prot · FU098 · 1971-12-31 00:00:00 — De trepartierna måste, om och då ett regeringssamarbete aktualiseras, förena sig omett gemensamt program och lägga klart partiskiljande frågor som säga "pä hyUan". Hur förhandlingsläget dem emellan gestaltarsig i en sådan situation blir beroende av valresultatet, på de önskemålväljarna själva framfört i valet. Efter dessa huvudlinjer kommer moderatasamlingspartiet att bedriva sin politik under den förestående treårsperioden.Vår mälsättning är, herr statsmiruster, att bringa statsministerns regering påfaU för att ge landet en bättre politik. Jag har med intresse lyssnat tUl de treföreträdarna för de borgerliga oppositionspartiema. Det är mycket frestande attta upp en hel del av deras synpunkter, för att i en del faU utveckla dem, iandra bemöta dem, stundom måhända med en viss skärpa. Men jag skaU inte fallaför den frestelsen för att mitt inledande anförande inte skall bli för långt.Jag fär återkomma i replikomgångarna. Vidare kommer jag inte att detaljbehandla budgeten,särskUt med hänsyn tUl att vi kommer att ha en finansdebatt om en månad. kommer överläggningarna med EEC att stå iförgrunden för det politiska och ekonomiska intresset. Det är en stor ochviktig fråga av genomgripande betydelse för vår framtid. Man möter stundom föreställningen att vi vid dessaöverläggningar skulle stå inför en helt ny, fullständigt oprövad situation. kan ge upphov tUl en felsyn. Det är viktigare att slå fast attvi nalkas dessa överläggningar med utgångspunkt i våra grundläggande nationeUaerfarenheter, som bestått provet i vår praktiska politik. Det är därvid tre grunddrag i den svenska politiken somstår i förgrunden. Det gäller för det första värnet av en fast och orubbUgneutraUtetspoU-tik. Den har bestått provet. Dess framgång präglar ett folk. Densvarar mot våra nationeUa intressen, men vi har också brukat säga att densvenska neutralitetspolitiken är tUl gagn för fred och stabiUtet i vår del av Under mina samtal med olikaeuropeiska regeringar var min viktigaste fråga denna;"Anser ni att ur era synpunkter och med tanke på era intressenkonsekvent bör fullfölja sin neutralitetspoUtik eUer önskar ni en förändring avdenna?" Svaret var klart och entydigt detsamma i , , ochMoskva: "Det är i vårt intresse att den svenska neutraUtetspoUtikenfullföljs fast och konsekvent." Detta var ett viktigt besked. Det är en avgörandeutgångspunkt för överläggningarna med den Gemensamma marknaden. Någonförändring av neutraUtetspoUtiken kommer icke under diskussion. Naturligtvis bestämmervi själva innebörden av vår neutralitetspoUtik, men eftersom den bygger påförtroende hos andra för vår vUja och förmåga att fullfölja den valdahandlingsUnjen, hindrar den oss från att delta i ett förpliktandeutrikespolitiskt samarbete inom en grupp av stater med syfte att utformagemensamma ståndpunkter. Gränser sätts också för våra möjligheter att accepteraen överflyttning av beslutanderätten från nationella till internationeUa organinom ramen för en ekonomisk och monetär union, sade vi i diskussionen. har strävandena tUl ett politisktsamarbete meUan EEC-länderna förstärkts. Konkret har denna strävan kommit tUluttryck i de mycket omtalade Davignon- och Wernerrapporterna. Vi har ingenarUedning att fälla nägra negativa omdömen därom. Århundranden av uppsUtandekrig meUan de västeuropeiska länderna ger motiv nog för dem att söka sig framtUl bindande former för ett politiskt samarbete som kan förhindra enupprepning. Det är en sak. Från vår utgångspunkt markeras svårigheten attförena neutraUtetspoUtiken med ett medlemskap i . Att konstatera detta ärhelt enkelt att erkänna verkligheten. Jag finner att uppfattningi hög grad är samstämmig med regeringens på den punkten. Den andra grundläggande erfarenheten gäller det nordiskasamarbetet. Detta har växt fram ur en närhet, geografisk men också social,kultureU och ekonomisk. Visst har vi i det nordiska samarbetet mött besvikelser-att inte kunde föras ut i verkligheten var en svårbesvikelse. Men framgången överväger ändå. Vi har i det praktiska samarbetet imänga avseenden hunnit längre än EEC-statema. Ekonomin i våra länder blir meroch mer sammanflätad. 70 000 människor här i landet fär t. ex. sysselsättninggenom export tiU . I alla de nordiska länderna pågår en Uvlig diskussion omEEC. Vår uppläggning av förhandUngarna i företer skUlnader som i höggrad är betingade av olikheter i de nordiska ländernas säkerhetspolitik. FörSveriges del ter det sig självklart att stödja våra nordiska grannars strävanatt hävda sina nationeUa intressen såsom de själva definierar dem. Vi har ingenanledning att komma med pekpirmar, att försöka föreskriva vilken politik våragrannar skaU föra jag noterar med förvåning att varitute på den galejan igen. Men lika självklart är att vi i det förestående förhandlingsskedetbör söka aUa möjligheter att värna, vidga och fördjupa det nordiska samarbetet. Den tredje grundläggande erfarenheten är vårfrUiandelstradition. Arbetarrörelsens pionjärer kämpade redan på 1880-taletunder slagordet "ingasvälti:ullar", ty de skulle betalas av småfolket. Vi satsade tidigt på attbygga vårt framåtskridande på att sälja våra råvaror och industriprodukter påvärldens aUa marknader. Vi valde att bli en exportnation. Vi valde i konsekvenshärmed att genom låga tullar öppna våra gränser för produkter frän andraländer. Så framgångsrik var denna strävan att nära hälften av vårindustriproduktion nu gär på export. Vi har i vär ekonomi blivit merutlandsberoende än de flesta andra länder. Medan andel av världensbefolkning är 2 promiUe är vår andel av världshandeln . Det betydersamtidigt att vi med öppna ögon accepterat en integrering i andra ländersekonomi. Där finns det inte någon väg tiUbaka utan mycket allvarUga störningarför vår produktion och vär levnadsstandard. Av vår export går cirka tre fjärdedelar tUl EEC eUer tUlde länder som förhandlar om medlemskap med EEC. Vi har en växande handel medösteuropeiska stater och med , men det är en Ulusion att tro att viskulle kunna ersätta någon större del av vår handel med genom attsiöka oss nya marknader på annat håll. Detta är ett faktum. liar i alla internationella sammanslutningar följten konsekvent frUiandelslinje. Vårt mål har varit att frigöra handeln och tabort handelsbarriärerna. Den Unjen har vi följt i , vid det europeiskasamarbetet, i och i Kennedyrundan. Den skall vi fullfölja. harvi eftersträvat ett uppbrytande av barriärerna meUan handelsblocken i Europa.I många år har vi eftersträvat en överenskommelse i detta syfte med EEC. Eftermisslyckade försök har konkreta överläggningar medGemensamma marknaden inletts. Det vore helt inkonsekvenl och i strid mot våragrundläggande traditioner pä utrikeshandelns område om vi nu skulle avstå frånmöjligheten att söka en form för medverkan i det europeiska ekonomiskasamarbetet. För regeringens del har det varit självklart att gå till dessaöverläggningar i positiv anda, i förhoppning om att de skall leda fram tiU ettkonstruktivt samarbete tUl ömsesidigt gagn. Förhandlingarna kommer att ta tid.De gäller en rad sakfrågor som griper in i viktiga delar av svenskt samhällsUv.Ett samarbete förutsätter att vi får vara beredda att ta på oss förpliktelserav olika slag. Dessa olika frågor skall jag inte ta upp i detta sammanhang. Vikommer att få rika tiUfällen att informera om dem och diskutera dem i riksdagenoch i den allmänna debatten. Vi kommer fortlöpande att ställa material tUlförfogande för en fri och öppen debatt, sä att opinionen kan följaförhandlingarnas gång. Någon tyst diplomati blir det inte fråga om. Låt mig: emeUertid ta upp en principiell synpunkt! När vivalde frihandel sä valde vi därmed också att utsätta oss med särskUd styrka förden internationella konkurrensens påfrestningar, för den internationellakonjunkturens svängningar. Vi satsade på att sälja utomlands. När depressionengick över världen drabbades vi av arbetslöshet, hårt och obarmhärtigt. Det blevÅdalens öde. Där var hela närmgsUvet uppbyggt på export. När krisen gick övervärlden stängdes fabrikerna. Men inte heller under 1950- och 1960-talenskonjunkturer gick vi fria. Importkonkurrensen slog hårt mot vårhemmamarknadsindustri. Det vet man t. ex. i och i . Människorblir arbetslösa, och i orter med ensidigt näringslivhotas hela bygdens existens. Arbetarrörelsen upptäckte tidigt att om vi viU vara ettfrihandelsland, och det är tUl gagn för samhället som helhet, måste vi byggaupp ett skydd för de enskilda människorna. Vi mäste skapa en samhällsorganisationav sådan styrka att den kan erbjuda detta stöd för människorna. Detta var ettav motiven när man byggde upp sysselsättningspolitiken och trygghetsreformernaoch när man fullföljde med arbetsmarknadspolitik, regionalpolitik och senastnäringspolitik. Liknande problem har naturligtvis andra länder med storutrikeshandel mött. De har försökt lösa dem på olika sätt. Det är likväl ettfaktum att vi mer än de flesta andra länder velat använda samhället som ettstöd för de enskUda människorna inför de väldiga förändringar som öppenhetenmot omvärlden och internationaliseringen fört med sig. Det socialdemokratiska partiet säger i Kramforsrnanifestetatt grundläggande för vår EEC-politik är möjligheterna att fortsätta attarbeta för solidaritet och social rättvisa. Vär fria handel och vår öppenhetmot omvärlden får icke bli ett hot mot trygghet och social rättvisa. Det fårinte vara så, att flertalets välstånd köps tUl priset av försämringar ochotrygghet för många. När det gamla bryts ned och det nya byggs upp, när dentekniska och ekonomiska utvecklingen slår in över våra gränser, måstesolidariteten ha en sådan styrka att samhäUet kan värna de enskUda människornastrygghet. Därför behöver vi också ett betydande mått av nationellhandlingsfrihet när det gäller utformningen av vår trygghetspolitik. Vår strävan har varit att samla en bred opinion kringgrundlinjerna för svensk utrikespolitik och handelspolitik och kring vårtarbete på att nå en konstruktiv överenskommelse med den Gemensamma marknaden.Den Unjen skall vi fortsätta att följa, därför att vi tror att den är tUl gagnför vårt land. Jag har redan sagt att uttalanden var i höggrad samstämda med regeringens politik. Jag har inte heller mycket att invändamot . Han rasade huvudsakligen mot vad han kallade förEEC-motståndets apostlar. Jag vet inte om han därmed möjligen avsåg apostelnJohannes, även om han med hänsyn tiU den apostoliska successionen hosmittenbrodern vUl uttrycka sig litet mera försiktigt. stäUde en fråga om industripoliliskt material.Det är riktigt att kommerskollegiums s. k. hearings med näringsUvets branscherhar sammanfattats i en mycket omfattande sammanställning, som lämnats tiUhandels- och industridepartementen. Den sammanstäUningen är offentlig, ochpartUedarna har själva fått den. Grundmaterialet är i sig självt hemligtberoende på branschföreträdarnas egna önskemål. Men sammanfattningen är mycketlång och utförUg. Däremot är jag mera kritisk mot resonemang iövrigt. Han byggde upp det så, att han egentligen sade sig vilja företräda enannan EEC-politik men att han nu böjt sig för fakta och därför inte, som hansade, vUle "bråka" om vår ansökan. Jag tror att ett sådantförfaringssätt kan vara ägnat att skapa oklarhet. Den EEC-politik som herrBohman tydligen företräder i sitt hjärta, nämligen att vi i dagens läge skuUetrappa upp vår ansökan och söka fullt medlemskap i , anser jag bestämt icke vara förenlig med förtroendet för en fast ochkonsekvent neutralitetspolitik. Det är därför en något dubiös brist på"bråk" om regeringens politik, när man harsagt att man egentligen skulle ha velat någonting helt annat. Vår medverkan i det internationeUa ekonomiska samarbetetförutsätter styrka i den svenska ekonomin. Oppositionen målar i mörkafärger. Det har herrarna alltid gjort, åtminstone då ni varit i opposition. k. vanstyrepropagandan har i varje fall från och folkpartietåterkommit i nägon variant . en nationalekonom att varit något av en guldålder försvensk ekonomi. Vi har även nu i grunden utomor-dentUgt gynnsamma betingelserför vårt framåtskridande. Men skaU målen kunna förverkligas, mäste vi föra enstram ekonomisk politik. Ni kritiserar regeringen för att den icke tidigare skärptfinanspolitiken. Ni hävdar att ni själva krävt en skärpning. Möjligen i deallmänna talesätten, men det är inte det som räknas. Vad som räknas är dekonkreta ställningstagandena i riksdag. haroppositionspartierna krävt en kraftig försvagning av finanspolitiken.Det rör sig i genomsnitt om 5001 000 miljoner och parti - 1967, 1968,1969, 1970, år detsamma. Ännu så sent som vUle ni försvagafinanspolitiken med åtskiUiga i jämförelse medregeringens åtstramningsförslag. Det har ni egentligen att ta igen i åretsbudget. Försök således inte att i efterhand uppträda i fjädrar som endastefterklokheten lånat er! Ni kan givetvis kritisera regeringen för att den fört enför svag finanspolitik. Men för att kritiken skulle få trovärdighet borde nirikta den ocksä mot er själva och låta den åtföljas av självbekännelsen attoppositionens politik i detta avseende varit ännu mycket värre. hade egentligen en mycket sympatisk vändningi sitt anförande, dä han sade att det är lätt att vara efterklok, och det kanman inte vara aUtför mycket. Han sade också att regeringen har nog iblandtrampat på gaspedalen Utet för . Men i efterklokhetens namn kan jag förmin del säga att i de lägena har närmast suttit på gaspedalen ochvarit omöjUgt att lyfta därifrån. sade: Tänk om regeringen hade följt våraförslag . Ja, tänk om tänk om vi hade följt förslagatt försvaga finanspolitiken med mellan 500 och 1 000 miljoner eller, som manföres;log , med nägra hundra miljoner. Tänk om vi hade följt dessaförslag då hade ju läget varit betydligt svårare. Mitt svar är att vikan vara lyckliga över att vi inte följde förslagen. säger att det var valtaktiska skäl frånregeringens sida som gjorde att åtstramningen inte kom . Men om det vardet, så dömer ju sig själv i självbekännelse ännu mycket hårdare, tydå har han bedri/it en valtaktik som var värd mer. brukar stundom göra moraliska betraktelser överpolitiker. Men man skaU vara litet försiktig. Jag kan väl inte gärna ge herrHelén ett farbroderligt råd, men jag får ge honom ett broderligt ellervänskapUgt råd att vara försiktig i efterklokhetens tecken, ty det finns iriksdagens protokoll angivet var har stått. Det har över huvud taget varit en grundläggande svaghet för oppositionen att den iöverbudet och i den finanspolitiska försvagningen sökt finna sin ideologiskaskiljelinje mot socialdemokraterna eller alternativt därigenom sökt döljakonsekvenserna av sin egen ideologi. Det har varit det konstanta, ständigtåterkommande. Jag säger nu inte detta för att gråta över spUld mjölkeUer för att inleda en polemik i efterhand, även om ni provocerade mig därtUl.Jag säger det framför allt med sikte - som en variung, som envädjan. Det som tidigare mest var en uppvisning för gaUeriet kan i dagensparlamentariska situation bli djupt allvar. Låt oss gärna ha en öppen debatt omskilda idéer och värderingar. Låt oss med utgångspunkt däri forma konkretaförslag som får prövas i detta hus och av folkmeningen. Men sök inte enkortsiktig politisk framgång genom att försöka försvaga en stram ekonomiskpolitik med överbud och lättnader som kan trasa sönder en i grunden starkekonomi. Det är inte landet betjänt av, det är inte partierna betjänta av. Återigen: Jag säger inte detta för att polemisera utan föratt framhäva den viktigaste punkt där det i landets intresse finns anledningtUl samförstånd över partigränserna och för att klargöra förutsättningarna fördet socialdemokratiska regeringsansvaret. En fast ekonomisk politik är nödvändig för att hällatUlbaka prisstegringarna. 1970 blev den internationella inflationens är, ochdet har med rätta vållat bekymmer och oro i hela världen. Det finns mänga och goda skäl för att hata inflationen som en gång sade - inte minst för den som är intresserad avinkomstutjämning i samhället och solidaritet mellan medborgarna. Men att i eninternationellt integrerad ekonomi med full sysselsättning uppnå fullständigprisstabilitet tUlhör knappast verklighetens värld. Det skulle bl. a.förutsätta en sä härd statlig styrning av företagen, arbetsmarknaden ochkonsumenterna att ytterligt fä skulle vUja acceptera den. Inte heUer skulle enfullständig prisstabilitet gä att förena med strävandena att stödjalåglönegrupperna inom industri, servicenäringar och jordbruk alldeles oavsettom det blir duggregn eller manna som faller över dem. Men det finns all anledning att genom en fast ekonomiskpolitik försöka att så längt som möjligt begränsa prisstegringarna. Enuppdriven vinstkonjunktur i näringsUvet leder ofelbart till inflation, ochlöneuppgörelser som går klart utöver det realekonomiska utrymmet gagnar påsikt ingen. Det kan däremot skada det vi har byggt upp och det som vi gemensamtvUl skapa för framtiden. Den ekonomiska politikens uppgift är att skapaförutsättningar för en stabil utveckling i dessa avseenden, och det är ocksåsyftet med den strama ekonomiska politik som sätter sin prägel pä årets budget. En fast ekonomisk politik är nödvändig för att skapautrymme för en industriell utbyggnad. I det utvecklingsskede som förestårbör de industriella investeringarna erhålla förtur. Det sade vi klart ifrån ivårt valprogram. Det gäller investeringar av betydelse för vår industriellaslagkraft, oavsett om ägandet är offentligt, privat eller kooperativt. Detfinns utomordentligt starka rationella skäl för det. tUlhör världensmest utvecklade industrinationer. enförutsättning för att förverkliga de sociala mål som vi uppställer förutvecklingen svenska samhäUe. Den industrieUa utbyggnaden har fått särskUd betydelse medhänsyn tiU den förändrade situationen inom vår utrikesbalans. Vi måste skapautrymme :för ökade turistutgifter och för en växande hjälp till de fattigaländerna. Vi måste kompensera den ökade import som blir följden avstrukturförändringarna inom den traditionella hemmamarknadsindustrin. Och dettamäste framför aUt ske genom en ökad export av i första hand kvalificeradeindustriprodukter. Ett traditioneUt underskott i vår handelsbalans mästeförbytas i ett överskott. Det är en ny situation som möter den ekonomiskapolitiken. Detta är ett centralt och svårlöst problem för denekonomiska politiken ; därom borde det inte vara svårtatt uppnå bred enighet. Enighet om målet räcker emellertid inte. Det blir avavgörande betydelse vilka metoder som kommer tiU användning för att lösabytesbalansproblemen. Den frägan fär vi också återkomma tUl, bl. a. vid denmera ingående behandling av långtidsutredningens betänkande som kommer att ägarum senare , när remissbehandlingen är avslutad ochkompletteringspropositionen har lagts fram. Men lät mig redan nu ta upp nägrahuvudpunkter. Vi mäste främst upprätthälla en generellt sett höginvesteringsnivå i ett samspel niellan en slagkraftig offentlig sektor ochindustrins utbyggnad. Man kan stundom möta återklangen av en gammal debatt omatt lösningen av våra ekononuska problem skulle stå att finna i en kraftignedskärning av den offentliga sektorn och bostadsproduktionen. Men det voresocialt oförsvarligt och dessutom ekonomiskt oförnuftigt. Kraftförsörjning,kommunikationer, utbildning, daghem, bostäder etc. är starkt dynamiska, inslagi vår ekonomiska utveckling. Det är också fullt konsekvent att det ofta ärindustrins representanter som står i främsta ledet när det gäUer krav på merabostäder, skolor, daghem etc. på en viss ort. De vet nämligen att framgångenför deras företag är beroende av en väl utbyggd samhällelig basorganisation. Enav vårt lands väsentliga fördelar i den internationeUa konkurrensen inför1970-talet är att vi huniut längre än andra länder när det gäller att bygga utsamhäUets service föi människorna och därmed också för företagen. Jag harsåledes en helt annan mening härvidlag än , och jag skall återkommadärtUl. Jag hinner inte redovisa siffror, men jag uppmanarriksdagens ledamöter att ta del av den senaste OECD-statistiken, som visar vadolika länder satsar per invånare på områden som bostäder, utbUdning och sjukvård.Vårt försprång är mycket större än jag hade kunnat tro. Det betyder å andrasidan att vi i dagens läge kan iakttaga återhållsamhet när det gäUerökningstakten i de offentUga investeringarna. Under lågkonjunkturen gjorde statsmakterna,för att hålla sysselsättningen uppe, kraftiga påslag på områden som samhäUetdirekt kan styra. Vi kom därigenom snabbt upp på en hög nivå. harvi t. ex. redan orkat genomföra mer än halva det program om en miljonlägenheter som ställde sig bakom 1965. En aUmänåterhållsamhet när det gäller de offentUga investeringarna är Pä en del områden mäste ökningstakten likväl förbli hög. Jag kan nämnatvä sä olikartade fält som kraftproduktion och daghem. Men på statens,kommunernas och landstingens områden finns starka och berättigade krav på enutbyggnad. Jag hoppas emellertid på förståelse för de ofrånkomligarestriktioner som verkligheten uppställer. Det är självklart att vi skaUfortsätta att gå framåt. Frågan är bara hur snabbt vi kan göra det pä varjesärskilt område. Vi framhöll i Kramfors-manifestet; "Vi viU en höginvesteringsnivå inom landet, i dagens läge särskUt på det industriellaområdet." På den nuvarande generationen ställs kravet att den målmedvetetskaU satsa på ett uppbyggnadsarbete för framtiden. Det är ingenting nytt. Idecennier har socialdemokratin, ofta i härd strid med partier som lockat medkortsiktiga och tiU synes lättfångade konsumtionsökningar, företrätt kravet päen hög kapitalbUd-ning. Resultaten har inte uteblivit. Den senast publiceradeinternationella statistiken bekräftar ånyo, att kapitalbildningen per invånareförblir större i , såvitt man kan se, i något annat land. Striden har, förutom de nämnda kraven på kortsiktigakonsumtionsökningar, gällt formerna för kapitalbildningen, sättet att finansierainvesteringarna. Vi har sökt undvika att en önskvärd kapitalbildning leder tUlytterUgare snedvridning av förmögenhetfördelningen och ytterligaremaktkoncentration till de traditionella ägargrupperna. Hushållssparandetförblir självfaUet av central betydelse, men dämtöver har vi satsat pågemensamma former för kapitalbUdrungen, såsom AP-fonderna, Investeringsbanken,finansiellt sparande över budgeten etc. Det betyder konkret att de svenskalöntagarna de vanliga svenska medborgarna genom uppoffringar avkonsumtionsmöjligheter i satsat pä uppbyggnaden av framtidens Sverige.Det är deras vilja och deras förtroende i detta avseende som även i framtidenblir helt avgörande för vår framstegs-takt och våra möjligheter att lösa skildabalansproblem. är klimatet i på mänga sätt mycket gynnsamt förindustriell expansion. Mitt i den allmänna klagokören framskymtar stundom dettafaktum. I en skildring i av Volvos väldiga expansionkonstaterades, att denna tUl väsentlig del möjliggjorts genom den mot expansivaföretag utomordentligt generösa svenska skattelagstiftningen. Jag tror attsvensk industri skulle få större förståelse för sina resonemang om dessa ochandra liknande fakta framhölls. Attityden av förföljd oskuld är ickeaUdeles klädsam när det inte är så helt med vare sig förföljelsen elleroskulden. Industriinvesteringarna har ökatmed . Näringslivets totala investeringar steg, om man inräknarlagerinvesteringarna, med inte . Detta varmöjligt trots en hård kreditpolitik, som av många mindre och medelstora företagi praktiken uppfattades som bmtal. En del företag lämnades tydligen opåverkadeav denna och kunde dessutom finansiera en löneglidning av sällan skådadomfattning. Andra främst bland de mindre och medelstora företagen drabbadestyvärr desto hårdare. En generell ekonomisk politik slog således mycket ojämnt.Det visar svårigheten att driva en generell ekonomisk politik utan att den ipraktiken blU selektiv på ett annat sätt än som egentligen var avsett. 4 protokoll 1971.