prot · FU098 · 1971-12-31 00:00:00 — Då den siste talmannen i sistaförsta kammare avslutade kammarens överläggiungar, uttalade hanen förhoppning om att riksdag i sin nya form måtte framgångsrikt värdaden gamla demokratiska arv och att "dess överväganden ochbeslut måtte lända tUl bästa, tUl dess andliga och materieUaförkovran i full insikt om begränsade men icke betydelselösa roll iinternationella sammanhang och om det ansvar som åvUar den för allas vår ochvåra efterlevandes framtid". Det finns, herr talman, anledning att ta dessa ord tiU motto för remissdebatten i den första enkammarriksdagen. Förretalmannen hade i detta uttalande lyckats komprimera några av de mestväsentUga elementen i våra förväntningar och våra förhoppningar införmorgondagens politiska utveckling. Anpassningen av vår konstitution tUl en ny tidsförhåUanden har bara passerat inledningsskedet. Men vi stäUer ändå storaanspråk på de reformer som har genomförts; de är betydelsefulla. Viförväntar oss, trots de svårigheter som det stora antalet riksdagsledamötermåste ge anledning till, att den parlamentariska församlingen skaU återfå endel av den tyngd den tidigare hade och att växelspelet mellan regeringsmakt ochparlament skall vitaliseras tiU gagn inte bara för det politiska arbetet inomdetta hus utan för den svenska demokratins Uvskraft över huvud taget. Det Uggeralltså ett stort ansvar på , dess nya utskottsorganisation och dessenskUda ledamöter, när det gäUer att ta tiU vara de möjUgheter somförfattningsändringarna stäUer tiU förfogande. I då medansvar och medinflytande utgör politiskahonnörsord, måste de enskilda medborgarna kunna uppfatta reformen som enrealitet. De tendenser tUl ett mer eUer mindre utpräglat bestäUningsskrädderi,som kännetecknade den parlamentariska verksamheten , fär aUtsåinte tUlåtas följa med hit tUl . Men överflyttningen från berlinerbarockentUl rostfria skapelse behöver fördenskull inte innebära enbrytning med de samarbetstraditioner och de personliga relationer överpartigränserna som kännetecknade samvaron och debatterna i det gamla huset. Det politiska läget val innebär också enmaktförskjutning från regering till riksdag. Den mest betydelsefiUlakonsekvensen av val är den socialdemokratiska regeringens beroende avantingen den icke-sociaUstiska oppositionen eUer parti. Det är en för svenskt politiskt Uv nästan drastiskscenförändring som har ägt rum från majoritetsregeringen inför 1969års stora partikongress tUl regeringen , och den jävar aUmänthävdade påståenden om stelhet och oföränderlighet i svenskt demokratiskt liv.De tre valen 1966, 1968 och 1970 markerar en ny rörlighet inom väljarskarorna,en rörUghet som ur demokratisk synvinkel är uppmuntrande och som måsteframtvinga ett större hänsynstagande tiU de enskilda väljarna. Det nyttar, herr talman, föga för en oppositionspolitikeratt fundera över den taktik som kan bU regeringen i detta nya läge. Vikan spekulera över regeringens vUja och dess möjligheter att driva denmålmedvetna och kraftfuUa politik som inte minst vår samhäUsekonomi just nukräver. Vi kan hysa farhågor för att handlandet kommer att präglas mera avkortsiktiga, partitaktiska hänsyn än av det ansvar för vår ekonomi och landetsbästa som talman talade om. Men sådana funderingar harnaturligtvis främst akademiskt intresse. Det blir regeringens praktiskapolitiska årgärder som ger oss svaret, och de kommer att betygsättas avväljarna, Uksom också regeringens förmåga att efter valstridens överord ochuppmaningar åstadkomma samverkan i väsentliga frågor med de andra demokratiskapartierna. HerrErlanders inledningsord då den nya öppnades borde varaförpliktande främst för regeringen: "viktigaste uppgift i nuetär att förmå samla sig kring en konstruktiv, fast ekonomisk politik." Detär den socialdemokratiska regeringen som har försatt landet i ett sådant lägeatt dylika uppmaningar framstår som angelägna. De förpliktar tUl hänsynstagandetUl och samarbete med den demokratiska oppositionen. Domen kommer att bli hårdom väljer att bygga minoritetsregeringens handlande på uttalad ellerunderförstådd samverkan med 17 kommunister. Striden om utskott har ur denna synvinkel varitoroande. Den omständigheten att det socialdemokratiska partiet har funnit detvara med sitt och med det politiska livets intresse förenligt att vidtaätgärder för att bereda kommunisterna en representation i utskott,som de enUgt gällande regler och fast praxis inte ärberättigade till, är uppenbarligen ett uttryck för det beroende av kommunistpartietsom socialdemokraterna redan vid inledning ansett sig behöva byggasin politiska maktutövning på. På sina håll ute i råder en missuppfattning omvalets konsekvenser för den svenska demokratin. Det nya valsystemet har givitett sken av kommunistseger, och detta felaktiga intryck av valutgången harförstärkts av den mellan socialdemokraterna och kommunisterna träffadeuppgörelsen. Att socialdemokraterna inte har velat genom en klartredovisad ändring av riksdagsstadgan öppna formeU väg för att ge det minstapartiet den representationsrätt socialdemokraterna anser att det bör ha utan istället valt att "smussla fram" en sådan lär inte vara ägnat attstärka vare sig den socialdemokratiska prestigen eUer tilltron tUl påståendenaom oberoende gentemot . Och särskUt anmärkningsvärt ärstatsminister argument för de vidtagna åtgärderna, nämligen attsocialdemokraterna "är goda demokrater och slår vakt om demokratinsspelregler". Detta uttalande utgör ju en indirekt anklagelse för antidemokratiskthandlande mot egen företrädare och en tidigare generationsocialdemokrater här i . De ansåg ju inte särskUda föranstaltningarpåkaUade för att ge den då betydligt starkare kommunistiska gruppen utskottsrepresentation.Åren 1944, 1946, 1948 och 1950 hade kommunisterna respektive 10,3, 11,2, 6,3och av valmanskåren. var procenttalen 4,8 och 5,1964 och 1966 5,2 och 6,4 - allt siffror som bör jämföras med förra årets 4,8procent. Socialdemokraternas demokratiska sinnelag bör väl inte rimligen hapåverkats av att första kammaren med dess regeringskonserverande effekt nu haravskaffats. Jag viU upprepa att den socialdemokratiskaminoritetsregeringen skaU bedömas efter sina handlingar. Vi kan bara hoppasatt dess första åtgärd i den nya enkammarriksdagen var ett uttryck för ovanavid det nya minoritetsläget en reminiscens från den tid då socialdemokraternasjälva kunde bestämma utan hänsyn tUl andra partigrupper. Socialdemokraternahar anledning att tänka om, för sin egen skull och inte minst med hänsyn tUlden arbetarrörelse som i sin kamp för förmänskligad demokrati isocialdemokratin har sett den bärande politiska grupperingen. Den poUtiska atmosfären är motsägelsefyUd ochsplittrad. Vi ståtar alltjämt med högsta levnadsstandard. Vi kanåberopa statistikens alla tabeller som bevis pä hur bra vi har det i jämförelsemed andra länder. Och ändå präglas den enskilda människans tUlvaro generelltsett ingalunda av framtidstro och tUlförsikt. För bara betraktades den svenska arbetsfredensom något enastående, och delegationer frän världens alla hörn besökte värtland. De tog med häpnad del av statistik över frånvaron av arbetskonfiikter ochmotsättningar på arbetsplatserna. är, som vi vet, bilden en annan, och visöker finna en tUlfredsställande förklaring tiU den oro som under det senasteåret kommit att i växande utsträckning känneteckna inte bara arbetsmarknadenutan tiUvaron över huvud taget. Detta är en internationell företeelse, kanregeringspartiets företrädare göra gällande. Men kontrasten mellan detförgångna och det nuvarande är i vårt land mera påtaglig än annorstädes. Det förefallersom om den materieUa välståndsutvecklingen hos oss snabbare än pä andra hällbidragit till normupplösning. Brytningen med det förflutnas värderingar ochbristen på nya tycks ha blivit hårdare här, och det var inte utan orsak, antarjag, som talman underströk betydelsen av värt lands "andligaförkovran". Det är ingen tUlfällighet att motsättningarna päarbetsmarknaden är hårdare . Det är ingen tiUfällighet attrespekten för gällande avtal minskar och tendenserna till vilda strejker ökar.Det är ingen tiUfäUighet att de revolutionära krafterna inom vissaungdomsgrupper är klart destruktiva och inte uppbyggande, att dessutrycksformer präglas av hat och våld och av en intolerant fanatism, heltoförenlig med den grundsyn som präglar den västerländska kulturen. Det finnsbakom allt detta ett gemensamt drag, nämligen de mångas känsla av att leva iett samhälle, vars utveckling de inte kan påverka, styrt av makter, ovUligaeUer oförmögna att lösa de problem som de många upplever som tvingande. Och, herr talman det villjag understryka dessa problem löses inte genom att göra samhället starkare.Utbyggnaden av den statliga förvaltningsapparaten har i praktiken visat sigvara ägnad att ytterligare understryka den enskilda människans känsla avensamhet och maktlöshet. Vi har nära en miljon arbetstagare i offentligtjänst, lika mänga som i den tUlverkande industrin. Staten upplevs erinradedirektor om i sin predikan i slottskapellet "som kall,opersonlig och i sina kontrollfunktioner okänsUg för de personligabehoven". Individen av fordrar inte bara trygghet. Den fordrarmedkänsla, delaktighet och vidgade möjUgheter att själv påverka sin miljö, sintUlvaro och sin framtid. Att inte enbart vara föremål för andras övervägandenoch andras beslut. Skillnaden mellan det auktoritära och det byråkratiskasamhället blir därmed inte stor. I båda fallen är det den individuellaerfarenheten, det individuella ansvaret och den enskildes frihet som skjutsundan. OUe har i sin senaste bok gjort gällande att en nyklasskUnad håller på att uppstå. Han skriver: "Så länge det bland destyrande fanns folk som personligen prövat livets svårigheter, svält,arbetslöshet, så länge var riskeninte så stor att klyftan meUan det nya samhäUets klasser skulle blioöverstiglig. Men dyker det i aUa länder upp inteUektuella, som redan igymnasiet upptäckt att de är övermänniskor och som har en obetvinglig lust attplanera i stort, tvinga människor att bo, där de inte vUl bo, men där de enligtderas uträkningar bör bo, tvinga dem att leva som de enligt deras principer börleva. Det är förfärligt hyggliga personer, men de märker inte att de häller påatt utvecklas till en sorts hygglighetstyranner. Om folk bara förstod sitteget bästa! Går det inte med lock så blir vi tvungna att ta tUl pock.Riksintresset framför aUt." EUer herr talman - för att gå tUl en OUe HedbergsytterUghet, , som uttryckt liknande tankar; "Vi levermestadels i en känsla av djupaste främlingskap och beroende inför en opersonlig,anonym samhällsmakt. Det är denna makt som vid vite tillhåller oss att fylla iobegripliga blanketter, som snäser av oss i telefon eller hänvisar oss till enarman överhetsperson, vilken i sin tur inte har kommit för dagen, har gått tUllunch eller har gått för dagen. Inget är klart, visst och enkelt i dennamaktens byråkratiska labyrint, inget utom övertygelsen om att det aUtid är vi,medborgarna som har fel. Var är makten? Makten är aUtid någon annanstans." Att citera skönlitterära alster kan sägas utgöra missbrukav den 350-hövdade kammarens tid. Men, ärade kolleger, känner ni inte igen er?Är inte beskrivningen riktig? Ger den inte en målande bild av hur alltför mångamänniskor upplever sin vardag ? Och denna de långa avståndens vardag finner vi inte bara iförhållandet mellan samhället och medborgarna. Den finns också mellan de storafackförbunden och dessas enskilda medlemmar och verkstadsklubbar, mellan densocialdemokratiska regeringens nya akademiskt utbUdade, nästan till maktenfödda experter och de djupa leden. Sådana avstånd överbryggas inte över nattengenom anknytning tUl statsrådsberedningen av en eUer annan företrädare för"rörelsen". Då socialdemokratin kritiserar den demokratiskaoppositionen och gör gäUande att den står främmande, för, som det brukar heta,"de arbetande massorna", kan detta lätt träffa dem själva. Ärstatsministern övertygad om att de arbetande individer som dessa massor bestårav känner den starka gemenskap med socialdemokratin som de gjorde en gång underrörelsens genombrottsår? Det är i den verkligheten som de vilda strejkerna har singrogrund dessa brott mot vedertagna regler om att ingångna avtal skaU hållas.Men bakorh strejkerna Ugger det är min övertygelse - även materiellabevekelsegi'under. Många anser inte att den behåUna ersättningen för gjordaarbetsinsatser är tiUräcklig, minst av aUt i de-fall då de uppfattas sommonotona och meningslösa. Jäktet, hetsen och sUtet för brödfödan ges icketillräckUg kompensation i med fortgående prisstegringar och ständigtstigande skatter. Man jämför med grannen, man jämför med andra grupper, som isin tur jämför med andra. Och jämförelserna tycks alltid utfalla tUl nackdelför den som jämför. Då jämlikhetssträvanden blir jämförelsesträvan slår jämlikhetspolitikensUnt. Och för att på nytt citera för "de små gruppernasom inte har majoritet för sina jämlikhetssträvanden blir det verkligenbekymmersamt". I årets, Uksom i tidigare års finansplaner,manar finansministern intresseorganisationerna tiU återhållsamhet. Han vädjartUl de olika gruppernas samhällsansvar. Den inbördes bevakningen ochsträvandena från olika gruppers sida att kompensera sig för icke bara arbetetspåfrestningar utan också fördyringar och skattehöjningar leder oss in i engiftcirkel, där vi aUa mäste bära bördan av en samhällsekonomi iobalans. Det är lätt att mana tUl återhållsamhet. Men det voreobestridligen ännu lättare att göra det, om vederbörande själv bidragit tiU attundanröja själva motiven för de krav som reses. Det låter sig inte göra meduttalanden i en valrörelse om "värt lands starka ekonomi" eller medlöften om skattesänkningar som skaU göra tUlvaron ljusare för två tredjedelarav det svenska folket. Flertalet medborgare kan räkna, herr statsminister. Ochdet är verkligen inte svårbegripUgt att enskUda arbetstagare ochfamiljeförsörjare, som pressar sin arbetsförmåga, vUl fä något utbyte för nyainsatser. De vUl inte acceptera en sänkt reell standard. Vi är alla medvetna om de anspråk som ställs på samhäUet.I växande omfattning. Men de arbetande människorna tycker ändå inte, att det ärrimligt att de ovanpå en mervärdeskatt av skall ha enkommunalskatt av nära och en direkt statsskatt som ger sådanamarginaleffekter att inkomsttagarna redan i 30 000-kronorsklassen får avståbetydligt mera än hälften av varje nyförvärvad tusenlapp och dessutom iförekommande faU ocksä får räkna med att få minskade bostadstUlägg och höjdadaghemsavgifter. Att i vissa fall inte få ett enda öre kvar av lönen för gjordamerprestationer anser de vara oacceptabelt. Och hur tror regeringen atthemmakvinnorna i de familjer där hustrun, pä grund av barnpassning eller lägetpå arbetsmarknaden, icke kan fä arbete utanför hemmet upplever en s. k.skattereform som ger famUjen mindre att leva för än den hade tidigare? Detsocialdemokratiska skattesystemet kan inte få utgöra sista ordet. Desskonsekvenser är redan orimliga för ett växande antal arbetstagare. Och de blirännu orimligare. Systemet har dessutom klart negativa samhäUsekonomiskakonsekvenser. I finansplanen apostroferas med rätta de problem someffektivitetssträvandena orsakar den äldre och handikappade arbetskraften. Detär framför allt de äldre arbetstagarna de som mer än andra bidragit till attskapa dagens välstånd som får bära bördan av omstäUningsätgärderna inäringsUvet, av de strukturförändringar som utgör den ena sidan av våranpassiung efter konkurrensförhåUandena på världsmarknaden. Man kan diskuteraom inte utveckUngen gått aUtför snabbt i vårt land. Jag hör tiU dem som görgällande att vi med en annan näringspolitik och enannan kreditpoUtik inte skulle ha behövt slå ut företag i den omfattning som nuvarit faUet och därmed inte behövt skapa de svårigheter som framför aUt drabbatden äldre arbetskraften. Då man diskuterar hur den äldre arbetskraftens problemskaU lösas, riktar man framför aUt in sig på de efterföljande åtgärderna. Detsatsas mindre på de förebyggande. Att enskUda företag för att överleva och iden allmänna kostnadsjakten kan vara mindre benägna att anstäUa äldrearbetskraft som har svårt att följa arbetsrytmen må inte förtänkas dem. Denkritik som man skuUe kunna rikta mot dem drabbar i hög grad även arbetskamratervid det löpande bandet och i ackordslaget, som är angelägna om att mindreeffektiva kamrater inte bidrar tUl att tunna ut innehäUet i lönekuverten.Parterna på arbetsmarknaden borde ha anledning att fundera över om intelönesystemets uppbyggnad kan vara en av orsakerna tUl dessa problem deproblem som vi alla är så medvetna om. MUjön på arbetsplatsen, hetsen och stressen vid detlöpande bandet, slamret och den alltför ofta förekommande otrivseln drabbarinte bara denna arbetskraft. Arbetsskyddsfrågorna och arbetsmiljöfrågorna hargenerell ;»Utighet. Företag och samhäUe måste satsa mera på dessa problem.Paradoxalt nog skulle problemen kunna sägas vara en effektivitetsfråga,eftersom lösningen kanske utgör en förutsättrung för att vi kan drakvaUficerad arbetskraft till den svenska industrin. Kostnaderna för bättrearbetarskydd och en mer positiv arbetsmiljö måste självfaUet bäras av företagenoch drabbar därmed indirekt hela folkhushåUet. I den internationeUakonkurrensens integrerade värld har vi svårt att skUja ut oss från detgenerella mönstret, om inte våra företags lönsamhet och produktivit är så stor,att den medger i motsvarande män högre satsningar hos oss. Men vi kommer ändåinte ifrån det internationaUa beroendet. Hela finansplanen avspeglar detta ochden utomordentligt begränsade nationeUa handlingsfrihet som vi har. Vikommer inte ur ekorr-hjulet. Så länge strävanden efter högre materielltvälstånd karakteriserar utvecklingen ute i världen och den är som bekant inteminst framträdande i de utvecklingsländer som ännu har längt, långt kvar tUlvår nivå - så länge kan vi inte göra det så enkelt för oss som somligabUdstormare tror, nämligen att lösa dessa mUjöproblem genom att avsaktautvecklingstakten. Det borde vara ett gemensamt intresse för stat ochnäringsliv att sprida information om att lönsamma företag har störreförutsättrungar att själva angripa arbetsplatsens miljö- och trivselproblem änföretag, pressade av kostnader och pålagor, och att bättre resultat i regel nåsgenom stöd, uppmuntran och stimulans än genom skatter och avgifter som måstetas ut för att finansiera av myndigheterna i efterhand vidtagna åtgärder. De problem som vi brottas med uppe i vårtfredliga hörn är trots aUt små i förhållande tiU allt det elände som projicieraspå världsscenens rundhorisont. Det är därför förklarligt att många av dem sominte finner mening i den vardagUga tillvaron här uppe riktar intresse ochkänsloengagemang mot internationella frågor, i första hand sådana som inte rörvårt eget land och som kan anknytas tUl som det brukar heta istatsrrUnisterns förskönande omskrivningar "nationeUa och socialabe:frielserörelser". Den identifiering med revolutionsrörelserna ute ivärlden som en stor del av den unga generationen ägnar sig åt kan aUtsåsägas utgöra ett alibi för bristande utrymme för liknande samhäUs-förändrandeinsatser inom det egna välfärdslandets gränser. Generellt betecknande för grundsynen på detinternationella skeendet är bristen på balans och bristen på insUct om somtalman uttryckte det vårt eget lands "begränsade roll iinternationella sammanhang". Vad som dessutom framstår som särskiltanmärkningsvärt är att just de grupper, som är beredda att mycket långt tänjaden internaticpnella solidariteten, hör till dem som har minst förståelse fördet internationellasamarbete som utgör målsättningen för vår egen kontinent och för . Deförstår eller vill inte acceptera det grundläggande motivet för det europeiskasamarbetet, nämligen att i första hand förebygga väpnade konflikter meUanVästeuropas stater och i andra hand stärka ekonomi för att intebara höja folkens och de enskUda människornas välstånd utan också därmedförebygga miUtära konfUkter med omvärld. Fred, ekonomisk och socialutveckling är mottot för EEC-samarbetet, det samarbete som dessa demonstranterdemonstrerar mot runt om i landet under åberopande av den internationellamarxismens krav pä intemationeU förståelse. Den svenska EEC-de-batten harkommit att präglas av okunnighet, av förutfattade meningar och av, skall vikalla det, politisk vidskepelse. Europadebatten råkade på något sätt på snedefter 1961 och under den debatt som dä fördes, prägladav svensk självtiUräcklighet och svenskt högmod. Det var verkligen inte baraneutralitetspolitiska motiv som dikterade det uttalandet och en del liknandeuttalanden. , herr talman, är grundsynen en annan inom regeringspartietoch inom svensk fackföreningsrörelse. Det noterar jag med mycket stortUlfredsstäUelse. Remiiuscenserna frän har dock haftnegativa konsekvenser för opinionsbildningen. De har bl. a. fördröjt deninformationsverksamhet som borde ha varit naturlig med hänsyn tUl rent svenskaintressen. De politiska partierna har, liksom fackföreningsrörelsen ochnäringslivets organisationer, ett ansvar för att sprida kunskap och att brytaner det motstånd som har sin rot bl. a. i rester av främlingsfientlighet och iöverskattning av vår egen förmäga att bygga vär framtid utan hänsyn tUlomvärlden. Men störst är regeringens ansvar. Gör den verkligen vad på denankommer för att med alla medel upplysa om vad som händer om imotsats tUl , och inte kommer med i gemenskapen? Närkommer regeringen exempelvis att redovisa aUt det material som redan nu finnsoch som belyser konsekvenserna för det svenska näringslivet och därmed förallas vär ekonomi i en sädan här situation? Varför har icke detta materialredan offentUggjorts? Årets finansplan präglas verkligen inte av någonvUjeinriktning i Europafrågan. Och för Europaländerna är samarbetsvilja ettnära nog avgörande begrepp. Vi skall inte tro, att inte det mesta av vad somskrivs och sägs här uppe om vårt bristande intresse för vidarebefordrasoch noteras i de länder som vi sedan i skall övertyga om detberättigade i våra önskemål. EEC är inte någon de rike männens klubb, inte en samlingkapitaliststater, sammansvetsade av ett gemensamt intresse att suga utomvärlden. Även om inte är Uka stark som densvenska, är inom EEC:s arbetarrörelse enigheten om samarbetets betydelsefullständig. I möter man mycket sällan en argumentation av det slagsom de svenska kommunisterna bedriver, väl synkroniserad med den sovjetryskapressens mer eller mindre hotfulla anklagelser för NATO-samarbete. Inte mindre än 18 afrikanska stater är associerademed EEC och får därigenom utvecklingshjälp och ett underlättat handelsutbyte.Tanzania, och håller på att associeras. 3 protokoll 1971. och harspecieUa överenskommelser. och är associerade, även om detgrekiska associationsavtalet av kända skäl tUls vidare har lagts pä is.Medlemskaps-förhandlingar pågår som vi vet med , , ochNorge. Med , , och har några förhandlingar ännuicke igångsatts. Det är bara sonderingar som pågår. Genom det sätt på vilketregeringen har handlagt anslutningsfrågan har tUls vidare uteslutitsfrån det förhandlingsförfarande som omsluter våra två nordiskagrannländer. VUka konsekvenser det kan få, är det naturUgtvis för tidigt attavge något bestämt omdöme om. Det finns, herr talman det vill jag särskilt framhåUa icke någon aiUedning att bråka om innehåUet i den svenska ansökningen.Den "öppna" framställningen är ett faktum, som vi alla får böja ossför. Vi bör nu ha ett gemensamt intresse att skapa så gynnsamma förutsättningarsom möjligt inom svensk opinion och nere i för den form av anslutningsom bäst tUlgodoser svenska och europeiska intressen. det vUljag gärna erkänna alltjämnt den meningen att medlemskap med neutralitetsförbehåll utgör den lämpligaste anslutningsformen för oss och för vår reella suverärutet, det viU jag säga på förekommen anledning. Världsbilden är Uka mörk som . Det ärett totalomdöme som tyvärr står sig, även om skuggor och dagrar växlar.Sydostasien, , , , över alltmarkeras världskartan av oroshärdar eUer öppna konflikter. Men dennya västtyska östpolitiken, har den inte kan man fråga sig