prot · FU0934 · 1971-12-31 00:00:00 — Jag tänkeralltså på båda dessa sidor av fördelningsproblemet. En frågeställning som mot bakgrunden av den här bUdenligger nära tUl hands är väl denna: Är det ofrånkomligt att målsättningen högekonomisk framstegstakt befinner sig på en direkt och absolut kolUsions- kurs i förhållandetUl målsättningen en mer rättvis fördelning och en starkare invägning ibegreppet levnadsstandard av betydelsefuUa miljövärden av olika slag? De nygamla marxisterna har ju ett enkelt svar på denfrägan. Gör slut, vUl de säga, på marknadshushållningen, släng den liberalaramhushåll-rungen över bord, genomför pä olika sätt sociaUsering av det mestaav näringslivet då löser sig problemet. Men söker de stöd för ett sådant resonemang genom atthänvisa tUl utvecklingen i de kommunistiska , så far de säkert vUse.Sanningen är väl i stället helt enkelt att - och i dess följe deandra i stor utsträckning har offrat fördelningssynpunkterna ochlämnat ett slort försteg ät tUlväxlUnjen. I det avseendet är de inte mindreutan mer kapitalistiska än de flesta av de västliga industristaterna. Det kanman i och för sig förstå mot bakgrunden av det låga utgångsläge beträffandenationalinkomsten som de flesta av har hafl och alltjämt har. Mensom något mönster i fråga om lösning av problemet hög framstegstakt, bättrejämlikhet och rättvis fördelning kan de enligt min mening förvisso inteframstå. Olikheterna mellan skUda befolkningsgrupper i t. ex. Sovjetunionentorde vid det här laget både ekonomiskt och socialt statusmässigt faktiskt varamera markerade än i . Därmed återvänder jag tUl vår egen situation. Vi har juett dubbelt problem. Dels borde vi i varje fall göra en ansträngning att kommaöver motsatsparet hög framstegstakt kontra mer rättvis och mUjövärUigfördelning. Behöver det dilemmat verkligen vara oövervinneligt? Jag skall straxlitet närmare återkomma tiU den frågan. Dels har vi våra betalnings-ochvalutabekymmer. Vad dessa belräffar är det klart att vi alla inom dendemokratiska oppositionen delar regeringens ståndpunkt i finansplanen, att detlångsiktiga betalningsbalansproblemet inle kan på annat sätt än genomatt vär i internationell konkurrens verkande industri vare sig konkurrensensker på exportmarknaderna eller här hemma uppnår större kapacitet och störreavsättningsmöjligheter. Detta önskemål har ju i själva verket gått som en röd trädgenom en rad av finansplaner , men tyvärr har det hittillsförbUvit inte mycket mer än just ett önskemål. De konkreta åtgärderna för attförvandla önskemålet tUl verklighet har i stor utsträckning utebUvit. haren förbättring inträffat det skall erkännas men den är inte tiUräcklig. Ochsedan finns det andra visserligen mindre konkreta drag i den samlade bildenav det socialdemokratiska partiets attityd som har tUlkommit, drag sommotverkar utsikterna att uppnå den förbättring som finansplanen likväleftersträvar och med rätta eftersträvar. Jag tvingas, herr talman, att återigen använda elt uttrycksom tyckte Ula om under remissdebatten. Jag talade dä om AftonbladsUnjeni EEC-sammanhang. Jag gjorde det verkligen inte för att uppmana regeringen attta avstånd från , Jag använde detta uttryck som en jag medger detgärna litet svepande beskrivning av poUtiska tankelinjer som finns i densvenska debatten och som är företrädda även inom den socialdemokratiskariksdagsgruppen. Att tUlräckUgt klart deklarera sina egna åsikter, medeftertryck och utan tvekan, måste ju då också varaen uppgift för regeringen. använder jag för enkelhetens skull uttrycketAftonbladslinjen för att karakterisera politiska tankeUnjer i de ekonomiskasammanhang vi diskuterar . De är ganska långt parallella med dem jag nyssnämnde och är också företrädda inom den socialdemokratiska riksdagsgruppen. Dessa tankelinjer gavs pregnanta uttryck just iAftonbladet . I en ledarmbrik frågades där; Har vi råd medprivata företag? Och sedan frågades bl. a.: Har vi råd att tUläta enmUjardlekstuga för intrigerande direktörer? Det sades vidare att det inte gär"att försvara att en näringsgren som har avgörande betydelse församhällsekonomin körs ner av ansvarslösa direktörer". De anställda stäUsofta, hette det också, inför skillnaden mellan jobb med lön och arbetslöshetmed sociala svårigheter. Jag instämmer gärna i avståndstaganden frän ansvarslösa,intrigerande direktörer i den mån sädana beskrivningar är något sä när riktigaverklighetsbeskrivningar, oavsett inom vUken typ av företag enskUda, statligaeller andra - som de kan vara tUlämpliga, liksom jag naturligtvis instämmer iavståndstaganden frän andra personer, t. ex. politiker eUer tidningsmän, i denutsträckning de med rimlig sannfärdighet kan beskrivas pä samma sätt. Men huvudfrågan här var ju; Har vi råd med privataföretag, med enskUd företagsamhet? Ja, i varje faU regeringen tycks ju klartanse detta, i varje fall ännu så . Hela dess hopp står nu lUl att densvenska industrin, som i all huvudsak drivs som enskUd företagsamhet, verkligenskall kunna göra de satsningar, i tro pä framtiden visa den expansions-vUja,klara de marknadsföringsansträngningar som behövs i den internationellakonkurrensen för att vär betalningsbalans skall återstäUas och valutabekymrenlångsiktigt skaU kunna övervinnas. Finansplanen är , sent omsider, upplagdför att ge en del stimulanser härvidlag. Ätt de inte är tiUräckliga skall jagstrax återkomma tUl, Det är emellertid klart, herr talman, att de som ställerfrågan om vi har råd med enskUd företagsamhet eller Uknande frågor eUer de somär direkta förespråkare för en omfattande socialiseringspolitik med oUkametoder, måste tänka sig en radikalt annan linje för svensk näringspoUtik enrenlärig sociaUstisk Unje. Det finns mänga tolkningar av en sådan, men jag bortser från sådana tolkningar av vad en socialistisk linje skiUle innebära, som t, ex. gjorde i ett svar tUl T. G. i för kort lid sedan. Där jämställde en bältre ekonomisk och annan samhälleUg planering med grova socialistiska tvångsförfaranden. Det är ju gallimatias. Vi mäste emellertid utgå frän att de som talar om sociaUsmoch frågar om vi har råd med enskild företagsamhet menar någonting sombegreppsmässigt är helt annorlunda än en förbättrad social-liberalramhushåUning, som vi brukar säga, eller blandhushållning, som regeringenbrukar säga. Det är klart att om det socialdemokratiska partiet vUl attvänsterpartiet kommunisterna vUl det är tydligt - ha en sädan omläggning, sä kan den också komma tUl stånd under nuvarande förhåUanden, Men en annan sak är också klar, nämligen den att inte skulle sådana planer, eUer en föreställning inom näringsUvet om att sådanaplaner fanns, bidra tUl att lätta våra betalningsbalans- och valutabekymmer.Tvärtom skulle de bekymren bli ännu värre, och de skulle tvinga fram enekonomisk politik som sannerligen inte skuUe göra del lättare för de anstäUda!Tvärtom, de anställda skulle då vid ännu fler tUlfäUen än hittUls ställas införskiUnaden mellan jobb med lön och arbetslöshet med sociala svårigheter ellermed en mycket sänkt standard. Det är innebörden i Aftonbladslinjen. Som jag sade är detta tydligen ocksä regeringensmening om den linjen. Men regeringens och dess företrädares vUUghet att delta idebatten i det här grundläggande principiella avseendet är inte stor för attuttrycka sig milt. Därför vUl jag tUl finansutskottets ordförande ochnaturUgtvis också tUl finansministern stäUa en fräga som jag här formulerar päett mycket saktmodigt sätt: Tror ni verkligen att det är någon lyckad metod, en metodsom leder tUl framgång för de mål ni själva har stäUt upp, att vi behåUer detnuvarande diskussionsläget, där regeringen och ledande socialdemokratiskarepresentanter i riksdagsutskotten inte deltar eUer deltar mycket sparsamt -i den offentliga debatten på denna vitala punkt som jag här har tagit fram?Regeringen säger visserligen, genom finansplanen, att nu räknar vi med attföretagsamheten och framför aUt industrin pä skall klarabetalningssvärigheterna. Men den stär alltså i stort sett som tigande åskådaretiU att samma näringsliv och samma industri får den ena smockan efter den andrafrån företrädare för de åsikts- och tankelinjer som jag här karakteriserat somden nygamla vänsterns och som AftonbladsUnjens. Jag begär inte några ofta upprepade avståndstaganden frånvad som sägs i det ena eller andra pressorganet. Det kan vi inte hålla på medinom någon politisk meningsriktning. Men jag begär av och av herrSträng att de klart skall säga ifrån, att frågan om vi har råd med enskildföretagsamhet och de föreställningar om sociaUseringsåtgärder som ligger bakomskulle vara tUl stor skada för vår samhäUsekonomi om de ledde tUl politiskahandlingar. Det är en rimlig begäran, anser jag. Att inte vUlfara den har nogregeringen inte råd med. Men det spelar mindre roll. Det svenska samhället harinte råd. Och det är det som är betydelsefuUt. Sedan är det en annan sak, som framgår av finansutskottetsutlåtande, att det finns olika uppfattningar om den grad av stimulans, som idet nuvarande läget behövs för att nå de mäl regeringen själv uppsatt, verkUgenär tiUräcklig. Vi pä oppositionssidan har aUtså ansett att så inte är fallet.Utskottsmajoriteten tror på regeringen i det avseendet. Vi gör det inte, sådantsom läget nu är. Det är därför har utvecklat tematätskilligt; jag skaU fatta mig kort pä den punkten - vi viU att skalluttala sig för en ytterUgare, modererad lättnad i kreditpolitiken. Det är klartatt vi är medvetna om att läget kan ändras liksom om att meningsskUjaktighetemai nuläget när det gäller faktiska ätgärder inte är så särskUt stora. Framemolrrutten av aprU och maj vet vi mera om underlaget för mer omfattandeställningstaganden. Men deskiUnader som finns är å andra sidan ingalunda betydelselösa. Vi vet atten ganska stark omsvängning inträffat i förhällandet meUan antalet ledigaplatser å ena sidan och å den andra antalet arbetslösa och i omskolnings- ochberedskapsverksamhet sysselsatta. Det finns en kapacitet som detskulle vara mycket värdefullt alt kunna använda men som inte används. Jaginstämmer med ocksä pä den punkten. Vi tror att det är ett rrusstagatt inte ge ytterligare stimulans tiU det. Det gäller emellertid inte enbart att inom de ganska smalamarginaler vi nu rör oss ställa erforderUga kreditmedel tUl förfogande. DetgäUer också att få fram en vilUghet att utnyttja dessa möjligheter. Och här spelarkreditkostnaden, räntepolitiken, såsom också nämnde, en roll såsomen av flera faktorer. Den kanske mest betydelsefuUa av dessa andra faktorer,den socialdemokratiska näringspolitikens framtida utformning, har jag redantalat om. Jag vUl även för nun del säga några ord om räntepolitikensroU. De förändringar som inträffat i det intemationeUa läget beträffande förhällandetmellan olika diskonton har berört; jag går inte in på det. Men jagvill säga att det naturUgtvis finns ett samband meUan de lönsamhetsberäkningarsom görs inom företagen beträffande olika investeringar och de kreditkostnadersom är förknippade med dem. Detta gäller inte nunst den mindre och medelstoraföretagsamheten, som i genomsnitt har en lägre självförsörjningsgrad än mångastorföretag. Den högräntepolitik som drivits fram i är tUl ganska stordel resultatet av misslyckanden inom den ekonomiska politiken. mästevi alltså ta hänsyn tiU vär valutasituation. Och vi måste ocksä beakta att realräntanpå sparande inte fär bli negativ. Det har den faktiskt varit , och det har naturligtvis verkat negativt på dethushåUssparande som spelar en ganska stor strategisk roU inom det totalasparandet. För att förhåUandena här skall kunna vridas tUl rättamåste vi klara vårt eget inflationsproblem bättre än hittUls. Det är verkligeninte särskUt mycket i efterklokhetens ljus, herr talman, som jag nu medförvåning noterar en rad stäUningstaganden från det socialdemokratiska partietssida. Det har länge avvisat tanken på stabiUseringspoUtiska överläggningar föratt försöka bemästra kapplöpningen mellan löner, priser och räntor. Det StäUdesig sä sent som i harnesk mot våra erbjudanden alt dela ansvaretför en mer inflationsbekämpande politik; det viUe bestämma självt. Och detframgår ju av utskottsmajoritetens utlåtande att det fortfarande ställer sigawisande tUl tanken på överläggningar beträffande t. ex. situationen under 1972och 1973. Beträffande det innevarande året är ju läget som det är: skarpamotsättningar på avtalsområdena, stora inflationshot som deninternationella konjunkturen sviktar. SannerUgen om jag avundas regeringen! Men om regeringenvisar en rimlig samarbetsvUja och realism så kan nog åtskUligt ordna upp sig.Och kanske har den alltjämt en tidsfrist. Jag hoppas att den kommer tiUslutsatser som liknar de linjer som vi försökt dra upp i den gemensammareservationen. Jag vUl helt öppenhjärtigt säga att det går helt enkelt intelängre, om vi skaU klara oss hyggligt, att regeringen nu som intarattityden att läget inte är så särskUt aUvarligt. Det är det. nog i själva verket att vikänner ett ansvar inför handlingsberedskapen som är starkare och jag vägaräven använda ordet djärvare än vad regeringen och det socialdemokratiskapartiet nu gör. Regeringensansvar gäller också och inte minst behandUngen av fördelningsproblemen. Jag vUlsluta med några reflexioner kring dessa. sade sedan ien intervju i en del förnuftiga saker vid sidan av några som varmindre förnuftiga. Han talade bl. a. om inriktningen av en utjämningspolitiksom en fråga om en utjämning "uppåt". Jag viU instämma i detta. Sedanlång tid tUlbaka har jag sökt hävda uppfattningen, att det är rimligt, sä somvär samhällsbild ser ut, att låginkomstgrupperna får mest när det gäUerfördelningen av framstegsmöjligheterna. Sedan fär det bli en fallande skalauppåt i löne- och inkomstlägena i övrigt. Men det vore fel att driva en politiksom syftar tUl en reell och bestående sänkning för stora grupper. Dettabetyder inte att jag accepterar resonemanget om "lön efter skatt".Skattepolitikens uppgift att t. ex. skaffa resurser för oUka socialpolitiskaåtgärder, som inte minst låginkomstgrupperna har nytta av, har vi accepterat,och det bidraget måste alla också i fortsättningen vara beredda att ge. Men medinflationen och dess prisuppdrivande och automatiskt skallehöjande effektförhåUer det sig på annat sätt. Här kommer jag tUl de gränser som finns förfördelningspolitiken. Låt oss, jag upprepar det från många tidigare debatter,inte förenkla problemställningen. Det måste finnas uppmuntranselement för deanstäUda, och det inte endast inom företagssektorn utan även inom denoffentliga sektorn och naturUgtvis även för företagen. Jag antydde förut att dekommunistiska länderna upptäckt det för ganska länge sedan. Jag tror också attdet är riktigt att - jag sade någonting ät det häUet för en Uten stund sedan-dessa länder sannolikt pä många punkter gått längre än vi gör för att fåkrävande uppgifter utförda med användning av ekonomiska stimulanser. Jagtror, herr talman, att hela kUmatet inom det nu åtskUUgt infekterade offentUgaavtalsområdet skulle kunna avsevärt förbättras vi har kunnat skönja en Utenljusning just . Men förbättringen kunde ta fart om regeringen merauktoritativt och klart än vad som hittUls skett vUle acceptera principen om enutjämning "uppåt". Ett betydelsefuUt bidrag härtiU skulle vara enreglering av skattesystemet som garanterar att inte en viss verkUg inkomst pä gmnd av inflation och en mer eUer mindre misslyckad ekonorrUsk poUtikoch utan att något som helst beslut fattats av regering och riksdag bUr enavsevärt lägre inkomst . Och här är det verkligen inte bara fråga omvälbetalda löntagare och andra inkomsttagare. Det gäller i mycket storutsträckning också låginkomstgrupper. Det är bl. a. därför som den gemensammareservationen återigen hävdar principen om en indexreglering avskattesystemet. Bryggan,som vi mäste använda för att ta oss över motsättningarna mellan tiUväxt ochfördelning, tror jag alltså måste utgå från ett fundamenl av insikt om denekonomiska uppmuntrans betydelse och från en hyfsning av debatten i detavseendet. Jag vUl tiUönskaregeringen att slå in på en förnuftets kurs, att väga höja sinröst även mot sina egna extremister och därmed bidra tUl att i praktiken visaatt det kan finnas en harmoni meUan tillväxt- och fördelningskrav. Det ärnödvändigt att finna en sådan harmoni, om vi skall lyckas med att ta oss urvårt nuvarande trängda läge. I likhet med de flesta hyser jag en rejäl respekt förfinansministern. Men har min beundran något ändrat karaktär.Det är inte längre i lika hög grad finansministern i en ekonomisk balansakt somskådespelaren i en politisk föreställning som imponerar. Det förefaller migfinnas två orsaker tUl att har fått allt störrenytta av sin skickUghet på tUjan, För det första har "vissa avigsidor i den tidigarepolitiken kommit att framträda allt skarpare när denna politik har förts tUlöverdrifter. Det är framför allt på skattepolitikens område som nackdelarna nubörjar göra sig a.Utmera märkbara. För det andra förefaller det som om politikdrevs av delvis nya krafter inom socialdemokratin, krafter som han av aUt attdöma inte riktigt behärskar utan som tUl och med vågar gå tUl smädUgt angrepppä honom. Den radikalisering som innebär att man nekar att arbeta i kompanjonskapmed verkligheten och i stället utnämner verkligheten tiU sin värsta fiendemåste leda tUl djupgående störningar. var det valår och finansplanen fick då alltförmycket karaktären av skönlitteratur pä bekostnad av kvaUteten som ekonomisktdokument. Den försköning som gjordes av de ekonomiska utsiktema gagnade meraden politiska högläsningen än den ekonomiska poUtiken. I finansplanen sades detdå att industrins investeringar skuUe komma att stiga . Det sades att konsumentpriserna skulle stiga med 3,5procent. Det sades att handelsbalansen skulle sluta medett underskott pä . Det blev mer än det dubbla. Det sadesatt bytesbalansen skuUe uppvisa ett underskott pä . Det blevnästan det tredubbla. Dessa prognoser, herr talman, anser jag att man kanbeteckna som en fundamental felbedömning. Att stekoset frän valfläsket tUlätsskymma sikten har försatt landet i ett svårare utgångsläge för den ekonomiskapolitiken . Vi är inte efterkloka inom moderata samlingspartietnär vi framför synpunkter av denna sort. Vi sade det nämligen redan föregåendeär. I förra årets remissdebatt vågade jag kommentera förutsägelsermed att göra gällande att han målade en alltför glättad bild av läget och attdärför mycket av riksdagsarbetet under det året skulle komma att drivas utifrånfelaktiga föreställningar. Man kan i detta sammanhang även påminna sig att åtminstonetvå kända ekonomer utanför partipolitiken i tidningsartiklar i början av förraåret fann anledning förklara sin förvåning över att man grundat den ekonomiskapolitiken på vad som så klart framstod som förskönande prognoser. Att herrSträng förföU tUl detta, anser jag komprometterande. Det minskar förtroendetinför framtiden, även om tongångarna i den nu framlagda finansplanen antyderatt man åtminstone viU försöka att välja en annan väg. Som vi alla vet har vi det ju ekonomiskt helt rimligt iSverige jämfört med hur man har det i flertalet andra länder. Åtminstonestatistiken säger oss att vi får det . Men jag tror inte attdessa siffror och jämförelser fångar hela verkligheten. Det finns en aUvarligkänsla i landet av att någonting är pä tok och att utsikternainte inger optimism och tUlförsikt. Folkomflyttningar mellan landsändar och näringsgrenarhar skapat rotlöshet. En långsammare ekonomisk tUlväxt i förening medprisstegringar och skattehöjningar har kommit både höginkomsttagare ochlåginkomsttagare att få större ekonomiska bekymmer. Motsättningarna påarbetsmarknaden och jordbrukarnas svära läge skapar oro. MUjöhotet minskar förmånga människor den dagliga glädjen. Dessa och andra sådana fenomen avslöjar attinkomststatistikens siffror står att läsa mot en förvånansvärt mörk bakgrund.Att man kritiserar innebär därför inte att man bara är nägon sorts kverulant,eUer lät oss säga oppositionspolitiker, som bara är ute på yrkets vägnar. Det är min uppfattning att svårigheterna har sitt ursprungi en spänning som finns mellan vidlyftiga förväntningar och förkrymptamöjligheter att tUlfredsställa dessa förväntningar. Det finns en långsiktigsådan motsättning ekonomisk tUlväxt har inte motsvarat de förhoppningar somknutits tUl en sådan tUlväxt som ett lyckans universalmedel. Detta ärnaturUgtvis ingenting som vi i första hand kan kritisera regeringens ekonomiskapolitik för. Problemet Ugger mycket djupare än så och utgör en utmaning långtutanför politikernas domäner. Men det finns ocksä en annan sådan konflikt mellanförväntningar och resurser att tUlfredsställa dessa förväntningar med, vilken iaUra högsta grad har att göra med regeringens ekonomiska politik.Socialdemokratin har utställt stora löften men har sedan - när man stäUts införkravet att infria dessa löften kommit att föra en kortsiktig politik, somsuccessivt minskar och som minskat möjUgheterna att möta förväntningarna. I jämlikhetsresonemangen har man ingivit människornakänslan av att det rant hörnet finns rikedomar att dela. I propagandan för dennya näringspolitiken har man lovmt lösningar på den ekonomiska processens allaavigsidor. I löftena om det nya skattesystemet har man sagt att nya offentligaåtaganden och utgifter kommer parallellt med en skattesänkning för tvätredjedelar av svenska folket. Med påbud om prisstopp låtsas man som om detvore så enkelt att bU av med prisstegringar som att bara förbjuda dem. Men växlar, utställda på detta sätt, mäste inlösas. Hurgör man dä? Jo, för att man med de stora offentliga åtagandena ändå rimligenskaU kunna klara den ekonomiska balansen konstruerar man det nya skattesystemetpä ett sådant sätt att vi i själva verket år kommer att fåskatteskärpningar i förhåUande tUl det gamla systemet. Det är aUtså vad manfår i stäUet för lättnader! För att sUppa erkänna alltför tvära löftesbrott späder manpå våra resurser genom att från utlandet köpa mycket mera än vad vi säljer dit,och för att finansiera underskottet lånar man i utlandet. Detta gör mansamtidigt som man i valrörelsen försökte göra gällande att det vore höjden avoansvar om en oppositionspolitiker, t. ex. , föreslog att manskulle låna en slant i utlandet. Men det är inte bara sä att man lånar utomlands. Man lånarockså frän framtiden genom att häUa tUlbaka de investeringar som i nästa periodskall bära upp de ytterUgare anspråk pä ekonomin som dä kommer att resas. Pressad mellan utfästelser och möjUgheter att infria dessabedriver man en hård politik mot lokaUseringsbygderna. Man tar för litet hänsyntiU rrUljöintressena. Och ändå trots alla dessa manövrer blir trycket pävåra tUlgångar sä stort att resultatet bUr omfattande prisstegringar. En sådan politik måste komma att leda tUl konfUkter ochförsvarsåtgärder som i sin tur gör den ekonomiska framtiden osäkrare. Om maninte tUlgriper hungerstrejkens desperata vapen finns det andra försvarsåtgärdertUlgängliga, och de utnyttjas för fullt. En växande minoritet letar efterskattefria socialunderstöd, tUl vUka man blir berättigad bl. a, genom de skarpaskatter som förvisso även drabbar låginkomsttagare. De höga skatterna är tänkta att lösa sociala problem, mensom det nu har blivit skapar de också sociala problem. En inkomsttagare somtjänar betalar i direkta ochindirekta skatter. Andra grupper försvarar sig genom att låta sitt handlande taintryck av ett skattetänkande. En del, t. ex. folkpensionärer, med orimligaskatter på extrainkomster, tycker inte att det lönar sig något vidare attarbeta. Många människor försöker försvara sin levnadsstandard genom att skäraned sitt sparande, som de annars hade planerat för att enligt urgammal svensktradition göra tiU självägande. Ännu fler människor försöker genomlöneförhandlingar värja sig mot standardsänkningar. En ekonomisk politik som utlöser sådana försvarsmekanismerskadar ekononun. Den ekonomiska balansen rubbas av löneanspråk motiverade avkravet att kompensera sig på olika sätt. Det lönar sig mindre att arbeta,investera och spara och pä det viset lägga grunden för en tryggare framtid.TUlväxten blir därigenom lägre.