prot · FU098 · 1971-12-31 00:00:00 — lett tUlen avspänning i , som måste få betydelsefulla konsekvenser för världsfreden? Detta görs gällande i trontalet och jag tror att det ocksä är en allmän uppfattning i . Det är sant att det västtysk-sovjetiska augustiavtalet harlett tUl att den tidigare sovjetiska trumelden mot upphört och attavspänning nåtts även genom överläggningarna meUan och . Menförhandlingarna om om tUlfarten tUl staden, om förbindelsierna mellanmänniskorna i de två stadshalvorna och om BerUns status som del av har varit resultatlösa. Vid inte mindre än ett dussin sammanträden under detgångna året har de fyra stormakterna sökt nä en lösning utan resultat trotsatt en uppmjukning i Berlinfrågan uttryckUgen gjorts tUl förutsättning förvästtysk ratificering av och avtalet med . Det finns som bekant kritiska utrikespolitiska bedömaresom gör gällande att avspänningen ute i endast är skenbar, att den ärett uttryck för en ny taktik från sida, påverkad av detideologiska och militära hotet från , de svårlösta ekonomiska problem somöstblockets stater brottas med och vUka helt enkelt tvingat fram behov avekonomiskt samarbete med västsidan. Bakom dessa avspänningsåtgärder skullealltså ligga målmedvetna strävanden från östsidan att isolera ,att minska NATO-sammanhåll-ningen, att ge större rörelsefrihet påandra fronter; man har därvid pekat särskUt på uppladdningen i ochden sovjetiska uppbyggnaden av nya baser kring . Globalt sett, menar man, skulle alltså motsättningarnabestå eUer t. o. m. vara hårdare än tidigare även om en lokal uppmjukning kunnatregistreras pä det europeiska avsnittet. Det är mot den bakgrunden deneuropeiska säkerhetskonferensen skaU bedömas, den konferens som även denpositivt apostroferades i trontalet. Det är positivt, herr talman, att de tvämotparterna kommit varandra närmare beträffande förberedelserna för konferensenoch konferensens uppläggning, men aUtjämt är motsättningarna många och stegettUl dess förverkligande längt. Nyckelproblemet för avspänning är och förblir BerUn. Kanen tUlfredsställande lösning nås i Berlinfrågan följer därmed en positivkedjereaktion, men där är oenigheten fortfarande kompakt. Är den politiskavUjan, frågar man sig, på alla håll verkligen inriktad på en lösning? med Berlinfrågan olöst är utesluten, menar många. Det finns emellertid, herr talman, ett annat, positivtdrag i utvecklingen och det är det ekonomiska samarbete som trots de militäraallianserna och trots muren i succesivt har byggts upp meUan de enskildaöststaterna och framför allt , , ochFrankrike. Dessa länder står inför något som skulle kunna rubriceras somen finansiell och industriell inbrytning i . uppgickexempelvis deras kreditgivning tUl enbart tUl respektive 400, I 200, 200och och antalet långsiktiga industriella överenskommelser,Uksom siffrorna för exporten, pekar på en motsvarande snabb utveckling avförbindelserna. Vi står bara i början av den. Men om denna utvecklingfullföljes måste den helt enkelt leda tiU en utjämning av motsättningarna ochtUl att ekonomiska beroende och därmed också politiskabundenhet minskar. För balansens skull, herr talman, bör i denna optimistiskabedömning kanske skjutas in att analyserna också färgas av andra toner. Manpekar på att utgångspunkterna är helt avvikande på ömse sidor om järnridån.Väststaterna menar att handelsutbytet, motiverat inte minst av respektivestaters egna ekonomiska bevekelsegrunder, skaU ha det klart politiska syftet attverka liberaliserande och att pä sikt åstadkomma en nedbrytning av politiskabindningar i . På den andra sidan däremot anses målet vara att stärka dennuvarande maktkonsteUationen, att med andra ord upprätthäUa status quo. Denförbättring av ekonomi som tUlflödet av kapital, know-how ochkvaUficerade industriella produkter innebär skulle alltså verka i det härkonserverande syftet. Och därmed skulle också det västeuropeiska samarbetet iEEC motverkas. Den politiska målsättningen bakom den europeiska kommersiellastrategin skuUe aUtså ha de här två olika syftena. Vi här uppe kan naturligtvis självständigt spekulera överbetydelsen av de här olika ingredienserna i det europeiska skeendet. Men hurvär analys än utfaUer är det ändå svårt att motbevisa, att vidgathandelsutbyte, låt vara mellan stater med helt olika ekonomiska system, ilängden måste verka utjämnande både mellan blocken och inom dessa mellan deolika staterna. Ingen av de internationella tendenser jag här pekat på äremellertid så stark eUer så entydig, att den kan tas tiU utgångspunkt förminskad säkerhetspoUtisk vaksamhet inom värt eget land. Vi ärfortfarande, om vi skall fullfölja den utrikespolitiska linje bakom vUken helasvenska folket står samlat, tvingade att ha ett försvar som ger trovärdighet ätvår aUiansfria politik och ger oss full handlingsfrihet. Insikten om det här sambandet är inte Ukaframträdande inom alla folkgrupper som det var tidigare. Att försvarsvUjan inte tycks vara lika stark som den var förr kan bero pä önsketänkande avtypen: "krig kan inte drabba oss". Men det kan ocksä bero påbristande information om den internationeUa situationen och möjligheterna försvenskt försvar att fylla sin uppgift i en konflikt. Vårt värnpliktsförsvarbygger på allmän förståelse för försvaret och dess uppgifter och på insikten omdet direkta sambandet mellan försvar och utrikespolitik. Om det finns fog förpåståendet och det finns det att hela svenska folket står bako:m värutrikespolitik, då måste det vara en statsmakternas och hela samhäUets uppgiftatt skapa förutsättningar för att även det andra ledet i ekvationen fårbärkraft. har regeringen i sin strävan att som det heter"strama upp" budgeten senarelagt miUtära beställningar. 1 och för sigfinns naturUgtvis ingen anledning att rikta kritik mot att försvaret liksomandra samhäUs-sektorer får finna sig i restriktioner om samhällsekonomin såkräver, även om det inte beror pä oss utan på omvärlden om våra försvarsmedelskall behöva tas i anspråk. erfarenheter av sådana här s. k.senarelägg-ningar av försvarsanslag ger emellertid anledning tUl en viss oro;senareläggning har haft en benägenhet att permanentas som herr finansministernvet. Jag vågar ändå utgå ifrån att vi den här gängen kan tro regeringen på dessord eller hur, herr försvarsminister? att det verkligen är fråga om enförskjutning och att det inte är fråga om en reducering. Vi har en annan säkerhetsfråga som vi inte kan bortseifrån, nämligen vår jordbrukspolitiska beredskap. Det finns uppenbarligen riskför att den målsättning, som uppställdes rörande jordbruketsberedskapsuppgifter, inte kan upprätthåUas. Den av prispolitiken ochkostnadsutvecklingen föranledda minskningen av vår mjölkproduktion kan nämligenfå ytterst allvarliga konsekvenser för proteinförsörjningen i ett avspärrningsläge.Jag tycker att det vore värdefullt, om statsmaktema ville införriksdagen redovisa vår försörjningssituation på det här området. Den kan bliavgörande, givetvis inte bara för våra möjligheter att försvara oss, utan ocksåför vår förmäga att i ett spänt utrikespolitiskt läge motståutpressrungsåtgärder frän främmande makts sida. En av de reformer, herr talman, som de partiellaförfattningsändringarna innebär, är det vidgade utrymme som avses fäför en konstruktiv debatt om budgeten. Jag själv har, såsom åtskilliga av minakolleger känner till, år efter är kritiserat att riksdag i motsats tUlandra parlament inte har ägnat finansplanen och budgeten någon realbehandlingpä grundval av den samhällsekonomiska situationen. I andra parlament spelar sombekant budgetdebatten en nära nog central roll. Jag har drivit den meningen attvi redan före författningsändringen skulle ha kunnat åstadkomma en sädanrealbehandling för att förstärka inflytande och för att förhindraden överbudspolitik som kan drivas i avsaknadav en ram för den ekonomiska handlingsfriheten. Ätt reformeringen intetidigare kunnat genomföras har väl bl. a. berott på att finansminister med sin konservativa läggning inte varit nämnvärt road av att få sinaritningar störda. Vad som är betydelsefullt är att finansutskottet ochriksdagen utnyttjar dessa möjligheter tUl en egen självständig budgetbehandlingoch att de nya uppgifterna icke betraktas som enbart formeUa. Redan i itUedningsskedet kan vi konstatera en inbyggdkonflikt meUan den hittUlsvarande remissdebatten och den blivandebudgetdebatten. Gmndlagberedningen var medveten om denna motsättning menuttalade sig för att den allmänpolitiska debatten skullebibehåUas i förhoppning om att någon debatt om finansplanen icke skuUe äga rumi samband med den utan uppskjutas tiU dess att finansutskottets utlåtandeföreligger nägon gång . Vi har hört herrar och , som båda hartalat om finansplanen. Jag kommer också att göra det, och många andra talarelikaså här . Denna ordning är alltså, herr talman, icke tillfredsställande. Man kan inte rimligen begära att talarna i årets förstaallmänna riksdagsdebatt skaU förbigå den urkund regeringen lagt pä riksdagensbord, en urkund som drar upp gränserna för de olika huvudtitlar vars innehållsedan diskuteras av ledamöter. Det samhällsekonomiska ochbudgetpolitiska sambandet är alltför påtagligt. Debatten blir ofullständig. Trots detta, herr talman, skall jag försöka följagrundlagberedningens intentioner och i varje fall den här gången begränsa migtill mycket aUmänt håUna synpunkter på samhällsekonomin. Den s. k. långtidsutredningens huvudrapport om svenskekonomi 1971 1975 utlöste, som vi aUa vet och som påminde om, näranog raserianfall på sina håll i den socialdemokratiska pressen. Trots att denutgjorde en objektiv och kylig analys av tendensema i ekonomin under förstahälften av och angav de objektiva krav på den ekonomiska politikensom statsmakternas egna målsättningar måste förutsätta, gjordes utredningen nerpå många håU. Utredningen påstods i Fackföreningsrörelsen vara baseradpä "en förlegad borgerligt influerad syn pä samhällsekonominsfunktionssätt. Om dess betraktelsesätt bleve vägledande det förbjude skulle vi fä en utveckling där den materiella välfärden prioriterades medan människornaskoningslöst stöttes ut från arbetsUvet och avfolkningsbygderna finge aUtsvårare att överleva." "bör makuleras", ropadeAftonbladet, som betecknade den som ett fruktansvärt fantasUöst projekt. Ävenen så balanserad tidning som Arbetet var kritisk. Det är, herr talman, mot den bakgrunden intressant att nukonstatera att finansplan i allt väsentligt inte bara uttryckersamma grundsyn som långtidsutredningen, utan t. o. m. mera restriktivatanke-gängar än utredningen. Medan långtidsutredningen exempelvis anser sig böraförutse en tUlväxttakt i vårt land motsvarande en ökrUng avbruttonationalproduk- ten , har finansministern med hänsyn tUlbefarade risker för bytesbalansen inte vågat räkna med . Den felaktiga politiken under de senaste budgetårenshögkonjunktur och den bristande satsningen på de produktiva investeringarna harlåst vår ekonomiska rörelsefrihet. På tröskeln tUl en konjunkturavmattning, omvars styrka det givetvis kan råda delade meningar, nödgas vi nu iaktta denåterhållsamhet som hade varit pä sin plats förra budgetåret. Det innebär att viskjuter våra samhällsekonomiska problem framför oss med om inte någotalldeles oförutsett skulle inträffa åtföljande stegrade negativa effekter påden framtida välståndsutvecklingen. Den socialdemokratiska regeringen har alltså försatt oss ien situation, där vi med bibehållen balans i förhåUande tUl omvärlden inte kanutnyttja våra resurser. Övervärderingen av vår valuta har utgjort en bidragandeorsak tUl de konkurrenssvårigheter varmed den imporlkonkurrerandehemmamarknadsindustrin haft att kämpa . Ett stort antal företaginom exempelvis textil-, skogs- och glasindustrin har slagits ut, framför alltmindre och medelstora företag, som inte kan byggas upp igen när vi återvunnitden balans som ger vår valuta den rätta relationen i omvärlden. Det är verkligen inte att ändamålsenligt utnyttja vårtlands arbets-kraftsresuiser att slå ut hemmamarknadsindustrier och föra överfristäUd arbetskraft tUl mera permanent sysselsättning i skyddade verkstädereUer omskolning i AMS :s regi. Risken för att sådant sker är uppenbar. Men jag skaU gärna medge, herr talman, att finansministernmed den uppställda målsättrungen balans genom begränsad tiUväxttakt långtmera konsekvent än har prioriterat den industriellakapacitets-uppbyggnaiden. Han har t. o. m. gått sä längt, att man i denallmänna debatten har påstått att finansplan och budget tUlskuritsi moderata samlingspartiets verkstad ett påstående som, herr talman, utgör enlindrig överdrift och smickrar varken oss eller, förmodar jag, . Finansplanen iUustrerar alltså hur ekonomisklåt-gå-politik kan försätta en mäktig finansminister i en tvångssituation. Hankan egentligen inte effektivt använda något enda av de många instrument, somvanligen ingår i den konjunkturpolitiska arsenalen. Kommer finansministern de debatter som vi har haft i den tidigare båda kamrar, då jagpä moderata samlingspartiets vägnar krävde en annan resursfördelrung isamhället? Jag varnade för konsekvenserna av den ensidiga satsningen på denof:fentliga sektorn. Varningarna har besannats. Vi tvingas nu godta enlångsammare utveckling än vad som annars skulle ha varit möjligt. Denutvecklingen drabbar de enskilda arbetstagarnas ekonomi, och den begränsar våramöjligheter att fullfölja reformpolitiken. De mUjarder Icronor som bara någonprocents ökning av bruttonationalprodukten skuUe ha ställt tUl de enskildasoch folkhushällets förfogande skuUe utan svårighet kunna komma tUl mycket godanvändrung. Det värsta är att den av eftersträvade rörelsefrihetenbUr ännu mer beskuren, om blott någon enda av finansministerns mängaoptimistiska kalkyler skulle slå fel. Det må fördagen räcka med dessa allmänekonomiska konstateranden. Jag kan i mycket stor utsträckning ansluta mig tUl ochherr Heléns kritiska analyser av finansplanen och budgeten. Jag skulle måhändanågot hårdare än vad dessa mina kolleger inom oppositionen har gjort velatstryka under skattesystemets konsekvenser för kompensatoriska löneökningar, förinflation och för den belastade samhällsekonomin. Under februaridebatten får viåterkomma tUl finansplanen, tUl budgeten och det ekonomiska läget. Jag skall aUtså inte nu - vUket jag i och för sig hadevelat göra ta upp t. ex. frågan om investeringsfondernas frisläppande, vUketjag har talat för, inte heller kreditpoUtiken, inte räntan, inte denlångfristiga upplåningen utomlands - en upplåning som uppenbarligen skulle öka våramöjligheter att ytterligare lätta kreditpolitiken och även sänka räntan. Det är bara några konkreta politiska spörsmål inomstatsverkspropositionens ram som jag inte kan gå helt förbi. Först den aviserade annonsskatten. Jag har redan kallatden för ett politiskt hugskott och jag vidhåller det. Regeringen har aUtidbrukat göra gäUande att man inte skall under pågående utredningsverksamhetbryta ut begränsade avsnitt, och den ståndpunkten borde ju ha lett tiU attreklamutredningens arbete awaktades, innan förslaget tUl annonsskattaviserades. Men oberoende av denna mera formeUa, kritiska synpunkt kan så mångaprincipieUa och sakliga invändningar riktas mot annonsskat-teförslaget, att det i varje fall såsom det hittUls presenterats förefaller helt oantagbart. Att pressen det fria ordet behöver stöd är stäUtutom debatt. Men att tro sig kunna nå effektiva resultat genom en beskattning,som måste vara ägnad att begränsa annonsstockens omfattning, främst hos detidningar som i första hand bör stödjas, förefaller för att använda ettmålande ord ovanligt stolUgt. Ett annat ämne, som också förtjänar att kort apostroferas,är den s. k. aktiva näringspolitiken. Orsaken härtUl är att finansministernsåvitt jag kan finna har underlåtit att med ett enda ord i finansplanenbehandla denna tidigare så kära materia. Beror det på, herr finansminister, attäven har börjat bli tveksam och hysa tvivel beträffande effektivitetenoch den långsiktiga utdelningen av den planlösa löftes- och inköpspolitik somindustriministerns energiska medarbetare sysslat med framför aUt under desenaste åren inom ramen för och andra Uknande nyanäringspolitiska skapelser? Om så är faUet, är det bara tUlfredsstäUande. Idagens läge, då aUa krafter måste inriktas på ett högt resursutnyttjande ocheffektiv företagsamhet över huvud, finns det inte utrymme för näringspoUtiskaexperiment. Varningsskyltar som Durox och Stekenjokk kan man inte utan vidarelöpa förbi. Jag vUl framhålla att en vanlig människa blir skrämd närhan tar del av industriminister nästan exalterade bekännelse i tUl den centrala forskningsbyråkratins förmäga att skåda ini framtiden och prioritera våra vetenskapliga och ekonomiska möjligheter. Hurskulle det vara med en analys av vad som i detta hänseende hittiUs haråstadkommits av den byråkrati, som exempelvis har byggts upp inom Styrelsen förteknisk utveckling? Där finns ju en del material som skulle kunna redovisas. En s. k. stram budget förutsätter prioriteringar. Det ärnödvändigt att bland aUa angelägna önskemål bestämma sig för det som är mestangeläget. Till de mest angelägna hör rättstryggheten. Det är mot bakgrunden av den allmänna normupplösning jagtidigare i detta anförande har berört, som våldet och den växandekriminaliteten skall bedömas. När man från det parti som jag företräder krävtmera beslutsamma och målmedvetna insatser för att hävda rättssamhälletsförpliktelser, är det ett uttryck för det ansvar som vär generation har för attupprätthäUa civUisationens och kulturens mest elementära krav. Vi löser inte rättstrygghetens problem enbart genom attöka antalet poliser eUer genom att förstärka ordningsmaktens resurser överhuvud taget. Det har vi aldrig påstått. Det är bara en sida av ett stortproblem, men inte desto mindre betydelsefull med hänsyn tiU den enskildes behovav säkerhet för sig själv och sin egendom. Vi mäste gå längre. De nedbrytandetendenserna mäste angripas över hela linjen målmedvetet och med användning avalla de resurser som samhället äger. Passivitet och bristande medvetenhet omallas vårt ansvar i det hänseendet utgör en förklaring tiU mänga av detendenser som det är jag djupt övertygad om allvarligt oroar majoriteten avvårt svenska folk. En fråg;a som är nästan lUca brännande är säkerheten påvåra vägar. Är regeringspartiets företrädare i aUmänhet ochkommunikationsministern i synnerhet helt övertygade om att samhäUet gjort alltvad som kan krävas för att öka säkerheten i trafiken? Är den administration ochden organisation som byggts upp för att verka på detta område den meständamålsenliga? Ger den verkligen utrymme för de aktiva åtgärder som denstigande olycksfrekvensen föranleder? Förekommer inte splittrande dubbelarbete?Är lagstiftningen tiUräckligt genomtänkt? Fyller övervakningen rimligaanspråk? Är vägbyggnadspolitiken inriktad på att göra den växande t:rafikensäker? Som enskild medborgare, bilförare och politiker är jag personligen inteövertygad att regeringens företrädare kan besvara dessa frågor jakande. Finnsdet inte skäl att i en parlamentarisk utredning förutsättningslöst på nyttangripa hela trafiksäkerhetsproblemet? Och slutligen; Vårt land har velat ge sig självt enframträdande plats på det miljöpolitiska fältet. Vi har tagit mångainternationella irutiativ. Det är säkerligen en allmän föreställning utomlandsatt har kommit långt. Och ändå vet vi att alltför mycket återstår attlösa och att vi inte lever upp tUl de specieUa förutsättrungar, som vi har ivårt glest befolkade land, och till vårt ansvar inför kommande generationer.Jag vet att utredningar pågår och att vi har anledning att avvakta derasresultat. Men de åtgärder som regeringen redan signerat på detregionalpolitiska miljöområdet är oroväckande. Bristen på grundsyn äriögonenfaUande. Det förefaller mig som om regeringen hittiUs styrts av redanfattade underhandsbeslut och att motiveringarna och planeringen tUlrättalagts iefterhand. Är det alldeles säkert att en föregående planering av denindustrieUa utvecklingen i skulle ha lett fram tUl beslutet omBrofjorden? Och är Ritsem- och Kaitumprojekten led i en på förhand utformad ochnoga genomtänkt naturvårds- och miljöplanering eUer är de bara resultat av ett"hattande" från fall tiU faU? Den rundmålning som jag här har gjort över en stor del avdet poUtiska fältet utmynnar, herr talman, i en programförklaring från moderatasamlingspartiets sida. Vi kommer under årets riksdag och därefter att eftermåttet av vår förmåga och vär förmåga är inte Uka stor, kvantitativt, somden var tidigare söka påverka den politiska utveckUngen, främst i följandehänseenden. Den enskUdamänniskans ställning i samhäUet mäste förstärkas. Hennes integritet måsteskyddas. Hennes rörelsefrihet mäste garanteras. Hon mäste ges större medansvar.Demokratin mäste göras levande. Den svenskautbildningspolitikens problem måste analyseras. Ätgärder måste vidtagas,främst inriktade på att höja utbUdningens kvalitet. Våra tidigaresträvanden för ökad rättstrygghet skaU fuUföljas. Dagens samhälle måstegarantera den enskilda människan säkerhet tUl Uv och egendom. Ägandet mästedecentraliseras genom vidgat enskUt sparande och genom uppmuntran av arbete ochinitiativ. Skattesystemetskonsekvenser måste beaktas. De höga marginalskatterna berövar den enskildearbetstagaren en aUtför stor del av resultatet av hans ansträngningar. Detskärper de samhällsekonomiska problemen. Skattesystemet måste överses för attskapa större rättvisa framför aUt åt barnfamUjerna och de sambeskattade. MUjön är vårtids stora politiska problem. Den förutsätter åtgärder som först i framtidenger utdelning. Landskapsvården, jordbruket och samhällsplaneringen inte minstbostadspolitiken utgör element i det mUjökomplex som i alltför litenutsträckning beaktats av den socialdemokratiska regeringen. Kraven på imesäkerhet saknar betydelse om icke den yttre säkerheten garanteras.Utrikespolitik och försvarspolitik utgör oskiljaktiga led i vårsäkerhetspolitik. Vår försörjningsberedskap mäste uppmärksammas, somjordbrukets berättigade krav pä inkomstUkställig-het med andra gmppertUlgodoses. Vi måste spridakunskap om den internationella solidaritetens förpliktelser och om vårtekonomiska, politiska och kultureUa beroende av . Den av missriktadnationalism, okunnighet och förutfattade meningar betingade kampanjen mot denEuropeiska gemenskapen måste bekämpas. Den brist påbalans som kännetecknar vårt lands ekonomi och de problem som avtecknarsig för den svenska välståndsutvecklingen är vi beredda att lämna vårt bidragtiU att lösa. Vi hoppas att regeringen skall visa sig ha den politiska viljanoch styrkan att tiUsammans med den demokratiska oppositionen angripa dessafrågor. De värden det här gäUer fär icke offras för kortsiktiga politiskavinster, eventuellt vunna med stöd av den kommunistiska minoriteten. Och allra sist, herr talman, anser jag det vara minskyldighet att redovisa min och mitt partis uppfattning om samarbetet inom denicke-socialistiska oppositionen. Det har spekulerats och kann-stöpts alltförmycket i det hänseendet under de gångna månaderna. Det finns därför skäl att slå fast att höstens valresultat klart bekräftat, att majoriteten av väljarna uppfattar ensamverkan meUan de tre icke-socialistiska partierna som ett realistisktalternativ tUl fortsatt socialdemokratiskt maktiimehav. Detta förhållande utgörmåhända ett av de mest betydelsefulla resultaten av val. Socialdemokraterna skall i fortsättningen icke lyckasspela ut oppositionspartierna mot varandra. Socialdemokratiska påståenden, attden borgerliga oppositionen icke kan samarbeta i regeringsställning, kommericke att uppfattas som trovärdiga, allra minst , då socialdemokraterna självabefinner sig i minoritet och för att utöva regeringsmakten förutsätter stöd t.o. m. av kommunisterna i . Ett icke-socialistiskt trepartisamarbete efter ett valutgör den enda förutsättningen för att socialdemokraterna, om de försätts itUlräcklig minoritet, äkaU tvingas lämna regeringen. Alternativet bygger pä atticke något av de tre antisocialistiska partierna driver en i förhäUande tUl deövriga båda sä avvikande politik att alternativet förlorar trovärdighet.