prot · FU0935 · 1971-12-31 00:00:00 — Regeringen och dess borgerliga kritiker arbetar härutifrån en gemensam grundsyn. har debattörerna från de tvåstora politiska blocken hyUat valutan, hyllat den siffermässiga tillväxten, denensidiga exportekonomin och betonat att privatkapitalets väl ocksä är nationensväl. Folkmajoriteten har skymtat förbi i egenskap av "arbetskraftsresurser"eller som spekulationsföremäl för Uka cyniska som välbetalda poUtikers ochfunktionärers skenpropaganda om jämUkhet och valfrihet. Allt detta speglas i text och statistik både ifinansplanen och i de borgerliga reservationerna. De lönarbetande betraktas medden borgerliga nationalekonomins glasögon som en fara, som en härd för orimUgakrav, som äventyrare av stabiUteten. Men kapitalet, vars investeringar ochlagerspekulationer orsakat prisstegringarna och rubbningarna, detta kapitalskaU belönas med ytterligare stimulans. De lönarbetande, som inte varit dedrivande bakom prishöjningen, skaU häUas tUlbaka. Det skaU byggas färrebostäder åt dem. Investeringarna i den redan underförsörjda kommunala servicenskall håUas igen. Kapitalel skall fram. Folkmajoriteten uppmanas att ge plats.Den kommenderas tUl discipUn. Den beordras svälja kommande prishöjningar iköpcentra. Den lUlräds häUa tyst i barndaghemsköerna. Det talas om en utjämninguppåt. I verkligheten är de flesta politiker rörande eniga om att slå nedåt.Däri ligger klasskampsbudgetens kärna. Och varför förs egentUgen avlalskampanjen i sitt nuvarandedramatiska skede på stats- och kommunalsektorn? Varför hetsar man mol vissa avde anställdas organisationer? Varför sprider man det förstuckna hotet om att taifrån alla statsanställda observera: alla statsanställda den enda verkUgafrUiet en lönarbetande har, nämligen friheten att undanhålla arbetsköparen sinarbetskraft? Är det därför att man ogUlar de högavlönade? Visst inte.Statens lönesättning har tvärtom kännetecknats av att ständigt nyahöglönebe-fattningar inrättats. Den tendensen fanns långt innan organisationersom över huvud taget existerade. Någon fysisk riksplanering har regeringenoch dess byråkrati inte producerat. Men generaldirektörer ochC-löneplanstjänster har man desto mer energiskt producerat. På min egenarbetsplats har man i flera etapper höjt chefstjänsten med intemindre än sju lönegrader. Men de mer blygsamt betalda aktuarierna ochamanuenserna har bUvit utan uppflyttning. Och det har tiUkommit nyalåglönebefattningar pä kontorssidan under den tidigare minimigränsen. Jag har självkritiserat detta. Men dä svarade det fackliga ombudet att avtalsverket hellrehöjer ett fåtal chefer än förbättrar de breda gruppernas ställning rejält. Ochdel är sant, verkligheten visar det. Staten uppmuntrar denöverbetalning, de specialförmäner och de många raffinerade former förparasitism som frodas i byråkratins övre skikt. Men vad var då skälet tUl att staten slog tUl med enlockout som drabbade hundratusentals elever, studenter, vuxenstuderande? Vardet omsorg om jämUkheten? Man kunde mycket väl ha gett ell bud, som istort hade tUlgodosett kraven från de hårt pressade socialarbetarna, som fär tahand om subkulturerna i belongslummen och fattigdomen i avfolkningsdistrikten.Man hade kunnat ge de 600 ergoterapeuterna, som vårdar de rörelsehindrade ochsom har en lön på samma nivå som genomsnittsarbetaren i industrin, ett hyggUgtlyft. Hade man tiUmötes-gått de mer blygsamt betalda SACO- och SR-gruppernaskulle det utan vidare, räknat på dessa organisationers totala lönesumma, hakunnat rymmas t. o. m. inom den ram finansplanen anger som maximum.Femtusenkronorsgossarna hade man ju i stort sett sedan kunnat strunta i de haringet poUtiskt stöd, annat än på sin höjd hos sig själva. Varför provocerade då staten med sin stora lockout? Varförförhalar man förhandUngarna på hela avtalsområdet, så att de lönarbetandeskompensation för redan inträffade prishöjningar skall fördröjas? Är det av omsorg om de lågavlönade? Ju längreuppgörelsen förhalas, desto mer slår momshöjningen igenom, desto längre får delågavlönade gå och kvittera ut förra årets dåliga löner. Och de som arbetar istatUg eller vet att man svårligen hittar någon som ärhänsynslösare mot sina lågavlönade än stat och kommuner. Var hittar man detcyniska utnyttjandet av obetald arbetskraft hos elever och praktikanter? Inomstals- och kommunalsektorn. Var ges direktiv att aUa arbetsuppgiftersystematiskt skaU delegeras nedåt, så att de utförs av bUUgaste möjligaarbetskraft och sä att man höjer kraven på arbetets kvaUtet utan att därför ökalönen? Jo, det finner man i statsförvaltningen. Och var skapas det är från är nya extrema låglöneyrken?Var lillämpar man det systemet att besparingar i medlen för kontorsfolk i A 9används för att i stället rekrytera extrafolk i de eländiga lönegraderna 3 och5? Och var gör man detta med att man stäUer samma krav på dessa useltavlönade kvinnor som på bättre avlönat kontorsfolk? Det gör man istatsförvaltningen. Var experimenterar man med att klyva läraryrket i två lärareoch lärarassistenter och sedan till den senare kategorin rekrytera limavlönade kvinnor till en lönesats som inte står i någon rimlig proportion tUl de prestationer man kräver? När man i började med denna verksamhet 1967 betalade man . AUt detta sker på den offentUga sektorn. Och var tUlsätter man genom årets statsverksproposition 47nya chefstjänster utan motsvarande förstärkning av kontorssidan? Jo, vidplaneringsavdelningarna i länsstyrelserna. skaU dedåligt betalda kontoristerna vräkas på handlingar och PM från ytterligare 47chefspersoner. Och vem är det som lagt ett bud liU de breda skikten avStatsanstäUda, enligt vUket mellan- och höglöneskiktels höjningar representeraren avsevärt större höjning räknat pä totala lönesumman änlåglöneförbältringarna? Det gör och den . På min egen arbetsplats har lönespridningen mellan chefenoch den sämst betalda kontorsflickan ökat med inte mindre än tio lönegradersedan 1965 etl snyggt exempel pä den statUga jämUkhetspoUlikensverkUghetsanknytning. Jag skaU inte ställa frägan vem som satt kommunalrådslönerna.Den frågan vore väl alltför pinsam även i denna församUng av professioneUacyniker. Vem har tUlskapat hela den Ula betalda kåren avberedskapsarbetare och arkivarbetare? Vem har skapat den ökade arbetslösheten?Vem har bragt upp antalel människor som måste söka sig tUl arbetsvärden från 16000 tiU 31 000 är 1960 och 86 1969? Det har staten och kapitaleti skön förening kapitalet som inte känns vid de här människorna och statensom håller dem gående på vUlkor vida sämre än det reguljära produktionsUvets. Del är inte jämlikheten och de lågavlönade som är föremålför statens omsorg. Finansplanen visar med kalla siffror att det är kapitalet.Därför är staten så hysterisk och slår så hårt nu i avtalskampens första skede.Slaten är inte i första hand ute efter och SR. Åtgärderna har iverkligheten en annan adressat. De riktar sig mot de breda skikten inom LO ochTCO. De är en varning åt dem. Får inte ergoterapeuterna något, kan inte hellerindustriarbetaren i gemen räkna på mUd behandUng. Tar inte socialarbetarna hemnågra förbättringar, ser det Ula ut också för byggnadsarbetarna. Det är vad detverkligen gäller. Där finns det en intressegemenskap meUan finansplanensförfattare, och . Det finns en historisk tendens i kapitaUsmen som kallaslagen om den sjunkande profitkvoten. Den består i att profiten riskerar sjunkai förhällande tiU den ständigt större kapitalstocken. För att motverka ochupphäva den tendensen vUl kapitalet öka utsugningen, hålla tiUbaka lönerna, la på priser och räntor liksom pä spekulation och naturförstörelse. Alt hjälpakapitalet i denna specieUa form av kompensationslänkande det ärfinansplanens proklamerade mäl. Men behandlingen av finansplanen här i är mycketav formsak och skådespel. Den verkUga behandUngen kommer senare i vår. Denkommer att äga rum ute på arbetsplatserna. Det är att hoppas att delönarbetande genomskådar att staten och arbetsköparna är ute efter att slå nerderas rättmätiga krav. Det är också att hoppas att de skall mobUiseratillräckUg kraft för att ordentUgt revidera finansplanens prydliga ochkapitalvänliga sifferkolumner. FruTHORSSON (s); Det skulle i och för sig vara frestandeatt, som en del talare före mig har gjort, med utgångspunkt i den finansplan för 5 * protokoU 1971. budgetåret1971/72 som vi nu diskuterar göra en tankeutflykt lill några mera långsiktigaperspektiv på den svenska samhällsekonomin eller, som jag skuUe föredra attkalla det, de ekonomiska faktorernas roU i samhällsutvecklingen. Det vorefrestande, liksom ocksä i och för sig motiverat, eftersom den s. k,utvecklingen driver oss med ökande snabbhet i en riktning som man fortfarandekaUar framåt, och det gör att vi lätt kan överrumplas av krafter som i varjefall mänga av oss inte vill ge möjlighel alt bU de som styr samhäUsutveckUngen. När det t. ex. i finansplanen påpekas att det i nuvarandeläge är nödvändigi alt begränsa ökningen i konsumtionen, bäde den privata ochden offentUga, finns det anledning att tUl detta knyta några funderingar omUtveckUngen pä litel av den privata konsumtionen i ett av jordensrikaste länder. Sådana funderingar, herr talman, kunde hämta argumeni i vad vinumera vet om att de rika länderna lever längt över sina egna tUlgängar. DettagäUer länder som , men det gäUer också ett land som . Viförbrukar av jordens befolkning 1,1 proceni av dess tUlgångar,Funderingarna kunde leda tUl etl större eller mindre frågetecken efter denallmänt accepterade tesen att den svenska nationalkakan måste göras snabbt ochständigt allt större. Det kunde mot bakgrunden av vär ökade medvetenhet om attvi tUlhÖr en snabbt sammankrympande värld leda till motsvarande medvetenhet omatt det finns omkring 150 nationalkakor pä denna jord, som inle aUesammans kanbara fortsätta att växa, ty då sprängs gränserna för vär Ullvaro. Det är i själva verket så att förutsättningen för att länderna skall kunna fortsätta att bli alll rikare är att de fattigaländerna förbUr fattigare. Detta skulle kunna motivera frågan om inte derikaste länderna borde vara de som börjar att krympa anspråken på dengemensamma världskakan. Följdfrågan skulle då snabbt inställa sig, om man intei ett rikt land med sociala ambitioner ånyo borde i främsta hand inrikta sig päatt skära upp kakan litet annorlunda i stället för att enbart låta den växa påandras bekostnad. Det skulle innebära att anspråkskrympningen måste börja päloppen. Och i av snabbi ökad medvetenhet om att värproduktionsprocess och vår vardagstUlvaro allt det som tillsammans utgör vårnationalkaka inte aUtid är särskill Uvsvänligt utformade, ofta kanske rakttvärtom, skulle det kunna leda tUl nästa fråga; den om man inte borde rikta huvudintressetmot kakans sammansättning, om den inte tUl dels borde vara annorlunda, om inteen del ingredienser i degen borde plockas bort som skadliga för vår hälsa ochandra läggas tiU som bevisUgen nyttigare. Så kunde man t. ex. fråga med anledning av bl. a. endebattartikel i en av våra morgontidningar för sedan, där författarenredovisade en prognostabell frän centrala driftledningen för vårt energibehovunder , en tabeU som utvisade en tredubbling av energikonsumtionen för sektorn enskUda hushåU och handel; Varför det? Vem har bestämt det?Är det i överensstämmelse med svenska folkets vilja att den kanske mestallsidigt miljöfarliga produktion vi har, nämUgen produktionen av energi,skaU, styrd av en anonym hand, bara fortsätta att rusa i höjden oavsettkonsekvenserna? Dessa, Uksom en lång rad andra frågor, skulle kunnahopsummeras i själva grundfrågan; Vad för sorts samhälle vill vi leva i, vartvill vi styra samhäUsutveckUngen, vUka värderingar vUl vi ha som grund för vårtsamhäUsarbete? Den frågan måste stäUas mot bakgrunden av att vi utgör en UtenprivUegierad del av en världsekonomi, för vUken också en försörjningsbalans engång måste upprättas. Men, herr lalman, får som bekant och somframhålUts här med aU sannoUkhet ett direkt tillfäUe att pådjupet penetrera denna i bokstavlig bemärkelse Uvsviktiga problematik senare ivår, i samband med redovisningen av långtidsutredningens betänkande, och dellär dä finnas möjUghet att trampa några av svensk ekonomisk debatts heUga korpå tårna. Eller eftersom jag har äran att ocksä arbeta i jordbruksutskottetkanske jag skulle säga: klövarna. För dagen skall jag därför endast säga nägra ord ianknytning tUl finansplanen och den lidsperiod den avser, alltså budgetåret1971/72, och därvid enbart ta upp två begränsade men viktiga aspekter av vårarelationer med , nämUgen biståndsgivningen och de handelspo-Utiskaförbindelserna. För del försia saknar jag belräffande bisländsanslagenanledning att liksom de borgerUga reservanterna, i harju varit talesman för dem här , extrapolera fram tUl budgetåret1974/75 förenUgheten av de ökande biståndsmedlen tUl med ansträngningarnaatt förbättra betalningsbalansen. har faltal sitt beslut om ensuccessiv utbyggnad av biståndsmedlen fram tUl en procent avbruttonationalprodukten /75, Vad vi i denna finansdebalthar att fastslå är att anslagen i den budget nu behandlar Ugger iUnje bäde med fattade principbeslut och med de aktueUaansträngningarna att förbättra betalningsbalansen. Jag kan härvidlag barahänvisa till utskottets skrivning på denna punkt. För det andra är mitt ärende att uttrycka ett önskemål omen redovisning i finansplanen av principieUa aspekter på den ekonomiskasituationen i och våra handelsförbindelser med en omvärld utanförOECD-länderna. Jag gör det i klar medvetenhet om att det är förändringar iOECD-ländernas ekonomiska situation som genom inriktningen av vårahandelsförbindelser f. n. främst påverkar vår egen samhäUsekonomi. Men det ärsamhäUsekonomin i länderna utanför OECD-området jag länker här naturligtvispä vUka av jordens befolkning svarar för endast någotöver av vår import och export som vi i någon mån skuUe kunnapåverka i positiv riktning, bl, a. genom utformningen av vår handelspoUtik, I själva finansplanen finns i är i redovisningen av detinternationella ekonomiska läget ingenting om ekonomi, i denpreliminära nalionalbudgeiens avsnitt om det internationella lägel 1970 endasten mening om handelspoUtiska situation och i dess resonemang omutsikterna ingenting. förhåUer det sig så, att den Förentanationernas utveckUngsstrategi för 1970-talet som varit med om attutarbeta och godkänna , innehåller betydelsefulla uttalandenoch åtaganden i fråga om de rika ländernas handelspolitiska förbindelser medu-länderna. En del av dessa åtaganden förutsätter aktiva övervägandenav eventuella åtgärder , något som i tiden överensstämmer medförberedelserna för tredje sessionen av , FNs konferens för handel ochutveckUng, i , Sålunda har i-länderna i utvecklingsstrategins paragraf 32åtagit sig att följa upp beslutet i :s styrelse ioktober 1970 om införande av en genereU, icke-diskriminerande och icke-reciprokpreferensbehandUng av utvecklingsländernas export tUl i-landsmarknaderna.Andra ekonomiska och handelspoUtiska problem i , för vUka i-ländernahar förbundit sig att söka verka för en lösning, om möjligt före slutet av år1972, är t.ex. frägan om en diversifiering av ekonomin för att vidgaproduktionen och öka exporten, inte minst av halvfabrikat och färdigvaror, fräganom hur man i i-länderna skall kunna planmässigt genomföra en anpassning av sinaegna industrier och sin egen arbetskraft tUl en situation där färdigvaror ochhalvfabrikat importeras i större utsträckning frän , frågan ombistånd liU för att möjliggöra en effektivare marknadsföring avderas produkter på i-landsmarknaderna. De flesta av dessa åtaganden fär en större och icke enmindre betydelse mot bakgrunden av det faktum att ett växande antal i-länder,inbegripet vårt eget land, är i färd med att förbättra skyddet av sinhemmamarknad och sin inhemska konsumtion mot en rad miljöfarUga produkter eUermiljöfarUga beståndsdelar och tillsatser i produkter. Vi måste finna enhandUngsUnje, som gör det möjUgt alt förena intresset att skydda svenskakonsumenter mot mUjöfarliga produkter med det Uka angelägna intresset att ivårt lUla hörn av världen främja den viktigaste uppgiften i fråga omutveckUngen av ekonomi; förbättringen av deras handelsförbindelsermed den rika världen. Jag anser det därför viktigt att betona, herr talman, attföljderna för den svenska samhäUsekonomin av att vi effektivt och konsekventföljer upp vad vi verkat för både inom och inom ramen för arbetet påandra utvecklingsårtiondets strategi, med sikte på att tidigt under 1970-taletnå vissa bestämda resultat, för att främja den samhällsekonomiska utveckUngeni det är en fräga som har sin plats i en debatt kring de aUmännariktUnjerna för den ekonomiska poUtiken i , Herrförste vice talmannen (); Det finns många svåra uppgifter att lösa isvensk politik. En av de svåraste torde vara att få människorna att accepteraen välståndsutveckUng som harmonierar med den reella produktionsutveck-Ungen.Det finns en stark benägenhet att leva mer eUer mindre i förskott. Det ärlättförståeUgt och ingenting att klandra, att människorna har ambitioner ochkrav som medför större eller mindre ekonomiska konsekvenser. Men vad vi änönskar och begär så återfaller det alltid på den kaUa reaUteten att vi självamåste producera allt vad vi anser önskvärt för vårt uppehälle och värtvälbefinnande. Vi känner tämUgen väl till naturresurserna ochproduktionsresurserna i vårt land och därför kan vi inte vänta attproduktionsutvecklingen tar några oväntade skutt uppåt. Vi kan, om interegeringen missköter sig alltför mycket, räkna med en produktionsökningsom rör sig mellan tre och fem, möjligen per är. Eftersom enprocents ökning av bruttonationalprodukten betyder ca I 700 mUjoner kronor ärdet oerhört betydelsefullt att aUt göres för att öka vär produktion. Detta ärdet ena huvudämnet som våra ekonomiska debatter aUtid rör sig om. Det andra huvudämnet är fördelningsproblemet meUanmänniskorna i värl land. Det är hell orealistiskt att tro att en höjdproduktion automatiskt leder lUl en rättvis fördelning och en högrelevnadsstandard för alla. Det måste säkerligen bäde fackliga och poUtiskaätgärder tUl för all få tUl sländ en rättvis fördelning av de tUlgångar som vigemensamt har producerat. Vad jag nu sagt möter knappast opposition frän någon utommöjUgen frän kommunislerna som ju företräder den mest gammalmodiga, konservativaoch oreaUstiska av alla ideologiska uppfattningar, I det yrkande somvänsterpartiet kommunisternas ledare i lagt fram sägsdet; "Det är en utpräglat kapitalistisk budget som framlägges i finansplanen. "På ett annat stäUe säger man; "Att söka stimulera konjunkturen genom attge industrin mer pengar och pressa konsumtion och löner är en konservativ ochfelaktig poUtik." Kritiken fortsätter: "Den politik som tecknas ifinansplanen kommer att ytterligare öka storfinansens profiter ochmaktställning." Är det detta som kommunisterna skall röstaför senare, om man vUl klara det socialdemokraliska förslaget tillfinansplanen, eller skall man gå andra vägar så att socialdemokrater i enförberedande votering eventuellt skall rösta på annal sätt och stödja ettförslag som uttalar en så våldsam kritik av den egna finansplanen? Det lovaratt bli en intressant votering senare i kväU när vi har slutbehandlat ärendet. Det är självfaUet att med de medel som finns står depoUtiska idériktningarna inte maktlösa då det gäller att påverka den ekonomiskautvecklingen i elt land, även om det alltid mäste betonas att det primära somjag lidigare påvisat givetvis är näringslivets alla aktiviteter. Dessa är ju det väsentliga i välståndsutvecklingen. När vi har diskuterat vilka åtgärder som skall vidtagashar man från flera häU bl, a. finansministern och iStockholm väntsig rätt aUmänt mot generellt verkande åtgärder. Men om vi nu har infört restriktioner av en viss höjd och anser att de skall mUdras, hur har de tUlkommit? Jo, de har tUlkommit genom genereUa åtgärder. Ränte höjningarna kan inte göras selektiva. En räntehöjning är en generell åtgärd, och skall man genomföra en räntesänkning bUr också den generell. Man kan alltså inte vända sig mot genereUa ätgärder vid alla tUlfällen, även om vi givetvis inte bestrider att även selektiva åtgärder kan vidtagas. i gjorde gällande att vimenar att det är de fria krafternas spel som skall få bestämma. Nej, vi harinte förordat någon sorts manchesterUberaUsm, utan vi har tvärtom klandratregeringen för alt den planering den har bedrivit inte har varittUlfredsställande. Utöver vad som kan göras genom åtgärder påkreditmarknaden, tUlståndsgivningar, ätgärder för att främja exporten o. d.kommer åtgärder pä budgetsidan. Budgeten har en sädan storlek att den måste spela roU i de ekonomiska sammanhangen. I budgeten 1962/63 var inkomslerna 20958 miljoner och utgifterna 20 631 mUjoner kronor vUket medförde atttotalbudgeten visade ett överskott pä 327 mUjoner kronor. Men det var det sistaåret fram tUl nu som den visade ett överskott. Därefter har de ständigaunderskotten varit större eller mindre, högst 1969/70, dä underbalanseringenuppgick tiU 3 817 mUjoner kronor, I den nya beräkningen som löpernu, 1970/71, uppgår underskottet lUl 1 258 mUjoner kronor. Statens utgifter har i absoluta tal under en tioårsperiodstigit från ca 22 miljarder tiU . Det borde med denexpansionen ha varit möjUgl för regeringen att inom denna ram planera så, altden under denna tUl största delen högkonjunkturbetonade tid kunnat häUa enbättre balanserad budget. När man framför sädana argument smiter emellertidregeringen aUtid undan med motfrågan; "Ni hade ju motionsrätt. Varförföreslog ni inte en stramare budget?" har redan behandlat densaken , men jag vill också uttryckligen fastslå att det ärregeringens enkla skyldighet när den nu har regeringsansvaret att dra uppgmndlinjerna för budgeten på ett sådant sätt att man inte hamnar i jättestorabudgetunderskott, som verkligen inte kan justeras under den korta motionstidenpå efter det att budgetförslaget lagts fram. Vi kunde ju inte förutsäga budgetens expansion under1960-talel, men dä man ser att den har varit ungefär 30 mUjarder kronor, tyckerman att regeringen inom denna rätt vida ram skulle ha kunnat åstadkomma enbetydligt bättre planering än den gjorde som har gått. Om nu regeringen verkUgen vUle ta några råd av de andrapartierna, skuUe man heller inte vara så självgod att man betecknade allaavvikande förslag antingen som överbud i regel eller kanske vid någottUlfälle som underbud. Gör man det, är det inte mycket mening med att diskutera,utan då får vi konstatera, som en tänkare har sagt, att med den som från börjanvet att han har rätt skall man inle diskutera. Budgetunderskottet har ju för staten medfört ett stortupplånings-behov, som givelvis minskat näringslivets möjligheter till krediter.Här har vi en av de centrala punklerna i regeringens misslyckade politik. Under1960-talet, dvs. frän tiU , stegstatsskulden från 22 770 miljoner tUl 36 155 miljoner. Jag har inte anförtdetta för att beklaga mig över statsskulden eUer uttalat någon rädsla medanledning av den utan för att visa på de stora summor som staten har tagit ianspråk på lånemarknaden och som följaktligen minskat näringslivels möjligheleratt låna. Finansministern har framstäUt fromma önskemål alt statenskaU göra mindre upplåning för att ge större möjUgheter för näringslivet attlåna, men det har oflast stannat vid fromma önskemål. Det har varit likadant med en mängd uttalade önskemål ominvesteringsökningarna. De har varit svaga och inte på långtnär jämförbara med ökningarna i en del andra länder. IndustrUnvesteringarna iSverige ökade inte med mot för t. ex.Frankrike och och 100 proceni. Närfinansministern talar om , som hade blivit berömt på oUkahåll, får han nog göra det på ett betydligt mer nyanserat sätt. Med de svaga industrUnvesteringarsom vi hade under hela 1960-lalet lades inte grunden för någon särskUt godutveckling. Trots den ogynnsamma utvecklingen har regeringen egentUgeningenting gjort , när man i en kommande proposition tänker föreslåett särskUt investeringsavdrag på för att stimulera företagen attöka sina investeringar i maskiner och inventarier .