prot · FU09139 · 1971-12-31 00:00:00 — Jag har inte sagtantingeneUer, pohs eUer kriminalvård. Det är självklart att det är fråga ombåde en stark poUs och en effektiv kriminalvård. Men enhgt min uppfattning hardiskussionen aUtför mycket kommit att röra sig om fler pohser när vi diskuterarhur -vi skaU minska brottUgheten, och man Ang. brotts- och skadeutvecklingen har inteägnat samma intresse åt de insatser som bör kunna göras från samhällets sida,från skola och barnavård och fram tUl om Insatsema ändå inte har givitresultat vad man kan göra inom kriminalvården för att hindraåterfaUsbrottsUghet. När och hen ändå återkommer ochsäger att det -viktigaste på kort sikt är att vi ökar antalet poliser åberoparde rikspohsstyrelsens petita som ett argument. Och det förstår jag att de gör det ärmycket starka skrivningar som förekommer där. Jag vill beträffande det säga att det är väl klart att varje verkschef vUl ha så stor personal som möjhgt. Det är inte bara rikspohschefen som framför önskemål om ökad personal långt utöver vad som är ekonomiskt möjhgt detgäUer de flesta. Och det är väl inget ont i det, de vUl försöka att så mycket som möjhgt se om sitt hus och sedan får andra avgöra vad som med hänsyn tUl våra ekonomiska resurser är möjligt att genomföra. Sedan återkommer också tUl frågan ompensionärerna och medger att det i någon mån förekommit överdrifter. Ja, fruNettelbrandt, enhgt min uppfattning skuUe vi alla kunna göra mycket om vihjälptes åt att tala om hurudan verkhgheten är. Den är inte sådan som den oftater sig 1 tidningarna. Vi såg i en stor eftermiddagstidning iStockholm några braskande rubriker om att pohserna i flyr våldet. Därfanns uppgiften att under detta år skuUe i icke mindre än 174 pohserha måst söka sjukhusvård på grand av våld som de hade utsatts för i tjänsten.Det var en fruktansvärt alarmerande siffra, aUra helst som det finns en deltidigare statistik att jämföra med. Vi tog genast reda på hos pohsen hur detförhöU sig med dessa siffror. Ja, verkhgheten var att 174 pohser hade råkat utför någon form av våldshandhng, från enklare sparkar och slag tUl Utet svårarevåld. Men det var bara 14 av de 174 som hade behövt ta sig sjukledigt, ochdessa 14 svarade för totalt . Två av dem hade fått sådana skadoratt de vardera måste vara borta aUtså två beklaghga faU av grovtvåld mot poUsman medan de övriga 12 i gruppen och de 160 endast hade råkat utför, låt oss säga olycksfaU i arbetet, något som förekommer inom många andrayrken och av ännu svårare art; pohsens olycksfallsrisker hör inte till destörsta i samhäUet. Jag tar upp det här därför att det är ett bra exempel påhur man skrämmer upp allmänheten, när man på detta sätt lämnar fullkomhgtfelaktiga uppgifter. Pohsen försäkrade att den hade lämnat denna tidningkorrekta uppgifter men Uka väl skriver man så som jag här omnämnde. Jag tycker i själva verket, efter de inlägg som fruNettelbrandt och har gjort, att det ändå bör finnas en god grandför att vi skuhe kunna vidga förståelsen för att det i dagens läge måste görasen prioritering av begränsade resurser. VI kan ju aldrig tänka oss att avsättaså mycket av samhällets utgifter att de skuUe kimna täcka aUa önskemål både påpohsens sida och på kriminalvårdens. Jag har kommit tiU den uppfattningen attvi skall göra ett både-och men att vi har mycket att -vinna om vi satsar merapå kriminalvården. Jag tänker då inte i första hand på det ord som hen Wijkmananvände men som jag själv tycker mycket iUa om: att "humanisera"kriminalvården. Det låter vackert, men det är isista hand för vår egen skuU, med andra ord för allmänhetens skull, som vi viUgöra dessa insatser. Kan vi med den förståelse, som man åtminstone tUl dels harvisat i den här debatten, få hjälp med att förändra människomas attityder pådetta område, tror jag att mycket skulle vara vunnet. Fru andre vice talmannen (): Det är klart att aUa verkschefer slåss ompengarna och -vill ha så mycket som möjhgt; i det fallet är det väl IngenskiUnad mellan rikspoUsstyrelsens chef och andra. Men det finns nog en skUlnad:det är inte alla ver! Jag skah inte, hen talman, fortsätta den redan rätt långadebatten. Jag utgår från att vi kommer att få en fortsatt debatt iriksdagen. Inte minst sedan justitieministern mera än i den antydning som gavsnu har avslöjat instäUningen tUl de här frågorna. Jag viU, herr talman, sluta med att läsa en mening,fortfarande från rikspohsstyrelsens skrivelse. Jag tycker att den kan vara delsen god avslutning, dels en god ytterhgare rekommendation i det arbete somjustitieministern håUer på med. "Man kan därför påräkna en fortsattstigande brottskurva, om inte poUsen tUldelas väsentUgt ökade resurser som gördet möjUgt att hejda brottsutveckhngen." Hen WUKMAN (m): Inte heller jag skaU ytterhgare förlänga den här debattenmer än . Som slutfacit kan man väl säga att herr justitieministerninte ger särskilt mycket i varje inlägg. Interpellationssvaret gav inte mycketmer än att -vi hade fått en kriminalvårdsberedning. I de båda senare inläggenhar väl och jag, såvitt jag uppfattat, fått en hel delerkännanden av att situationen är oroande, att vi nog bör kunna komma överens iframtiden om att det gäUer satsningar på både kriminalvården och socialpoUtikenoch på den typ av brottsförebyggande verksamhet som pohsen utför. Därmed är välganska mycket vunnet. Om det sedan kommer att resultera i en enig riksdag närvi i vår skall behandla de här ohka anslagen är en helt annan sak. Genom att vi får fler pohser upphör givetvis Intebrottsbenägenheten hos dem som då tUlfäUigt avhåUs från att begå brott. Men dentypen av resonemang, , är ju htet farhg. Har man konstaterat det,skulle man i stort sett kunna ta bort aUa poUser och fortfarande medkriminalpoUtlska medel försöka få bort aUa tankar på brottslighet hos våramedborgare. Det tror jag är en utopi. Men låt oss konstatera att vi är överens om att det behövsinsatser på båda områdena, att utveckhngen är oroande. Därmed tycker jag i allafaU att debatten har givit något mycket positivt. Ang. brotts- och skadeu tvecklingen Överläggningenvar härmed slutad. Ang. verkställigheten av dom eller beslut rörandevårditad m. m. verkställigheten av dom eller beslut rörande vårdnad m. m. Herr justitieministern erhöUordet för att besvara () framställdaInterpellation, nr 214, och anförde: har frågat mig om Inte störrehänsyn bör tas tUl barnets egen vUja -vid verkstäUighet av dom eller beslutrörande vårdnad och om det mått av våld som kan komma tiU användning i sådantfaU får överstiga gränsen för vad som aUmänt sett markerar skiUnaden meUantUlåtna och straffbelagda metoder vid barnuppfostran. Enhgt lagstiftningen om verkstäUighet av dom eller beslutrörande vårdnad om barn skaU frågan om verkstäUlgheten av vad rätten bestämt omvårdnad avgöras av länsrätten. Innan länsrätten förordnar om verkstäUighet kansärskUda åtgärder vidtas för att den som har hand om barnet skaU friviUigtfuUgöra vad som åhgger honom. Länsrätten kan förelägga vite eUer, om det ärnödvändigt, besluta att barnet skall hämtas genom pohsmyndighetens försorg. Har bamet fyUt får verkstäUighet inte ske motbarnets vUja om inte länsrätten finner det nödvändigt med hänsyn tUl barnetsbästa. Detsamma gäller om barnet ännu inte fyUt men nått sådan mognad attdess viha bör beaktas på motsvarande sätt. I vissa faU kan länsrätten vägra verkstäUighet. Så ärfaUet om det är uppenbart att förhåUandena ändrats väsentUgt sedan domstolenavgjorde vårdnadsfrågan och det av hänsyn tUl barnets bästa är påkaUat att taupp frågan om ändring beträffande vårdnaden eUer umgängesrätt. Om länsrätten har förordnat om hämtning skah åtgärdengenomföras på ett så skonsamt sätt som möjhgt för bamet. Sålimda skall ledamotav barnavårdsnämnden eUer tjänsteman mom bamavården och, om möjUgt, läkare varanärvarande. Om barnet på grund av sjukdom inte bör flyttas eller om annathinder möter, skall hämtningen uppskjutas. Frågan vUken hänsyn som bör tas tUl barnets egen vUjadiskuterades Ingående vid lagstiftningens tiUkomst. Det framhölls därvid attden i lagen angivna åldersgränsen, , är att anse som en rikthnje förbedömningen och inte som någon absolut gräns. Första lagutskottet underströksålunda i sitt utlåtande att det inte säUan torde finnas anlednmg att beakta enväl utvecklad tolvårings -viha, om barnet bestämt motsätter sig att flytta ochdet inte är tUl skada för bamet att stanna där det är. Som framgår av det anförda är det lagens utgångspunkt attöverflyttning av bam om möjhgt skall ske på frivUlighetens väg. Om försök tUlöverflyttning på frivUlighetens väg misslyckas, finns som framgått särskUdagarantier för att förrättningen kan genomföras så skonsamt som möjligt förbarnet. Uppenbarhgen måste dock tvångsmedel stå till förfogande även om det ärangeläget att såvitt möjligt und-vika att ingripa med fysiskt tvång. Givetvisfår inte användas mer våld än som är försvarligt med hänsyn tillomständigheterna. HenSJÖHOLM (fp); Jag tackar justitieministern för svaret, somju är en korrekt redovisning av rättsläget men kanske inte dhekt något svar påde frågor jag stäUt. Över huvud taget är väl statsråden väldigt obenägna att geuttryck åt personhga meningar de gömmer sig gärna bakom lagtext ochförfattningsbestämmelser och det är kanske rätt naturhgt och inte mycket attbråka om. Men vad jag vlUe komma åt med interpeUationen var ju omjustitieminlstem finner att allt är I bästa ordning som det nu är och inte kanbh bättre, och indhekt får jag väl tolka svaret så, att det ärjustitieministems uppfattning. Låt mig sedan också utan omsvep betyga att det här ärväldigt besvärhga frågor att lagstifta i, och ännu väne är det givetvis attverkställa besluten. Svårigheten börjar väl med domstolens avgörande avvårdnadsfrågan, och 1 det sammanhanget vUl jag gärna understryka att domstolarnagivetvis gör sitt bästa och sitt yttersta för att få fram ett riktigt beslut.Jag tror inte att det skaU behöva råda något tvivel på den punkten, men detfinns som vi vet ett visst organiserat missnöje på det här området. Om detemeUertid i de flesta faU är så att modem får vårdnaden om barnet, så är detväl bara en spegelbUd av samhäUsstruktiuen så som den är beskaffad,aUtså att det vanUgen är modern som är bunden vid hemmet och därför av rentpraktiska skäl får vårdnaden. VI är ju på väg mot en utjämning på det området,och det kommer väl också att bh en jämnare fördelning avvårdnadsrätten, så mycket mer som förhoppningsvis och dess bättre en kommandelagstiftning kommer att fästa den avgörande vikten vid bamets bästa, oavsettvilken av föräldrarna som kan anses vara mest vållande tUl att äktenskapetkapsejsat. Jag har, herr talman, uppehåUit mig -vid de här kanskehtet perifera tingen därför att jag vet att man har spekulerat 1 att det idenna interpeUationsdebatt skuUe bU en plädering för en av partema i vårdnadsfrågornafrån min sida. Något sådant tänker jag förvisso inte ge mig in på, och jagtycker faktiskt att generella ståndpunktstaganden här ofta bhr rätt bedräghga.Det som aUmängUtigt kan sägas i alla sådana här faU är väl att det bhr barnetsom oförskyUt får för föräldramas fiendskap och prestigebegär, och detskuhe kanske rent av finnas utrymme för en bamens rättsförening i dettasammanhang. Men övertUl de konkreta frågorna! Jag frågar först om man inte borde ta stöne hänsyn tihbarnets egen vUja vid val av hemvist. Lagstiftama har ju, som justitieministernriktigt påpekade i svaret, ingalunda varit kaUsiniuga när det gäUer barnetsuttryckta viha, och efter fyUda får bamet aUtså i princip självtbestämma, bara det inte strider mot barnets eget bästa. En sådan reservation ärnaturhgtvis nödvändig. Men kunde man inte tUlämpa samma regler genereUt i allade faU där man kan utläsa en bestämd vUja hos bamet? Kan man inte koppla in enbampsykologisk expertis som väl skulle vara kapabel att efter en grtmdhgprövning verkhgen faststäUa vad barnet innerst inne vUl. Vatie reducering avantalet fall med sådan här upprörande hämtning av barn som sätter sig tiUmotvärn vore ju en framgång. heten av dom eller beslut rörandevårdnad m. m. Ang. verkställigheten av dom eller beslut rörande vårdnadm. Då år ahtså utgångspunkten för mig att vi skuUe kunna varaeniga om att barnets bestämda viha bör respekteras och att en av föräldrarnafår finna sig i att hänsynen till barnets bästa bUr helt och hållet avgörandeoch ges företräde framför aUa andra hänsyn. Jag undrar om vi kan vara överensom det, herr statsråd. Min andra fråga gäher det mått av våld sompolismyndigheten får lov att använda vid hämtning av barn. Genom att föha minrekommendation skuhe man kanske kunna få ned antalet sådana faU, men dekommer naturUgtvis aldrig att kunna helt ehmlneras. är vi ju 1 det härlandet glädjande nog överens om att aUt våld, alla våldsmetoder i form av agaeller vad det än kaUas, skaU mönstras ut vid fostran av barn. Min fråga är då,om poUsmyndigheten vid hämtning av bam får överskrida de normer som annarsgenereUt gäUer. Justitieministem säger i svaret, och det är kanske litetkryptiskt: "Givetvis får inte användas mer våld än som är försvarhgt medhänsyn tiU omständigheterna." Men kan då omständigheterna vara sådana attvåld, som normalt skulle ha varit straffbart, kan brukas mot tredskande barn? Enhgt min mening är det viktigt att få ett auktoritativtuttalande på den punkten, tUl ledning för dem som har det föga avundsvärdauppdraget att verkstäUa dessa förrättningar och kanske också för att stUla denundran som I dessa intensivt debatterade fall behärskar svenska folket. Var gårahtså gränsen för det våld som polismyndigheten får använda vid hämtning avbarn? Under detta anförande övertog fru andre vice talmannenledningen av kammarens förhandhngar. Det har säkert hite varit lätt att skriva lagtexten pådetta område. Det Ugger också i sakens natur på grund av de omständighetersom hen här angivit att vi kan finna riktiga formuleringar ilagtexten, men när det gäher en så ömtåUg fråga som hämtning av ett barn bUrdet hela ytterst beroende på de människor som skall verkställa beslutet. senare fråga gäUde huravida man inte skullekunna fästa större vikt vid barnets egen viha än vad som har givits uttryck åti lagtexten och i förarbetena till lagen. Hen vUle att man skulleförsöka utreda barnets egen vUja och att den sedan skuUe vara gällande. Mensedan tUlfogade hen själv, om jag inte hörde fel, att man också måstebeakta barnets bästa. Redan där har vi alltså en reservatlon och en mycket svårawägnmg, som måste göras av vederbörande myndighet. Jag har ingen praktisk erfarenhet av hur det går tUl 1sådana här fall. Man läser i tidningarna och försöker bUda sig en uppfattning,och jag kan förstå att det är nästan omöjligt att komma längre än vad som sagtsi lagtexten och i förarbetena tiU lagen. Och jag tycker, att när det gällerherr synpunkt att vi 1 största möjliga utsträckning skall ta hänsyntill bamets egen uppfattning kan vi inte få några striktare regler än de somredan finns. Sedan klagade över att statsråd så ogärna geruttryck för sin personhga mening. Men, hen , det är knappast så att vadett statsråd säger här i kan anses vara en rättskälla vid tolkningenav en bestämmelse i en redan antagen lag; möjligen kan det vara det när mandiskuterar en lag som skaU antas. andra fråga gällde de som man får hoppasmycket säUsynta situationer då våld behöver tUlgripas. Det är självklart attde aUmänna reglerna I samhäUet om när det är förbjudet att använda våld ocksåär tUlämpliga i sådana faU som vi här diskuterar. Jag kan inte komma till någonnärmare precisering, . Ang. verkställigheten av dom eller beslut rörande vårdnadm. HenSJÖHOLM (fp): Bara ett par ord. Jag viU ingalunda påstå attdenna lagstiftning är dåUg. Jag tror, som jag sade, att lagstiftarnahär verkhgen har gjort sitt bästa av en svår uppgift. Lagen är faktiskt ganskaömsint när det gäUer att ta hänsyn tiU barnet självt, som annars lätt bUrhdande i upprörande stor utsträckning. Men ingenting är så bra att det inte kanbh bättre. Det var också det jag menade med vad jag sade om statsrådenspersonhga uppfattning. skuUe man vilja höra ett statsråd ge uttryck fören egen mening och sin vUja att med sikte på den få en ändring tUl stånd iframtiden; ahtså ett Utet djärvare grepp. Den frågan lämnar jag emeUertiddärhän. Som jag också sade vUl jag att större hänsyn tages tiUbarnets egen vUja, men naturUgtvis aUtjämt med den reservationen att det kanfinnas faU där detta skuUe vara stridande mot bamets eget bästa. Det äralldeles klart, och det gäller även bam . Men kunde man inte tänkasig att länsrätten i aUa tvlstlga fall kopplade in bampsykologisk expertis? Pådet området har man nått ganska långt, och kanske skulle en barnpsykolog kunnafå fram vad bamet innerst inne vUl. Det kan vara väldigt svårt att utröna,därför att det förekommer oftast påverkan från någon av partema. Tyvän vet viatt man slåss om bamen, så att hårtestarna ryker det är faktiskt väldigtupprörande och det kan som sagt vara en påverkan från en av parterna. Men jagtror att tUlgång till bampsykologisk expertis skulle kunna vara värdefull Ialla sådana faU, Om man dätigenom skuUe kunna ganska objektivt fastslå attvad bamet innerst inne vUl är att stanna på det ena eUer på det andra stället,borde man ta stor, ja övervägande hänsyn tUl det. Jag förstår också att polismyndigheten som väl är har dehär otäcka förrättningarna överflyttats från kronofogdemyndigheten tlU polismyndigheten är mer eher mindre tvingad att genomföra förflyttningarna, det var därför jagvUle ha in frågan, om man då kan tUlgripa våld som är större än som annars fåranvändas mot barn. får ju tiUgripa våld mot vuxna människor,men det är bara 1 de faU då dessa har gjort sig skyldiga tiU brott eUer tUl enordningsförseelse eller något annat och måste tas om hand. Men här gäUer detbarn som inget ont har gjort. Däri Ugger skUlnaden, Då borde man Iaktta denbegränsning i fråga om våld som gäller genereUt -vid fostran av barn. Ang. genomförandet av skogsvårdsprogram för Norrbottenslän Jag tycker nog att det Ugger en hel del i detsista sade, nämligen att man skuUe kunna inhämta yttrande frånbarnpsykolog 1 sådana här situationer. Jag vågar inte göra något uttalande omvilka möjhgheter länsrätten har därvidlag men det förefaUer som sagt önskvärt. Beträffande det våld som får användas är det ju så, att vihar i alla fall den återhåUande faktom att vederbörande får tänka på att om manöverskrider gränsen för vad som är tUlåtet begår man tjänstefel. Det finnsaUtså vissa faktorer som bör vara återhåUande i sådana här situationer.Övertramp kan vi ju aldrig komma ifrån, men vi får räkna med att aUmännaopinionen har sina ögon i stor utsträckning på sådana här situationer att mankan föratsätta att största möjliga hänsyn tas i varje enskUt faU. Överläggningen var härmed slutad. §12 Ang. genomförandet av skogsvårdsprogram för Herr inrikesministern erhöll ordet för attbesvara i Holmgården (c) framstäUdainterpellation, nr 188, och anförde; Hen i Holmgården har frågat mig omresurser kommer att stäUas tUl förfogande för att det i Länsprogram för Norrbottenslän redo-visade skogsprogrammet skaU kunna genomföras. Arbete pågår i med att på grimdval avlänsprogrammen utforma ett regionalpoUtiskt handlingsprogram för hela landet.Det är ett ytterst omfattande material, Handhngsprogrammet syftar tUl att angeinte bara -vUka typer av åtgärder som behöver vidtas i ohka regioner utan ocksåvar satsningen skaU ske. Förslagen är avsedda att föreläggas undernästa budgetår. Den fråga som interpeUanten stäUer har nära samband med despörsmål som jordbraksutskottet behandlade i sitt utlåtande (JoU 1971:13) ivåras 1 anledning av en motion om virkesbristen i de fyra nordhgaste länen.Utskottet ansåg att sluthg stäUning tUl det omfattande problemkomplexet bör tasförst i samband med de överväganden som kommer att ske på grandval avskogspoUtiska utredningens kommande förslag. Det är av dessa skäl inte möjUgt att för dagen ta stäUningtiU det åsyftade skogsprogrammet enUgt Länsprogram 1970. Det bör emeUertidnoteras att betydande insatser görs för skogsbraket i . En stordel av beredskapsarbetena i länet utförs 1 skogen. Inemot en fjärdedel eller 23miljoner kronor av de totala statsbidragen till beredskapsarbeten inomskogsbruket inklusive byggande av skogsbilvägar under /71 harutgått tih arbeten i . Fortsatta insatser kommer att göras pådetta sätt. Skogsprogrammet för länet är givetvis av väsentUg betydelse förplaneringen av dessa insatser. HerrJOHANSSON i Holmgården (c): Jag tackar statsrådet för det svar som hangivit. Jag hade självklart hoppats att svaret skuhe vara något mera konkret ochlämna ett mera bestämt besked om vad som skuUe kunna hända. När jag ställde frågan gjorde jag det mot den bakgrund somarbetsmarknadsläget i utgör. Vi har haftarbetslöshet där, och den har minsann inte bhvit mindre. hadevi 5 150 arbetslösa 1 Nonbotten, vUket är 795 flera än vid motsvarande tidpunkti fjol. Då är att märka att vi i Nonbotten har en byggnadsverksamhet somär betydhgt större än vad den var . Förutom de 5 150 arbetslösahade vi 3 600 i beredskapsarbete. Detta är 900 flera än . Det kan ocksånämnas att 3 300 går under omskolning. AUa dessa personer, dearbetslösa, de som går på beredskapsarbeten och de som befinner sig underomskolning, siktar mot en fast och säkrare arbetsuppgift . Det är inte bara det nuvarande läget på arbetsmarknadendet gäher. Det finns en annan sak som jag inte kan undgå att ta upp här. Det äravståndet meUan det faktiska läge som -vi har och den målsättning, somangavs länsprogram, BD 80. I detta utgick man ifrån att om intelänets befolkning skuhe minska, behövdes 16 800 nya arbetstiUfäUen fram tihden tidpunkten. HittiUs har vi bara fått 1 600. Vi har inte lyckats åstadkommamera med hjälp av de åtgärder som på ohka sätt har vidtagits. Jag kan peka på att de övriga Norrlandslänen har lyckatsbetydhgt bättre. Vissa av dem har redan överskridit den målsättning, somuppståddes 1967, och de andra hgger rätt nära. Det är självklart att jag intemissunnar de andra länen att det gått väl för dem, men det måste vara förståehgtatt vi 1 ser med utomordenthgt stor oro på den situation som vi harför närvarande. Jag vlU på inga som helst vUlkor säga att statsmaktemainte försökt göra insatser. Betydande satsningar sker . Jag vUlbara peka på dem som just nu pågår vid Nonbottens jämverk. Jag hoppas att dessaskall leda tUl att vi där får en industri av den typ som vi trodde på redan närjärnverket byggdes. Också andra åtgärder har företagits, men trots detta ärsituationen aUt annat än håUbar. Det måste vara riktigt att länsstyrelseni dag kräver en radikal omprövning av den grundsyn som man haft när det gälltåtgärder för att skapa sysselsättning i ett län som vårt. Det måste tUlkoncentrerade insatser av betydenhet om vi inte skaU hamna i ett läge där manhelt enkelt kan tala om en landsdelskatastrof. Det verkar kanske uppskänande med ett resonemang somdetta, men vi har år fått erfara hurusom den arbetskraft som man ändåskall satsa på , den ungdom som vi har försökt ge en så god UtbUdnmgsom möjUgt i vårt län, har varit tvingad att flytta från länet. Om en sådanutveckhng skall fortsätta måste denna landsända hamna i ett läge som mer ehermindre kan betecknas som en katastrof. Jag kan håUa med om att det självklart inte bara är statsmakternasom skall medverka och göra insatser för att åstadkomma ett annat förhåUande,utan vi måste också själva medverka därtill. Men med den struktur somNonbottens län har, med det ägandeförhåUande i fråga om Ang. genomförandet av skogsvårdsprogram för Norrbottenslän Ang. genomförandet av skogsvårdsprogram för Norrbottenslän naturrikedomarnasom där finns, kan jag inte underlåta att säga att statens ansvar i det härfaUet är ganska stort. Jag kan inte heUer låta bli att säga, att 1 de pohtiskadebatter där dessa frågor inte har kunnat undvikas har man gång efter annansagt tUl oss att det finns pengar nästan i oanad utsträckning men att ni självamåste komma med alternativ, med uppslag och förslag tUl åtgärder.