prot · FU0934 · 1971-12-31 00:00:00 — anserman i stäUet att de problem som finns och som uppstår skaU lösas genomutveckling av det kapitaUstiska samhäUet och genom samverkan mellan staten ochkapitalet. Denna huvudinriktning av politiken fär sedan bestämma derekommendationer som görs såväl i finansplanen som av finansutskottet.Utskottet framhåller t. ex. risken för en konjunkturnedgång. Detta fär sedan utgöraett argument för att ge industrin ytterUgare ökat utrymme för investeringar.Finansplanen förutser en volymökning för konsumtionen med 3 procent.Men de privata investeringama väntas öka och inom industrin . Om dessa tendenser säger utskottet att det råder "utbreddenighet". Att söka stimulera konjunkturen genom att ge industrin merpengar och pressa konsumtion och löner är enligt vår mening fel. Det är igrunden en konservativ konjunkturpoUtik av modell president . Desseffektivitet är också tvivelaktig. Att industriföretagen får mer pengar betyderinte att de nödvändigtvis vUl investera vid vikande konjunktur. Och omindustrin verkUgen investerar, får den svårigheter att göra investeringarnabärande, om inte konsumtionen tUlåts växa. Om man viU stimulera konjunkturenmåste det vara en felaktig linje att håUa konsumtionen starkt tiUbaka. Det måste ocksä kritiseras att de privatkapitaUstiskaföretagen genom det föreslagna investeringsavdraget och andra åtgärder uppmuntrasatt öka sina inköp av maskiner och andra inventarier, oavsett av vilket slag de är,oavsett för vUket syfte de skaU användas, och att löntagarna tvingas medverkatiU finansieringen med skattepengar. I finansplanen saknas en tUlfredsställandediskussion av de långsiktiga mål som mäste ställas för den ekononuska poUtikenoch vUka inte kan formuleras i kapitaUstiska lönsamhetstermer. I debatten tog jag upp den starka kritikmot långtidsutredningen som kommit inte bara från vänster utan också frånkretsar inom det socialdemokratiska partiet. Denna kritik har senare utvecklatsi skriften Sociala mäl i samhäUsplaneringen. Vad den går ut på är att det ärbäde meningslöst och farligt att bara använda bruttonationalprodukten sommätare på utvecklingen. Det avgörande måste vara att komma fram tiU en politiskplanering som utgår från välfärds- och jämlikhetskriterier. Jag vUl upprepa defrågor jag då stäUde tUl regeringen men inte fick något svar på och hoppas attsvaret ges : Är det inte, herr finansminister, hög tid att ställamålsättningen för samhällspoUtiken pä ett vidare sätt? ViU regeringen som enförsta åtgärd ta initiativ för att frarrUägga en annan typ avlångtidsutredning, som utgår just från dessa vidare målsättningar? Det mäste vara fel att exportindustrins behov ständigtanvänds som tUlhygge för att ge industrin mer pengar på lönarbetarnasbekostnad. Enligt det material som finansutskottet redovisar har en klarförbättring inträtt när det gäUer betalningsbalansen. Valutareserven ökadeunder 1970 med efter att ha minskat med ca året förut. De tidigare noterade underskotten har snarareberott på lagerspekulation och penningöverföringar än på svag exportutveckling.Under förra året tUläts sålunda en spekulativ uppbyggnad av företagens lagermed , i betydande utsträckning genom import. Det löser inga utländska betalningsproblem att gestorföretagen ytterligare fördelar och höjda profiter. Om man skaU diskuteraproduktiviteten inom olika näringsgrenar är det enligt vår mening viktigareatt ta itu med hemmamarknadsindustrins och de övriga skyddade områdenasförhållanden än med exportindustrins, såsom också påpekas s. k.EFO-rapport. Ätt ordna meningsfylld sysselsättning för aUa dem som ärarbetslösa eller bara delvis sysselsatta är det bästa sättet att också lösa delångsiktiga betalningsbalansproblemen. Men det kräver att man också går övertUl en annan regionalpolitik än den som hittUls förts. En decentraUsering ärnödvändig som säkrar full och effektiv sysselsättiung i aUa län och därmedstoppar avfolkningen. Det framgår av vad jag sagt i det föregående attvänsterpartiet kommunisterna inte kan ansluta sig tiU den enighet ihuvudprincipema för den ekonomiska politiken som uppges råda meUan de övrigapartierna. De som i sin vardag tvingas uppleva stigande levnadskostnader ochökad utsugning i arbetet, alla lågavlönade, alla arbetslösa ochundersysselsatta, aUa offer för koncentrationspolitiken bland dem förväntaroch kräver man något helt annat än ökat spelrum för kapitalets intressen. Därkräver man i stäUet kamp mot profit- och spekulationsintressena. Där StäUerman rättmätiga fordringar på rejäla lönelyft. Där kräver man att de ökade klasskiUnaderna äntUgen skall effektivt bekämpasoch att en utjämning skaU komma tUl stånd mellan lönarbete och kapital såvälsom mellan det stora flertalet löneanstäUda och de högt avlönade. Dessadagskrav från folkets stora flertal är också kommunisternas krav i debatten omfinansplanen. Vad gäUer yrkandena från finansutskottetrespektive reservanternas krav under oUka punkter delar vi utskottets meningvad beträffar avslag på motionerna 562, 565 och 566 från de borgerUga partierna.Vi kommer alltså att rösta mot reservationen på punkterna 1 t. o. m. Vadgäller punkten 5, som behandlar de allmänna riktlinjerna för den ekonomiskapolitiken och för statsregleringen, kan vi inte biträda vare sig utskottetseUer reservanternas mening. Vi anser att utskottets uttalande på denna punkt istället bort ha följande lydelse texten kommer senare att utdelas tUlkammarens ledamöter: "Det är en utpräglat kapitalistisk budget somframlägges i finansplanen. Som avgörande målsättningar ställs dels att ökaexporten på bekostnad av förbrukningen inom landet, dels att öka industrinsinvesteringar. De kapitalistiska företagens konkurrensförmåga skaU ytterligarestärkas. Arbetskraft och kapital skall styras över tUl industrin och såväl denoffentUga sektorn som bostadsbyggandet anpassas med hänsyn härtiU. Denna politik motiveras med nödvändigheten att förbättrabytesbalansen gentemot utlandet. Utskottet redovisar emellertid i delföregående material som klargör att en betydande omsvängning i den svenskaekononuska utvecklingen inträffat under loppet av 1970. Omslaget ihandelsbalansen var starkare än som anges i finansplan och preUrrUnärnationalbudgel. Valutareserven ökade med närmare 400 miljonerkronor. Det måste vara fel att exportindustrins behov används somtUlhygge för att ge industriföretagen mer pengar på lönarbetarnas bekostnad. Detidigare noterade underskotten i betalningsbalansen har för övrigt snarareberott pä lagerspekulation och penningöverföringar än på svag exportutveckling.Hemmamarknadsnäringamas produktivitetsproblem är större änexportindustrins. För en lösning av de långsiktiga betalningsbalansproblemenär det avgörande en mobilisering av aUa dem som är arbetslösa eller baradelvis sysselsatta, vUket också förutsätter en ny regionalpoUtik för full ocheffektiv sysselsättning i aUa län. Att söka stimulera konjunkturen genom att ge industrin merpengar och pressa konsumtion och löner är en konservativ och felaktig politik.Investeringar kan icke göras bärande om inte konsumtionen tUläts växa. Om manviU stimulera konjunkturen måste det aUtså vara en oriktig linje att hällakonsumtionen starkt tiUbaka. Det mäste ocksä starkt kritiseras att deprivatkapitaUstiska företagen genom det föreslagna Uivesteringsavdraget ochandra åtgärder uppmuntras att öka sina inköp av maskiner och andrainventarier, likgUtigt av vUket slag, UkgUtigt för vUket syfte. I finansplanensaknas en tiUfredsställande diskussion av de långsiktiga mål som måste stäUasför poUtiken och vilka icke kan formuleras i kapitaUstiska lönsamhetstermer. Den poUtik som tecknas i finansplanen kommer attytterUgare öka storfinansens profiter och maktstäUning. 2* protokoU 1971. inkomsteroch förmögenheter kommer att bli ännu större. Förmaningar riktas tUl löntagarnaatt begränsa sina löneanspråk i en period av stark prisuppgång ochproduktivitetsökning, men ingen kritik riktas mot kapitalet som vetat att välkompensera sig genom prishöjningar och spekulation. Påståendena i finansplanenatt satsningen på expansion av de kapitalistiska företagen skulle förbättraarbetsmiljön och hjälpa avflytt-ningslänen är icke häUbara. AU erfarenhet sägeratt den kapitaUstiska utvecklingsvägen innebär ökad hets och stress i arbetetsamt fortsatt koncentration av kapital och befolkning. Vad som krävs är i stäUet en verklig planering vUken såsommälsättning har människornas välfärd. De arbetande människorna mäste ställas icentrum för politiken, inte de kapitaUstiska företagen och deras profiter. långtidsutredning mäste utarbetas från klara välfärds- ochfördelningsmässiga utgångspunkter. Den ekonomiska politiken och finansplanernamåste underordnas dessa långsiktiga politiska mål. Detta förutsätter kamp motprofit- och spekulationsintressen. Det förutsätter ett tiUgodoseende av rättmätigafordringar pä rejäla lönelyft pä profiternas bekostnad. Det förutsätter att deökade klasskUlnaderna äntligen skall effektivt bekämpas och att en utjämningskall komma tUl stånd såväl mellan lönarbetare och kapitaUster som mellan detstora flertalet löneanstäUda och de högt avlönade." Jag yrkar att , i anledning av vadsom förordats i statsrådsprotokollet och med avslag på motionerna 562 och 565,som sin mening ger Kungl. Maj;t tUl känna vad jag här i det föregående anförtbeträffande de aUmänna riktUnjerna för den ekonomiska poUtiken och förstatsregleringen. HerrEKSTRÖM (s); Jag skall aUra först ta upp några av desynpunkter som de fyra föregående talarna har anfört. menade sig kunna konstatera alt detförelåg enighet mellan socialdemokraterna i finansutskottet och de borgerUgareservanterna. Ja, det föreligger enighet, , så längt som närdet gäller de mäl vilka är uppställda i finansplanen , nämligen att viskall försöka åstadkomma balans i utrikesbetalningarna, full sysselsättning,rimlig prisstabiUtet i vaqe fall sä att inte priserna kommer att öka snabbareän i utlandet jämnare inkomstfördelning och ekonomisk tiUväxt. När vi bedömer finansplanen föreUgger aUtså den enigheten.Men kommer också in på långsiktiga mål, och då torde herrHermansson veta lika bra som jag att enigheten inte är särskUt stor dettaborde ändå ha fått klart för sig när han lyssnade tUl herrBurenstam . Och nog mäste vi socialdemokrater i finansutskottet ställaoss ganska frågande inför hur det lyckades borgerligheten att skriva sig sammantUl en gemensam reservation, när vi hört hur argumenten successivt har trappatsupp. började med ett, som jag tycker, moderatanförande. Jag använder dä ordet moderat i dess egentliga bemärkelse och inte iden mening som vi numera partipolitiskt lägger in i begreppet. herrtalman, strax återkomma tUl vad senare sade, inte minst beträffandearbetsmarknadspolitiken som jag vel att har god kännedom om iegenskap av ledamot av arbetsmarknadsverkets styrelse men där jag tyckte attherr anförde ganska överraskande synpunkter. Men sedan har underdebatten här argumenten trappats upp. stäUde en mycket lång frågatUl mig som slutligen konkretiserades tUl följande; Hur länge tänker socialdemokraternafortsätta att sitta vid ringside och låta vissa andra utdela den ena smockanefter den andra mot den privata företagsamheten? Ja, jag skulle kunna göra det lätt för mig och säga, attherr har väl också, inom det parti han tUlhör, sädana som stär honom näraoch som utdelar smockor. Jag skall emeUertid inte göra det så enkelt för migutan vUl endast påpeka att ju har instämt i alt den föreliggandefinansplanen i allra högsta grad visar var regeringen står då det är fråga omatt förbättra förhållandena för näringslivet . Detgäller att åstadkomma förbättringar för exportindustrin men även för vårhemmamarknadsindustri, som ju möter hård konkurrens. Och inte ställer sig det parti som jag företräder iskymundan på något sätt. kommer ute i landet att håUas 24debatter, där den ekonomiska politiken skaU tas upp. Jag föreställer mig attskiljaktigheterna då sannerligen kommer att framträda och att partiels politikdär presenteras pä ett sådant sätt att inte behöver vara orolig. JagvUl ocksä det är för övrigt ofta vi socialdemokrater måste göra det påminnaom vad som står i det program som vi arbetar efter. Där talas om att viständigt prövar oUka fornier för ägande, för företagande och för nyskapande,och vi gör det med utgångspunkt i vad som bäst tjänar materielltframåtskridande och mänskUg välfärd. Detta har vi upprepat mänga gånger, ochjag har känt mig tvungen att inledningsvis göra det även i dagens debatt. Jag sade att debatten successivt har trappats upp. Om enåhörare från ett annat land, med inte särskUt ingäende kunskaper om ,skulle ha lyssnat pä mäste väl vederbörande ha fått denuppfattningen att debatten förs i ett land som befinner sig på yttersta kantenav den ekonomiska minens brant. Del tUlkommer inte mig att värderaoppositionens taktik, men jag måste ställa frågan; Kan det verkligen gagnalandet, kan det verkligen gagna moderata samlingspartiet att man gör sigskyldig tUl sådana här överdrifter? Vi skall komma ihåg att vi i detta land haren mycket långt driven decentralisering när det gäUer planering ochbeslutsfattande. Vi har kommunerna som måsle klara stora delar av sin ekonorrUinom ramen för den skatt de utdebiterar. Vi har företagen, som inom ramen förlagstiftningen och den ekonomiska politiken har att självständigt besluta omsina investeringar och sin produktionsimiktning. När det gäller arbetsmarknadenhar det vidare i varje fall hittUls varit så - och vi håller styvt på att detär en grundprincip att avtalsparterna äger alt beslämma priserna påarbetskraften. Även hushällen får själva inom ramen för sina disponiblainkomster besluta om sparandets och konsumtionens storlek och inriktning. Det finnsskäl att erinra om detta. Mittenpartierna har nämligen i sin motionuppehäUit sig vid vad som hände 1970. Man har där skrivit att finansministernhar utlovat att industriinvesteringarna skall stiga . Dettablottar verkligen intressanta motsägelser i partiernas förkunnelser. Om man ien finansplan i samband med statsverkspropositionen, pä grandval avverkställda prognoser, som i sin tur baseras pä material infordrat frännäringsUvet, haft anledning räkna med en investeringsökning pä , säpåstår miltenpartierna att den ökningen har utlovats av finansrrunistern. Jagupprepar vad jag sade tidigare om det decentraUserade beslutsfattandet i värtland. Inte ens i en totaUtär stat, där man kan styra utveckUngen på ett heltannat sätt, finns sädana möjligheter. Mittenpartierna ställer i det avseendetkrav pä statsmakterna som inte rimmar särskUt bra med deras politiska förkunnelsei övrigt, vUken som bekant går ut på ett ytterligare decentraUserat samhällemed mindre inflytande för regeringen och för de centrala ämbetsverken. Den finansplan vi har framför oss är ett dokument som vihoppas får avsevärd betydelse under den fortsatta behandlingen här i riksdagen.På en punkt tror jag också att vad som i detta sammanhang sägs kan fä ettbestående värde pä , nämligen det som säges i en av de sistameningarna i utskottets betänkande. Där framhålles det att självenligt utskottets förslag och jag tror skall svara för ensamlad samhällsekonomisk bedömning och vid början ta på sig ettsamlat ansvar för arbetet med statsregleringen. Mot bakgrunden av dagensekonomiska läge skriver utskottet i den mening jag här åsyftar på följandesätt; "Detta inskärper nödvändigheten av att utgiftsprövningsker under beaktande av behovet av en stram finanspolitik och mot bakgrunden avde krav på den ekonomiska politiken, som ett återställande av utrikesbalansenställer." Det är en maning tiU ett sammanhåUet budgetarbete iriksdagen, en maning som inte är mindre angelägen nu när består sigmed långt fler utskott som avger betänkanden i utgiftsfrågor än vad faUet var iden gamla . Då är det viktigare än någonsin att den ekonomiska ram somvid början dras upp för utgiftsgranskningen också häller vid enslutgUtig bedömning när riksstaten är klar. Utskottet slutar sin skrivning medföljande ord: "Om det Ukväl vid en samlad bedömning av riksdagensbehandling av riksstatsförslaget visar sig att besluten innebär en försvagningav finanspolitiken, som inte är ett övervägt led i en samhällsekonomiskavvägning, mäste detta enligt utskottet föranleda kompenserande åtgärder, somvidmakthåller stramheten i statsbudgeten." Det torde finnas anledning för finansutskottet ochriksdagen att återkomma tUl en sådan summering när riksdagssessionen nalkassitt slut. Jag ser det som finansutskottets viktigaste uppgift att så sker.Uppenbarligen ser man saken på samma sätt i andra partier, eftersomman i finansutskottet har placerat in personer ur sina partipresidier ellerpersoner som på annat sätt står partUedningarna nära. Jag är myckettUlfredsstäUd med att ulskottet har kunnat enas kring denna målsättning; på denpunkten finns det icke några reservationer. Jag sade tidigare att jag är förvånad över attoppositionspartierna har kunnat enas om en gemensam reservation. Denförvåningen har ökat när jag harlyssnat pä debatten. Det var ganska svårt för utskottsmajoriteten att få vetavar oppositionen stod och vad den ville. Det är inte särskUt mycket lättare attkonstatera detta när man läser finansutskottets betänkande. I egenskap avordförande i utskottet och, jag tror jag kan säga, som talesman för desocialdemokratiska ledamöterna i utskottet, vUl jag framhålla alt det inte ärvi som har gjort att betänkandet bUvit ett ganska svårt aktstycke att ta delav, I vissa fall har reservanterna tagit upp och tiUstyrktmotionskrav där man visar en påfallande enighet och detta även när det gäUermotionskrav framförda av moderater. På en del väsentUga punkter tycker jag migkunna spåra att det är moderata samlingspartiet som har hålUt i pennan ellerhaft fingrarna på skrivmaskinstangentema. Det är förvånansvärt attmitlenparlierna har kunna följa med i de svängarna. Den sakskillnad i principiellt hänseende som gär attutläsa är väl att de borgerliga partierna är beredda att nu fylla ut medgenereUa ätgärder vad man betecknar som ett existerande realekonomiskt utrymme,medan utskottsmajoriteten menar att generella stimiUansätgärder bör undvikastUl dess att det finns klara indikationer om att det verkUgen föreUgger ettrealekonomiskt utrymme för en expansion och det står klart att det utrymmetinte är tUlfäUigt. Vi tycker vi har goda skäl att på denna punkt stödjafinansplanens uppfattning. Den bygger ju på förutsättningen att en uppgång iden internationeUa konjunkturen kan komma pä höstkanten och att vi därför intebör långsiktigt inteckna det utrymme som eventuellt kan uppkomma under enperiod däremellan. Denna bedömning av den internationeUa konjunkturen deladesav mittenmotionärerna när de presenterade sin motion för en månad sedan. Därpåtalades särskUt den splittrade konjunkturbUden, den goda ordersituationenför svenskt näringsliv och verkningarna i av den förväntade uppgången avden nordamerikanska konjunkturen. Men det verkar som om motionärerna intevågade ta ansvaret för att i praktisk politik fullfölja denna bedömning. Detvore verkligen trist om motionärerna åter skulle faUa i fäUan att förordaåtgärder som inte sä lätt skuUe kunna avvecklas om den utifrån kommandestimulansen slår starkt på vår inhemska efterfrågan. Nog är det klokt att spara åtgärder av typen frisläppningav medel i investeringsfonderna tUl en situation då vi verkligen har stortbehov av stimulansåtgärder. Vad skall vi annars ta tUl omkonjunkturutvecklingen skuUe ta en vändning som vi nu inte väntar? Det är dåUgkonjunkturberedskap att ta tiU de medel vi mödosamt byggt upp för attha tUl hands i sådana lägen. Enligt utskottsmajoriteten hör frisläppning avinvesteringsfonderna hit. Det vore intressant att få föra ett resonemang med herrFäUdin när det gäller investeringsfonderna. I de faU där man haft ett genereUtfrisläpp av mvestermgsfonder - det har vi haft 1958-1959, 1962-1963 och1967-1968 - kan man tydligt och klart konstatera att inte var det de landsändardär och jag hör hemma som särskUt gynnades av del generellafrisläppet. Det är Utet oklart vad man i motionerna menar på dennapunkt; man talar om ett genereUt frisläpp, och man talar också om ett ökatfrisläpp. Vi färförmoda att det är följdmotionens formulering som är det riktiga i detta faU. Det finns skäl att ytterligare något dröja vid denskUdring av är 1970 som motionärerna gör. Man säger i mittenmotionen att ochfolkpartiet erbjöd regeringen att stödja en stramare finanspolitik. Man klagarsamtidigt över att finansministern underlåtit att sammankaUa en stabUise-ringspolitiskkonferens. hade ju rruttenpartierna verkUgen aUa möjligheter att undervårriksdagen föra fram sådana förslag tUl skattehöjningar som man rimligensyftar på. Några sådana förslag kom inte. Vad man nu åberopar tycker jag därförinte kan betecknas som annat än munväder. Några faktiska förslag räckte modetinte tUl. Och pä vad sätt sådana förslag, om de hade kommit, skulle ha skapaten gynnsammare utgångspunkt för avtalsrörelsen än den vi nu har är svårt attförstå. Motsatsen torde vara faUet, särskUt om man har den inställning sommoderaterna gav uttryck för i sin motion 562 och som fått en viss återklang ireservationen, närrdigen att höjda skatter är otjänliga när det gäller attbegränsa konsumenternas efterfrågan. Den enda effekten av en momshöjning undervåren skulle ha blivit ökade anspråk vid avtalsförhandlingarna. Det väsentUgai bUden hade varit att företagen, pä grund av sin expansionsvUja, under våren1970 haft så ansväUda orderböcker och orsakat en sädan överefterfrågan på arbetskraft,att det hade slagit ut i en betydande löneglidning. Det är klart att enkreditåtstramning då hade varit nödvändig för att begränsa ansträngningarna avsamhäUsresurserna. Det är ju inte möjligt att aUa företag realiserarambitiösa utbyggnadsplaner som växer fram under intryck av en intensiv exportkonjunktur. har den intemationeUa konjunkturen mattats, och detfinns, som vi bedömer det, utrymme för en betydande ökning av industrinsinvesteringar. Kreditpolitiken har successivt mjukats upp. ankommerdet på företagen att på grundval av en långsiktig bedömning utnyttja tUlfäUetatt investera. Det finns ingen möjlighet att klara samhällsekonomin om inteindustrin och näringsUvet i dess helhet för t. ex. bostadsbyggandet har detgällt lär sig att ta tiU vara de tUlfällen då resursema är mindrehårt ansträngda av konjunkturtryck utifrån och då bygger ut sin kapacitet, såatt denna står färdig vid nästa uppgångsperiod. Inte minst den starka exportkonjunkturen 1969/70 visar attsvensk industri står konkurrensmässigt stark på den internationella marknadenoch därför har råd att planera långsiktigt. Det är bl. a. därför som vi har sågenerösa avskrivningsregler i detta land. I utskottsbetänkandet har vi också betonat det starka sambandsom finns mellan en utbyggnad av exportindustrin, respektive denimportkon-kurrerande industrin, och andra slag av investeringar. Vi menar bl.a. att industriexpansion på en ort inte kan komma tUl stånd utan attbostadsförsörjningen ordnas pä ett tUlfredsställande sätt och att denoffentliga sektorns utbyggnad, särskUt på vissa områden, är av strategiskbetydelse för att industriutbyggnad skall kunna komma tUl stånd. Vi pekarsärskilt på regionalpoUtiken och arbetsmarknadspolitiken, men det gällerförstås näringspolitiken i dess helhet. JagvUl i detta sammanhang, med anledning av några siffror som reservanterna hartagit fram, påpeka att antalet personer i arbetsmarknadsutbUdning ökat mycketkraftigt just under högkonjunkturen det fann synnerUgenanmärkningsvärt. Inte minst gäller denna ökning antalet kvinnor. började 44 600 personer arbetsmarknadsutbildning, och av dem var5 kvinnor. Av dessa kvinnor hade inte ridigare eUer pålänge haft förvärvsarbete. En sådan expansion är inte uttryck för en kärvarbetsmarknad utan för en arbetsmarknad på vUken kvinnorna verkligen har lättatt få arbete. Det är klart att det nya skattesystemet och diskussionen kringdetta sannolikt spelar en roll. Lika klart är att kommunala insatser förbarntUlsynen är en av grandvalarna för en sådan expansion.