ettavtal finns bara inom arbetsrätten. I andra fall, då avtal ingås, är det alltidden som anser att avtalet feltolkats som får söka rätta tUl det. Vore det såhelt orimligt att vi hade samma ordning också då det gäller arbetsmarknaden? Den andra och viktigare konsekvensen av denna rättspraxisär att sådana viktiga frågor som arbetets organisation, arbetsledningsorganensutformning, personalpolitiken och miljöförhållandena på arbetsplatsen ärundantagna från det område som den fackliga organisationen förhandlingsvägenkan utöva ett inflytande över. Den förhandlingsrätt som obestridUgen gälleräven för frågor som faller inom arbetsledningsrättens område är ganskaillusorisk, eftersom den ensidiga bestämmanderätten icke upphävs avförhandlingsskyldigheten enligt lag och enligt avtal. Jag har velat peka på dessa omständigheter i samband medriksdagens behandling av motionen. Jag viU klart utsäga att det finns ettuppenbart behov av en översyn av den lagstiftning som gäller på svensk arbetsmarknadpå arbetsrättens område. Man kan för övrigt ifrågasätta, om ickearbetsdomstolen i sina tidigare domstolsutslag har gått längre än vadlagstiftningen egentligen avsåg. Det skedde i vissa viktigare domstolsutslag på1930-talet, aUtså under arbetsdomstolens första fem ä , under ledning aven mycket kraftfull ordförande.