prot · FU0913 · 1971-12-31 00:00:00 — Att behöva riskera hälsan i arbetet måste betraktas somförkastUgt såväl ur humanitär som ur ekonomisk synpunkt, då den mänskligaarbetskraften är den största tUlgång som näringsUvet har, trots automationenoch en alltmer avancerad teknisk utrastning. har som bekant begärtöverläggningar med LO och gemensamma undersökningar om anledningen tUl denökade frånvaro, som man sagt sig märka på arbetsplatserna,särskilt inom industrin. PersonUgen tror jag att mycket av denna frånvaro harsina orsaker i dåUg mUjö och stressfaktorer inom arbetsUvet. I anslutning tUl förslagen i statsverkspropositionen harvi, de socialdemokratiska ledamöterna från , väckt en motion,där vi trycker på nödvändigheten att utöka arbetarskyddsverkets personal. Vimenar att det bör finnas personal för arbetarskydd placerad Uiom varje län istället för, som är fallet, inom elva distrikt i landet. Vid besök ute pä arbetsplatserna har vi gjort deerfarenheterna, att många huvudskyddsombud upplever det som otUlfredsstäUandeatt de geografiska avstånden meUan arbetsplatserna och yrkesinspektionenstjänstemän är alltför stora. Man har en känsla av att det brister i kontakternapå detta område. Vi tycker att man så att säga bör gå motsatta vägen mot vadman gör annars i stället för att centralisera borde man här decentraUsera ochfå arbetarskyddstjänstemän placerade vid varje länsstyrelse. Vi tror att man dåför det första skuUe vinna en bättre lokal kontakt med de olikaarbetsplatserna. Industrin i vårt land har ju expanderat ganska kraftigt underde . För det andra skulle man genom samarbete på länsstyrelsernakanske kunna spara in en del personal som annars måste nyanställas för dennaverksamhet. Slutsatsen, fru talman, bUr alltså för min del att vi intehar råd att låta bU att ta till vara den arbetskraftsreserv som finns blandäldre och handikappade. Vi har heller inte råd att avstå från de giftakvinnornas insats på arbetsmarknaden, och vi har definitivt inte råd attfortsättnings-vis låta tiotusentals människorskadas i arbetslivet . HerrDAHLBERG (s); Under rubriken är inte mindre än 22 talare anmälda, alltså drygt enfemtedel av dem som har anmält sig tUl debatten. Det vittnar om den stora viktsom vi i lägger vid dessa problem. Att det blir en del upprepningarkan väl inte undvikas. Den nu framlagda budgeten tar bl. a. sikte på att skapa enpositiv bytesbalans i våra ekonomiska förbindelser med Omvärlden. Debatten häri har rört sig om sättet och metoderna att nå detta mål. Ingen talarehar pä aUvar velat förorda att målet skall uppnås genom en nedskärning avimporten. Vi vill ha en fri handel. Vårt land är bäst betjänt av detta. En bättre bytesbalans måste åstadkommas via en ökning avexporten. Härför behövs ökade industriinvesteringar och ett bättre utnyttjandeav vär arbetskraft. Vi vet att tillgängen på arbetskraft är begränsad i stora delarav landet, och de årskullar som uppnår arbetsför ålder är inte särskiltstora. Vi får vidare ta hänsyn tUl den arbetstidsförkortning som riksdagenenhälUgt har godkänt. Vi är knappast betjänta av att lita tUl den arbetskraft vikan hämta från andra länder. TUlgången på arbetskraft är begränsad även i våranordiska grannländer. Framför allt har velat behålla sinarbetskraft. Den industrialisering som pågår i är etttecken på att arbetskraften där tillmäts stort värde. Vi kan inte heller räkna med nägon störrearbetskraftsimport från . Den arbetskraft vi kan uppbringa där har välockså svårare att anpassa sig i vårt land än vad den nordiska arbetskraftenhar. Många invandrare från tar anstäUning i en kortare tidoch lever här under stora ekonomiska uppoffringar för att så fort som möjligtskaffa sig ett litet kapital att ta med tUlbaka tUl hemlandet. Vi måste därför i större utsträckning Uta tiU våra egnaarbetskrafts-tUlgångar och se efter var vi har outnyttjad arbetskraft. Denstörsta reserven utgörs av den kvinnUga arbetskraften, men den är också lokaltbunden. Den finns på de orter där näringslivet är ensidigt bruksorterna,gmvsamhäUena och de platser där skogsindustrins anläggningar är belägna. Det ärdärför följdriktigt att regeringen nu har satsat pä en utbyggnad avbarnstugorna och barndaghemmen för att kunna lösgöra den kvinnligaarbetskraften. När man nu skaU öka industrivesteringarna, måste man iallt högre grad ta hänsyn tUl var arbetskraftsreserverna finns. Vi måsteförlägga en utvidgning av industrin tiU de platserna. Man kan säga att härräcker det inte enbart med arbetsmarknadspolitik. Den är som sagt lokaltbunden. Här mäste regionalpoUtiken och näringspoUtiken spela en allt störreroll. Vi hoppas också att den kontroU som etableringen nu skall bli föremål förkommer att sättas på sitt prov här. En annan viklig faktor när det gäller att lokaUseraindustrin är den samhällsservice som finns på oUka orter. Förlägger man utvecklingenav industrin tUl de platser i landet där hela samhäUsservicen tagits i anspråkkommer det att krävas följdinvesteringar vid sidan av industrUnvesteringarnaför att människorna skall få en hyggUg samhäUsservice. hända att dessa följdinvesteringar blir så stora att devinster vi gör på en ökad export förbrukas av kommande ytterUgareinvesteringar. Därför är det angeläget att undersöka även var vi kan göra dessanya satsningar på industrin och ta i anspråk redan gjorda kommunalainvesteringar. Våra samlade resurser är ju begränsade, de mä vara avenskUd, eller statlig art. Vi vet att den omstrukturering som ägt rum i värt land påen rad orter bidragit tUl att samhäUsservicen inte är utnyttjad. Det finnsmånga områden där vi har vägar byggda, där det finns skolor som inte ärutnyttjade, där det finns butiker, sjukhus osv. När man skall etablera nyaindustrier är det därför angeläget att man undersöker, att vi inte får ökadesidoinvesteringar utan utnyttjar den samhällsservice som finns. Man kan också göra andra stora besparingar. Den inreobalans som vi har i vårt land meUan å ena sidan och det övriga landetå den andra har medverkat tUl att samhället måste vidtaga åtgärder av olikaslag. Då spelar framför aUt skatteutjämningen en stor roU. Vi vet att de pengarsom kommuner och landsting får på grund av bristande skatteunderlag inte ärnågra naturliga skattekronor. De som har ett naturUgt skatteunderlag vet attbakom detta står reella inkomster av vad slag det vara må. Det måste därförsärskUt för finansministern vara angeläget att man kan öka den naturligaskattekraften i de områden som Ugger under riksmedeltalet. Om man tänker sigatt man kunde öka skatteunderlaget i utöver vad somsker i hela riket skuUe detta innebära en besparing för finansministern pä2025 mUjoner kronor. Det bör alltså ur statskassans synpunkt vara angelägetatt förlägga industrierna i områden, där man vet att man eljest måste träda inmed skatteutjämning. Detta kan ocksä medföra att det blir mindre anspråk påarbetslöshetsmedel och beredskapspengar, som också skaU tas ur statskassan. Därför är en ökad industrialisering av inte baraett Norrlandsintresse. Den måste vara en riksangelägenhet. Vi vet att samhälletunder de gångna åren fått göra stora investeringar via beredskapsarbeten föratt skapa en god samhäUsservice i mänga samhällen uppe i övre . Det ärden samhällsservice som pä så sätt skapats, som måste tas i anspråk när detgäller ökad industrialisering. Det har bidragit tUl att en del företag här iMeUansverige har funnit det förenligt med sina intressen att flytta upp tUlNorrbotten, exempelvis Vabis tUl , Bultfabriken tUl ochSieverts kabelverk tUl . De har funnit sig väl tiU rätta där. Jag skall sluta detta korta anförande med att citera ettbevingat ord som förre finansministern som fyller 90år myntade . Han sade "att vi aldrig kan bU sä fattiga attvi inte har råd att arbeta". Jag tror att norrlänningarna viU uppfyUadetta krav och ge sitt bidrag för att framför allt återställa en positivbytesbalans för hela riket men också för att rätta tUl den obalans som finnsmeUan och det övriga landet. Vi har den chansen . Om vi förläggerindustrier tUl områden där det råder obalans kan vi både skapa balans inomlandet och genom ökad export skapa balans utåt. Vi är iNorrbotten ganska tacksamma för de väldiga investeringar som skaUgöras i de statliga basnäringarna , , och där man är beredd attsatsa 1,7 mUjarder kronor. Det kommer att ge en hel del arbete. Men vi är ocksåytterst angelägna om att det enskilda näringslivet skall inse att det ovanpådessa basnäringar finns plats för enskUda företag att etablera sig där uppe.Det måste vara förenligt med vår strävan att åstadkomma ett positivt resultat ivåra bytesaffärer och skapa den harmoni och balans som vi behöver få inomlandet. iMalmberget (vpk); har konflikterna på den svenskaarbetsmarknaden ökat i ett accelererande tempo. En livUg debatt om anledningentUl de aUt större och allt fler konflikterna har uppstått. Som nyvaldriksdagsledamot, kommen direkt från produktionen, vUl jag naturligtvis föraupp denna debatt tUl . Inomde industrier där konflikterna har fått större omfattning är enigheten ganskastor om konfUktorsakerna. LO;s målsättning att genom centralt samordnadeförhandlingar minska löneklyftorna kan vara välment, men resultatet har blivitett annat än det man syftade tUl. Ingen enskUd företagare, ja inte ens detstatsägda , har velat underordna sig denna målsättning. direktör har förklarat att man även där tvingas följa de reglersom gäller på den aUmänna lönemarknaden dvs. tUlgäng och efterfrågan fårstyra löneutveckUngen. LKABhar haft en i det närmaste obegränsad tUlgång på arbetskraft.Trots att så varit fallet har man drivit en mycket härd rationaUsering som fåtttUl resultat att produktionen ökat kraftigt som antalet gmvarbetareminskat. I har sålunda personalstyrkan gått ner med I 200 man sedananställningsstoppet infördes . Den ökade arbetstakten innebär attgruvarbetarna både fysiskt och psykiskt sUts ner aUt snabbare. Det är inteovanligt att en gruvarbetare som anställs när han är och får stå ifrontarbete är nedsliten redan , och han omplaceras dä i ettbetydUgt sämre betalt arbete. Trotsdenna hårda rationalisering har man på grund av den goda tiUgången påarbetskraft och genom sin maktställning som ortens enda industri kunnat pressatillbaka arbetarnas lönekrav. tekniska utveckUngens spår har följt en försämring av arbets-platsmUjön. Dåden moderna maskinutrustningen i huvudsak drivs med dieselbränsle bliravgaserna ett fruktansvärt problem. Detta borde man låta kvalificerade läkareoch andra experter få undersöka verkningarna av. De tUlåtna gränsvärdena fördessa avgaser måste sänkas och sedan oviUkorUgen respekteras avföretagsledningen. Dammproblemen har också ökat med de nya arbetsmetoderna. Vihar sUikosen som ett gissel. Den har drabbat och drabbar allt flera.BuUerskadorna är allmänt förekommande bland gruvarbetarna. En hörselskada somär orsakad av buUer kan inte repareras. Därförär kraven på kortare arbetstid och sänkt pensionsålder särskUt berättigade fördenna kategori på den svenska arbetsmarknaden ja, inte bara berättigade utanockså livsnödvändiga. utöverdetta med den försämrade arbetsmiljön vUl jag också påtala den auktoritäraledarskapsprincip som tUlämpas av ledningen vid . Dess ökända tesfUosofi ären amerikansk bestäUningsprodukt. Ett av gruvarbetarnas krav är att hela dettatestänkande skall avskaffas. Från importerade tesfUosofier borde inte hörahemma i svensk industri, alUa minst i ett statsägt företag som . Detär företagets omättliga vinstbegär som gjort alla dessa problem så akuta. Om enmaskin går sönder tar det som regel innan reparatörerna är påplats. Men när en gruvarbetare känner sig dåUg får han vänta påföreträde hos läkaren. Maskinernas väl har gått före människornas. Vidarebör det nämnas att många olika system för samverkan meUan bolaget och deanställda har prövats. Men inget av dessa system har gett oss minsta chans tUlmedinflytande. Här finns,fru talman, den verklighet som gjorde att vigruvarbetare miste tålamodet och gick ut i en spontan strejk. Men uppgörelsen ivåras löste inte alla problem som jag här har nämnt. Industrinsföreträdare har alltid med framgång kunnat hävda sin fria och oberoendeställning gentemot samhället. De lagar som reglerar arbetsmarknaden gynnarensidigt arbetsgivaren. Kollektivavtalslagen är i sin nuvarande utformningdirekt riktad mot arbetarna. Enligt denna lag medges att avtal träffas somstrider mot demokratiska rättsbegrepp och ger enskUda oinskränkt rätt att frittanstäUa och avskeda folk, Ukaledes oinskränkt rätt att leda och fördelaarbetet. Det får inte vara beroende av ett fätal om de anstäUda skaU kunnakänna trygghet i tUlvaron. Denna odemokratiska rätt, som fåttgälla enligt den ökända och förhatliga § 32, har utnytyats tUlän mer odemokratiska avtalsbestämmelser, som t. o. m. förklarar det som enavtals- och därmed lagstridig handling om ett flertal arbetare slutarsin anställning. Sådana avtal försvaras av dem de gagnar med motiveringen attde bevarar lugnet på arbetsmarknaden. Detta lugn kan inte garanteras om prisethärför är de anstäUdas trygghet. Det måste i stäUet ur demokratisk synpunktordnas så, att det som är tUl gagn för dem som arbetar också präglar vår tidsarbetslagstiftning. Konflikternaunder har varit explosiva uttryck för den ständiga konflikt som finnsmellan arbete och kapital. De av dessa problem, fru talman, som kan reglerasgenom beslut i , kommer jag molionsledes att ta upp, varvid det blirtiUfälle att mera ingäende granska dem. i (s): 1970 var ett i många hänseenden händelserikt är. Vi hade val tUlenkammarriksdagen, poUtiska satsningar i syfte att skapa bättre regionalbalans, en ovanligt kraftig högkonjunktur med åtföljande prisstegringar och ettpoUtiskt ingripande i form av prisstopp, ett kärvt kreditläge; meddyster trafikolycksfallsstatistik; en politisk debatt där alla var angelägnaatt skapa ökad jämlikhet. Detta är bara några plock ur händelser. Förhoppningarna är att denvUja tUl ökad jämUkhet, som fanns från alla poUtiska partier under valrörelsen, också skallfinnas nu , innebärande praktiska ätgärder föratt förbättra levnadsförhåUandena för de sämst ställda. Sämst ställda inte baraekonomiskt utan också socialt, arbetsmarknadsmässigt och dä det gällermöjUgheter tUl utbildning och kultureUa upplevelser. Människor som bor i mindreexpansiva orter och områden måste få känna ett bättre stöd frän ochstörre samhörighet med människor som bor i de mer expansiva områdena. Efter den långa och intensiva debatt som förts, där i sakdet mesta sagts även kring arbetsmarknads- och regionalpolitiken, tänker jagbegränsa mig tUl att i korthet beröra några arbetsmarknads- ochregionalpoUtiska frågor av länskaraktär och dä tala om mitt hemlän, Kopparbergslän. Ett län som , från vUket utflyttningen desenaste åren varit bland de största som något län fått uppleva under1960-talet, börjar nu uppvisa en stagnation i utflyttningstakten. Om detta skaUvändas tUl en positiv utveckling, krävs dock insatser av mycket stor omfattningoch av alla näringsgrenar. Länet brukar betraktas som ett vackert och attraktivtområde för besökare, vUket bevisas av det stora antal turister som årUgenbesöker länet. Visst är länet vackert, men det är också på många sätt ett ländit vi kan hälsa både industrier och andra näringsgrenar välkomna utan attbehöva skämmas för vad vi kan erbjuda på oUka områden. Vi har förhoppningar på utflyttning av statliga verk tilllänet - en lokaliseringspoUtisk insats som skulle skapa nya arbetstUlfällen iden centralregion som häUer på att byggas upp inom länet och där nyaarbetstiUfäUen behövs, särskilt för kvinnor. Men därutöver krävs ytterUgareinsatser över hela länet; samtliga planeringsregioner och särskUt dennordligaste, planeringsregion, behöver nya arbetstUlfällen för att klarasitt befolkningsunderlag och bibehålla den service som redan finns, utveckladpå basis av det befolkningstal som funnits. Skall industrin kunna nyrekryterakvalificerad arbetskraft erfordras ytterligare service pä utbildningsområdetinom länet. Länets norra och västra delar har sina speciella problem,med stora avstånd och vikande befolkiungsunderlag. Kraftiga satsningar behövsutan tvivel från flera samhällsorgan, om de nybildade kommunerna skall kunnamotsvara de förväntningar som ställs på dem. Kommuner som , , Vansbrooch är alla beroende av kraftiga satsningar från samhällets sida föratt de skall kunna utgöra attraktiva orter för ett befolkningsunderlagsom är så stort att den mest behövliga samhäUsservicen kan på respektiveort detta inte minst med tanke pä de långa avstånden inom dessa regioner menockså tUl andra orter där service står att få. Om lokaUseringspoUtiska satsningar i syfte att skapa nyaarbetstillfällen och bredda en orts och ett områdes näringsUv skall gepositivt resultat krävs också fullföljande av denna satsning i form avsamhälleliga basinvesteringar, varvid inte minst bostadsbyggandet måste utgöraen väsentlig del. Bostadskvoten tUl släpar efter och behöverkraftigt ökas. Om, som vi hoppas, statliga lokaliseringar äger rum tUl länet krävs särskUd satsning på bostadsbyggandet, så attde människor som behöver flytta tUl länet för att nyetableringarna skaU kunnaklaras ocksä utan längre dröjsmål kan erhålla bostäder. Detta skaU kunna skeutan att det verkar negativt på ett redan nu eftersläpande bostadsbyggande. En ökad andel av anslaget tUl vägarna är erforderlig,specieUt med tanke på den större trafikintensitet som vägarna utsätts för sedanflottningen upphört i hela aUtså i både Väster- och Österdalälven.Den glädjande stora turisttrafiken tiU vårt lands sydUgaste fjäU som finns ilänet får ju inte skrämmas bort av mycket svåra förhållanden på våra vägar, därsärskUt osäkerheten i trafiken kan bli ett dystert inslag. Människor bör påallt sätt stimuleras att turista i våra svenska fjäU, så att vinterturistandetinte behöver vara en negativ andel i vär handelsbalans. Ett led i den behövligastimulansen är bättre framkomUghet och större trafiksäkerhet pä vägarna ifjäUområdenas närhet. Jag vUl än en gång, fru talman, understryka behovet avbättre undervisningsmöjligheter för länets ungdom som ett led i strävandena tUlbättre levnadsförhållanden i . Ökad jämlikhet kräver tryggad sysselsättning och godaarbetsförhållanden för alla människor även för de äldre och för dem som bori glesbygder och mindre expansiva orter. De satsningar som föreslås i åretsstatsverksproposition när det gäller arbetslivet är att hälsa med tUlfredsstäUelse.Vi måste hoppas att den fulla sysselsättningen kan vara rådande och innebäraarbete och trygghet ät aUa, ocksä äldre och handikappade som bor i mindresysselsättningsstarka områden. Satsningarna på att förbättra förhåUandena päarbetsplatserna är, hoppas jag, en första åtgärd i en allmändemokratiseringsprocess inom arbetsUvet, där arbetsplatsens utformning är en viktig del men där även arbetarskyddet och företagshälsovårdenmåste vara ingående, väsentUga delar. ÄrbetsplatsmUjön måste vara en av deviktigaste faktorerna i miljödebatten. Arbetet på ökad jämUkhet måste fuUföljasoch intensifieras, innebärande ett bättre och rättvisare samhäUe, byggt på allamänniskors lika värde. HerrHAMRIN (fp): Vi går över tUl ett nytt avsnitt i åretsremissdebatt och börjar med socialpolitiken. Jag hoppas att antalet anmäldatalare under de olika debattavsnitten inte direkt avspeglar intresseför frågorna; det är ju relativt få talare antecknade under denna rubrik. Menjag är också på det klara med att aUa avsnitt som vi behandlar måste sättas ini sitt stora sammanhang. När jag lyssnade på anförande det var för övrigt ett anförande som var värt att höras av flera än av dem somdå var närvarande; jag tyckte det var en väckarklocka när det gäUer de frågorhon behandlade gjorde jag den reflexionen att de inrikespolitiska problem visysslar med här i och har att ta ansvaret för ter sig ganska små närman ställer dem i belysning av de stora internationella frågorna. vUljag dock säga, att om vi skall kunna skapa den opinion för våra insatser på detinternationeUa planet som det är vår absoluta skyldighet att försöka 8 protokoll 1971. åstadkomma, så fordras det också en insats på detinrikespolitiska planet, och inte minst när det gäller de sociala frågorna. I den framlagda statsverkspropositionen är prutningarnamänga. Med rådande ekonomiska läge har det varit nödvändigt att pruta. Jag skaUinte här närmare ingå på regeringens ansvar för de bristande resurserna när detgäUer att ta nya tag för en önskad fortsatt reformpolitik. Den bristandeöverensstämmelsen mellan de centrala verkens önskemål trots stränga direktivatt hålla igen och vad som tiU sist visar sig möjligt att tUlgodose är ivarje fall iögonfallande. Förmodligen är det inte med nägon större entusiasmsom vederbörande departementschef har använt den rödpenna som satt spär eftersig i de framlagda planerna. Sannolikt gäller detta ocksä försocialdepartementet. Men vem som än har bromsat Ugger ansvaret för denframlagda propositionen hos vederbörande statsråd och departement. Det var med en viss förväntan som jag tog del avsocialhuvudtiteln. Av förhandsreferatet av trontalet fick man närmast intrycketatt de sociala reformernas tid trots de knappa ekonomiska resurserna ännu inteär förbi. Efter genomläsning av socialhuvudtiteln har jag fått en delvis annanuppfattning. I siffror räknat verkar det imponerande att anslagsäskandena underdenna huvudtitel uppgår tUl i det närmaste 15 mUjarder kronor och har ökatmed över 1,5 mUjarder. Men en närmare genomläsning visar att de flestaökningarna har samband med automatiska kostnadsstegringar tUl följd avinflation eUer ett ökat antal åldringar eUer är en följd av tidigare fattadebeslut utgifter som en aldrig sä energisk finansminister knappast kan säganej tiU. Vad man saknar är uppgifter om att tandvårdsförsäkringen skuUe hatagit något steg framåt, att stödet tUl hälsovårdsupplysning skulle ha ökatmer, att vi skulle ha fått en kraftigare satsning på ungdomsvården, framför aUtpå åtgärder mot narkotikamissbruket. Vad man däremot ofta finner är enhänvisning till landstingens och primärkommunernas ansvar för ätgärder pä olikaområden. Den saken tål att tänka pä ett slag. Pä aUt fler områden har det skett ett överflyttande avhuvudmannaskapet frän stat till kommun, oftast till landstingen. Det gälleransvaret för mentalsjukvården och de handikappade, och det gäller den öppnasjukvården, för att ta några exempel. Det är bra att tron på kommunernasförmåga att klara sina uppgifter är så stor att statsmakterna inte tvekar attlägga över uppgifter på landstingen när det måste ske en upprustning pä ettområde. Men det är mindre bra att det inte bara är ansvaret utan även en ökaddel av kostnaderna för vården som flyttas över tUl kommunerna såsomuppgjorda avtal beträffande kostnadsfördelningen meUan stat och kommun visarhar skett . Följden av en sädan utveckling kan vi nu avläsa ilandstingens skattesats. För inte så länge sedan förklarade dåvarandeinrikesministern att han med oro säg fram mot den dag då den kommunalaskattesatsen skulle nå . Arets medelskattesats närmar sig 25.Enligt verkstäUda prognoser för åtskUliga landsting kommer den i mitten av1970-talet att vara åtminstone högre, om ingenting händer med denkommunala utgiftsstegringen. Jag förutsätter emellertid detta är ensjälvklarhet att ändringar kommer tUl stånd i gällande avtal mellan staten och sjukvårdshuvudmännen för tiden efter är 1971, då nuvarandeavtal löper ut. Jag förutsätter också detta är lika självklart att denoförutsedda belastning som kommunerna råkat ut för dä kommer att mUdras. Lika nödvändigt är det att den pågående utredningen inomsocialdepartementet rörande sjukvårdskostnadernas expansion slutförs.Detsamma gäller skatteutjämningsrevisionen som tUlsattes i aprU 1970 och somenligt beslut skall se över kostnadsfördelningen meUan stat ochkommun. Eftersom uttalade sig för att utredningen skulle sikta påförhållandena sådana dessa kunde tänkas gestalta sig ochdärefter, torde i varje faU ha avsett att utredningen skulle varaklar före den tidpunkten. Mänga kommuner, inte minst våra landsting,avvaktar med stora förhoppningar utredningens resultat.