prot · FU09147 · 1971-12-31 00:00:00 — Sedan kommer vi tiU något som jag tycker är intressant ochpositivt i statsrådets svar uppgiften att nu anser sig hamöjlighet att med förehggande erfarenheter som underlag ge huvudmännen en merakonkret vägledande information beträffande vårdens utformning. Det måste juinnebära att har statistiska uppgifter rörande ohka behandUngsmetodersrehabihteringseffekt. Det skall bU mycket intressant att få ta del avstatistiken, för det är ju där problemet Ugger. Men jag skuUe i anslutning tilldetta vilja fråga statsrådet; Vilka slutsatser ger statistiskamaterial? Det bör väl herr statsrådet veta -jag vet det inte. Men eftersom mannu anser sig kunna ge ut råd och anvisningar - eUer "en mera konkretvägledande information", som det står måste man ju ändå ha ett underlagi botten. Jag vill också fråga statsrådet; Hur skall då råden och anvisningarnautformas, och hur skall vården bedrivas? Får jag bara inom parentes säga, när statsrådet framhålleratt har kunskaperna om lämphga behandlingsmetoder varit bristfälliga,att det är klart att ingen kan utforma en 100-procentigt säker värdpolitik. Detkan inte jag heUer, det vill jag försäkra. Men att kunskaperna skuUe ha varitså bristfälhga får väl stå för själv. Det finns ju i alla fallen hel mängd vetenskaphg htteratur, och det finns även utländska erfarenhetersom alla pekar åt ett och samma håU, nämUgen att man tyvärr måste tiUgripa ettstörre mått av tvångsvård för att få en adekvat behandhng. Jag förmodar attstatsrådet har tagit del av den danska läkargruppens förslag till åtgärder närdet gäller den danska narkomanvården, där det sägs att man måste ökamöjUgheterna tUl tvångsmässig behandhng. Jag skaU inte förlänga den här debatten såmycket. Vi hade ju en narkomanidebatt i kammaren , ochjag beklagar att min interpellation kom så sent att den inte kunde besvaras isamband med den debatten. Statsrådet deltog inte i debatten, och därför är jagtacksam för att det här tillfället har getts att få höra statsrådets egnasynpunkter, för det är det viktiga. Men jag måste säga att jag är oroad över svaret. Jagsaknar alltså slutsatser i det anförande som statsrådet har hållit här. Vilkaslutsatser drar herr statsrådet av utveckhngen? Vi vet ju att vi har fått enfördubbhng av antalet narkomaner ,att det var en fördubbhng var tolfte månad då socialstyrelsentUlämpade den fria förskrivningen av narkotika. Måste inte det ge anledningtill funderingar och slutsatser? Visar inte de senaste årens erfarenhet att denförda vårdpolitiken har misslyckats? Och måste det ändå inte åhgga herrstatsrådet, som säger att man skall fortsätta tålmodigt och ihärdigt på deninslagna vägen, att bevisa att det är den riktiga vägen, eftersom denstatistiska verkhgheten och även erfarenheter hos läkare och andra som försöktsätta sig in i frågan talar i motsatt riktning?Jag menar alltså att bevisbördan helt enkelt åligger dem som menar att dennuvarande pohtiken skall fuUföljas, att det är den riktiga vägen. I kammaren diskuterade vi fråganom tillsättande av en parlamentarisk kommitté. Det kan ju tyckas som om detverkUgen vore en nödlösning att blanda in riksdagsmän i det hela och tänka sigatt ytterhgare försinka en fråga som redan nu är så akut. Men orsaken tiU attjag stödde det kravet som jag för övrigt tog upp i min interpeUation 1968 -är följande. Eftersom poUtiker i allmänhet - och jag hör tiU dem - talar förett ökat mått av frihet både när det gäUer kriminalvård och när det gällermentalsjukvård, tror jag inte att vi kan få herr statrådet att tänka om förränvi får en enighet meUan de poUtiska partierna och en förståelse för narkomaninsspeciella karaktär. Narkomaner är ju inga fria människor. De är människor somär satta under ett giftberoende som verkligen har försatt dem i entvångssituation, och tvångsåtgärderna syftar ju inte till något annat än attbefria dem från den tvångssituation som de befinner sig i. Därför måste jagsäga att ett ökat mått av tvång vid behandhngarna är rill slut det enda humana. HerrHAMRIN (fp); Som sade är det inte förstagången under denna riksdag som vi debatterar de här frågorna, och det blirsäkerhgen inte sista gången vi gör det, om man tänker . Det ärlänge sedan vi första gången diskuterade saken, som ocksåpåpekade. Men det är väl i och för sig inte så konstigt att vi tarupp de här frågorna tid efter annan, för någon lösning på problemet har vi fördagen inte fått, och vi kanske inte heUer ser någon sådan, i varje faU intesärskUt klart. Det finns anledning att diskutera problemet, för det är så passangeläget att finna en lösning att man bör resonera om vilka vägar man kankomma fram på. När vi senast diskuterade frågan var det, som fruKristensson också anmärkte, med anledning av en motion, där jag ochmedmotionärer yrkade på en parlamentarisk utredning. Anledningen är helt enkeltden att i varje fall jag frågar mig vad expertgruppen häller på med. Kortfattathar väl socialministern angett det i det här svaret, men eftersom expertgruppentycks vara en så central instans då det gäller de här frågorna vore detangeläget att vi fick veta något mer om arbetssätt, möjhgheter att komma frampå ohka vägar och kanske t. o. m. en så banal sak som antal sammanträden underdet gångna året för att kunna bedöma om det är den vägen som man skaU hoppas på. Jag vet inte - det får väl fra själv svara på- humvida interpellationen är avsedd att, som det har påståtts bl. a. i entidningsartikel , vara ett krav på hårdare tag mot narkomanerna. Det är ivarje faU inte min uppfattning att den vägen leder fram tUl något resultat. Menjag skulle nog ändå vilja efterlysa hårdare tag i den här frågan. Jag tyckeratt socialministern skaU tala med utrikesministern och höra om man inte kan fånågon ordning på de internationeUa frågorna härvidlag. Socialministern säger mycket riktigt i sitt svar; "En av våra mest angelägna uppgifteri bekämpandet av den illegala narkotikahanteringen är att bygga ut deninternationella kontroUen. Från svensk sida görs betydande insatser i dettaarbete." Det vore kanske också av ett visst intresse att få veta vad dessabetydande insatser består i, därför att det är den förebyggande sidan när detgäller detta problem. SkaU vi verkUgen låta oss översvämmas av narkotika frånhajar ute på kontinenten som tjänar grova pengar - utan att ens finansministernfår någon del av dem? Och det gäUer hårda tag tycker jag också attsocialministern skaU tala med justitieministern och be honom fortsätta denaktion som är igångsatt mot internationella syndikat som här ordnarspelklubbar med åtföljande narkorikahantlangning och sprithantlangning. Det ärväl heUer ingenting att ömma för, utan där krävs det hårdare tag. Men jagupprepar att hårdare tag mot dem som har hamnat i eländet, såsom någonvårdform, tror jag inte på. För att här än en gång återkomma tiU artikeln i för , så är det arbetssätt som den där omskrivna gruppen använderen väg att angripa problemen. Det är också en form av ideellt arbete som pågårpå åtskUhga håll i landet men som kanske har fått för htet stöd av oss ellerav statsmakterna, eUer av socialministern, eller hur jag nu skall uttrycka mig.Man borde kanske satsa litet mer på den vårdform som har visat sig ge resultatbåde i denna grupp och i andra ideeUa sammanslutningar som tagit sig an sådanauppgifter. Jag tror nämUgen att det är ett riktigt konstaterande som görs islutet på artikeln, som jag här citerar; "Vad en narkoman behöver är intebara att sluta knarka. Han måste också bygga upp en ny identitet, bh en nymänniska med ett nytt hv säger . Under den fasen måste han fåkontakt någonstans. Då StäUer vi upp. Men vår andra uppgift är att vidarebefordra den verkUghetsom narkomanerna förmedlar till oss poUtiker och ansvariga. Det är en morahsk styrka för oss att inte utnyttjaanstalter, säger . Vi tar på oss hela ansvaret." Detta tror jag är rätt väg, men det förutsätter att manverkhgen satsar på den. Vi har en grupp i viU jag minnas ochnågra ideella föreningar i , kanske också åtskiUiga kristet ideeUaverksamheter runt om i landet, det är vad som finns. Där gör man ett jobb somsäkert är utmärkt, och då det gäller vården tror jag att det är anledning attsatsa på en utveckUng i den riktningen. Beträffande den förebyggande verksamheten upprepar jag:Låt oss se tih att vi i möjUgaste mån får slut på den langning som nuförekommer både från utlandet och hit och på ohka håll och kanter inom vårteget land! Först ett par ord tiU , som togupp den internationeUa aspekten på narkotikaproblemet. Det finns fog för att göra det, eftersomnarkotikaproblemet i hög grad är internationellt. Vi har också från regeringenssida sett det så, och våra insatser på det internationeUa fältet har varitmycket intensiva , det kan jag försäkra hert . tiUbakatill den saken i annat sammanhang, och kan själv där ta initiativ -även om jag inte här skaU uppfordra honom att framstäUa interpeUationer. Helakomplexet om de internationella frågorna tarvar rid att behandla, och därförskall jag nu inte närmare gå in på det. Men jag kan försäkra att våraansträngningar inom FNs samt inom WHO och i andrasammanslutningar har varit intensiva och, låt mig tUlägga det, i viss mån ocksåframgångsrika. Jag kanske hinner återkomma tUl några punkter i den frågansenare. Sedan vUl jag säga tiU attnarkotikaproblemet ju är ett svårt problem. Det undföU enformulering med samma innebörd. Detta är sannerligen inga lätta saker! Jag trorockså att man skaU nalkas hela narkotikaproblemet med den attityden att det ären svår fråga. Och man kommer inte tUl rätta med svårigheterna med någrapatentmedel. Här finns den internationella aspekten, kontrollen ute och hemma,den uppsökande verksamheten, vårdfrågorna, upplysningsverksamheten, etc. Detär med andra ord ett mycket stort komplex. Jag skaU inte gå in på aUa avsnitt vilket kanske voreönskvärt i en mera fuUständig redovisning, men jag skall beröra några eftersomfru stäUt en en hel rad konkreta frågor tUl mig. sade att man egentiigen inte kanregistrera några positiva resultat av de behandlingsformer ochbehandlingsmetoder vi har. Låt mig då säga att det dock är ett faktum att manfrån flera håU rapporterar relativt positiva behandhngsresultat. EnUgtuppgifter från Solna-Sundbybergs arbetsgrupp mot läkemedelsmissbruk beträffandeett 100-tal ungdomar som gruppen haft kontakt med under hade ett30-tal avbmtit missbruket och börjat arbeta eUer studera, medan ett 25-talminskat sin konsumtion och fått förbättrade sociala förhåUanden. En efterundersökning beträffande 29 slumpmässigt utvaldaungdomar som vårdats vid MariapoUkUniken för avancerat narkotikamissbrukvisar Ukartat resultat. av dessa ungdomar hade slutat användanarkotika; de flesta hade varit narkotikafria . Ytterhgare 30procent hade helt slutat använda tyngre preparat. Vid Alfagärdens eftervårdshem vid iGöteborg har en bedömning gjorts av 78 patienter som vårdats den 1juh 1969 till den , dvs. Alfagården varit iverksamhet. Positivt vårdresultat har nåtts beträffande hälften av dessapatienter. För 18 betecknas tiUståndet som helt tillfredsstäUande. De ärsocialt verksamma och helt giftfria. För 21 av patienterna anges tUlståndetvara tiUfredsstäUande. Smärre återfall förekommer dock. Hälften av patienternabedöms eller genomgående vara i dåUgt tUlstånd. Jag har framhålUt i mitt interpeUationssvar - och jag villgärna upprepa det - att det inte är riktigt att kategoriskt påstå att det härrör sig om totala misslyckanden. Man skall, , betänka att enmängd människor ändå här är engagerade i ett imponerande och mycket uppoffrandearbete. Jag tror ingalunda att de upplever sitt arbete - trots att det är hårtoch svårt som meningslöst. De resultat jag pekat på visar att man ändå nårframgångar. När detgäUer frågan om tvång eller frivilhg vård viU jag gärna säga att jag inteutesluter att det kan finnas skäl att i ökad utsträckning använda demöjligheter som den nuvarande lagstiftningen ger att ingripa med tvång motnarkotikamissbrukare. Men jag vill också varna för en övertro på tvångsmedel.Erfarenheterna från näraliggande områden har lärt oss att användning av tvång istor skala inte är någon bra metod när det gäller att lösa vårdproblem av dethär slaget. Vi vet ju att det när det är fråga om narkotikamissbrukare ofta ibakgrunden finns svåra både sociala och psykiska problem. Att hjälpa dessamänniskor kräver mer nyanserade åtgärder från samhällets sida. Socialstyrelsenarbetar med en vägledande information tiU huvudmännen, och en arbetsgrupp inomsocialstyrelsen har tillsatts för en översyn av lagen om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa faU. En rad åtgärder har också vidtagits under de årnarkomanvårdskommittén arbetade. Åtgärder har även vidtagits sedan kommitténsslutbetänkande framlades. Det är icke riktigt att göra gäUande att vi skulle havarit passiva. avgav sitt slutbetänkande . Som fruKristensson vet innehåller det betänkandet en omfattande kartläggning av lägetpå narkotikaområdet och en diskussion om samhäUets insatser i kampen motnarkotikamissbruket. Kommittén rekommenderade en rad oUka ting; aktiva insatserpå det internationeUa fältet, kontroU av läkemedelskonsumtionen, rättsvårdandeinsatser, utveckUng av tekniskt-diagnostiska metoder, fortsatt utbyggnad avforskningsarbetet och vårdresurserna. säger att ingentinghar kommit ut av detta. Det finns anledning att i en debatt av dettaslag ändå redovisa vad som gjorts. Låt mig mycket kort rekapitulera vad någrahuvudpunkter i narkomanvårdskommitténs förslag lett tiU: Kommitténföreslog ett förstärkt internationeUt samarbete. Regeringen har, som jag redantidigare sagt, sett detta som en viktig uppgift, och stöder inom FNalla ansträngningar att öka och samordna FN-organens insatser i kampen motnarkotikamissbruket. Dessa har bl. a. resulterat i en ny konvention om psykotropaämnen. Man kan väl säga att det var en insats från svensk sida. Vidare har ettsvenskt förslag om samordnade pohsinsatser accepterats av . På detnordiska planet pågår ett kontinuerligt samarbete meUan poUs-, tull- ochsocialmyndigheter. Kommitténrekommenderade skärpt kontroU av läkemedelskonsumtionen. Ett kontroUsystem harutarbetats, och resurser för ändamålet har förstärkts. KontroUhar vidare införts över försäljning av injektionssprutor och kanyler. Kommitténföreslog vidare förstärkta rättsvårdande insatser. I enhghet med dessaintentioner har vi gjort lagen om sluten psykiatrisk vård tiU ett effektivtinstrument för intagning av narkomaner tiU sluten vård. Vidare har vi skärptstraffen för narkotikabrott högst väsentligt. Kommitténrekommenderade ökade insatser från poUsens och tuUens sida. På båda dessaområden har också insatserna förstärkts avsevärt, och det har rått en högkontinuerlig aktivitet . Efter kommitténsrekommendationer om utvecklande av tekniskt-diagnostiska metoder harsådana utvecklats, och de medger nu en mycketförfinad kontroll av den enskilde missbrukaren . Kommitténunderströk starkt behovet av upplysning. SärskUda medel har också anslagits förohka upplysningskampanjer. delegation förhälsovårdsupplysning har fått vidgade ekonomiska ramar för upplysning imissbruksfrågor. På forskningsområdet,som också uppmärksammades av kommittén, pågår frekvensstudier beträffandeinkaUade värnphktiga samt inom fångvården. Frekvensstudier planeras även förandra områden såsom skolorna, universiteten och sjukvården. För samordning avforskningsinsatserna på narkotikaområdet planeras fyra nordiska symposier. Kommitténsförslag beträffande vårdområdet har kommit till uttryck i propositionen 7 år1968, där vårdansvaret och principen för vården har fastlagts. Inga avvikandemeningar framkom då i , och det skedde inte heller då vårdprincipernabekräftades i propositionen 1969. Kommitténs förslag om en särskUduppsökande verksamhet på de orter där missbruket har större omfattning harresulterat i att sådan verksamhet nu finns på ett tiotal orter, bl. a. istorsfäderna , och . TiUkomsten avsamarbetsorganet för bekämpande av narkotikamissbruk är att se - låt migstryka under det - som ett uttryck för kommitténs princip om samordning avsamhäUets insatser. Fler exempel skuUe kunna anges på hurnarkomanvårdskommit téns förslag och rekommendationer successivt har förverkhgats och förverkUgas. SjälvfaUet kan man också finna förslag som väl inte har reaUserats, men jag vågar ändå påstå att kommitténs riktUnjer har bhvit utslagsgivande för samhällets narkomanvård. Skall vi inte kunna komma överens om, , attvi i mycket stor utsträckning har följt upp narkomanvårdskommitténsrekommendationer? Jag skall inte förlänga debatten, sade jaginledningsvis. Jag har emellertid redan tagit tid i anspråk här för min rephk,då jag ansett det angeläget att redovisa de åtgärder vi vidtagit. Åtskilhga frågor är under planering. Vi har t. ex.socialutredningen, som bl. a. har tiU uppgift att mycket ingående penetrerafrågan om frivilhghet och tvång och frågan om vårdprinciperna över huvud taget.Det är en utredning som vi väntar oss mycket av. Den är parlamentarisktsammansatt och den är engagerad i ett, som jag menar, utomordentligt viktigtarbete. gör allmänna påståenden. Hon säger attbarnavårdsnämnderna etc. inte är effektiva. Föräldrarna får inte hjälp etc.Jag kan självfallet inte stå här i kammarens talarstol och tala för enskUdabarnavårdsnämnder. Men jag viU nämna i sammanhanget som ett uttryck förbarnavårdsnämndernas aktivitet, att en tredjedel av dem vi har intagna påungdomsvårdsskolorna har haft narkotikabesvär. Det visar attbarnavårdsnämnderna på denna punkt utan tvivel med mycket stor vaksamhet följerutveckhngen och även bedriver ett aktivt arbete. Jag vet inte varifrån har fått uppgiftenatt antalet narkotikamissbrukare skulle fördubblas var 30;e månad, om jagförstod henne rätt. Erfarenhetema nu talar inte härför. haft enviss avtoning. De kraftfulla insatser som påbörjades /69 har utan tvekangivit resultat. Jag skall stanna där. Jag viU gärna upprepavad jag sade redan inledningsvis, nämUgen att det gäller svåra frågor. De måsteangripas på bred front med skiftande insatser. Låt oss inte ett ögonbUck troatt vi kan lösa dem med några enkla grepp. Jag antar att inte heUer fruKristensson tror så. Men visst måste vi i alla avseenden anstränga oss. Visstmåste vi försöka finna så långt som möjligt adekvata metoder ochframgångshnjer. Bara ett par ord tiU socialministern. Jag skaU börja med de internationeUa frågorna. Herrsocialministern säger att vi där i viss mån har varit framgångsrika. Ja, dethar vi, på ett sätt. Men är det ett faktum att inget endaeuropeiskt land ännu har ändrat sin lagstiftning i detta avseende. Fortfarandefinns det ute i personer som vi känner tiU namn och identitet och vUkavivet är stordistributörer av narkotika och som tjänar stora pengar på att kastavåra ungdomar i fördärvet. Det hjälper inte att försöka lösa de internationeUaproblemen så länge vi har så många narkomaner som vi har här i vårt land. I ochmed att vi har så många narkomaner här har vi nämhgen en marknad för denillegala narkotikahandeln, och därmed bhr ett attraktivt land attarbeta på. Det är därför som jag återigen påstår att vårdproblemen trots aUt ärdet centrala. Sedan skuUe jag vilja säga tUl och tihsocialministern att jag kanske Utet populärt talar om "hårdare tag" -i varje faU är det vad tidningarna skriver när de behandlar min inställning.Vad jag försöker säga är att jag menar att man med ökad tvångsbehandhng skallföra en human pohtik. Jag kan berätta för herr statsrådet att jag har ägnatmycken tid ät narkotikafrågan; jag har varit ute på ohka sjukhus, och jag hartalat med narkomaner, med deras föräldrar, med vårdare och med läkare för attverkligen få lära mig hur problemet fungerar. Narkomanerna säger själva tillmig att de skulle ha önskat dels att de hade bhvit omhändertagna på etttidigare stadium, så att de inte hade hunnit så långt i utförsbacken, dels attde hade önskat att de hade bhvit kvarhållna på sjukhuset mot sin vilja därföratt de vet att även om de säger att de vill komma ut, så klarar de inte detta. Herr statsrådet tycker att jag kommer med aUmännapåståenden. Det kanske jag gör. Men jag grundar mina påståenden på kontaktermed oändligt många människor som har en skrämmande verkhghet inför ögonen, påkontakter med föräldrar som icke kan få något som helst stöd i sin kamp försina ungdomar och som berättar att barnavårdsnämnderna inte vill ta hand omderas barn, ifaU ungdomarna inte väljer ett frivUUgt omhändertagande men detväljer inte unga narkomaner när de har kommit långt ner i utförsbacken, som jagsade förut. Jag skuUe på tal om herr statsrådets statistik från ohkaöppna behandlingsformer också vilja säga att man bör skilja meUan narkotikamissbrukareoch narkomaner. Narkomaner är de som verkligen har drabbats av sjukdomen, medannarkotikamissbrukare är de som har prövat pånarkotika men som ändå har en chans att frivilligt komma ifrånnarkotikaberoendet. Jag talar här om etablerade narkomaner och om vården avdem. Jag delar helt uppfattning, att efter en första period aveffektiv vård vi kanske har något ohka uppfattningar om vad som menas medeffektiv vård, men jag menar alltså ett ökat tvångsomhändertagande måstefölja en lång eftervårdsperiod, dä det gäller att finna en bra miljö för pojkeneller flickan att komma tillbaka tiU. Jag tror däremot inte att det hjälper attde bara har någon att hälla i handen och någon som ger dem htet mat och sådantunder det första stadiet, utan det behövs också adekvata vårdmetoder. Därvidlagsaknar jag tyvärr förståelse hos socialministern för vad problemet verkligengäUer, och jag beklagar det. Sedan ett par ord om narkomanvårdskommitténs betänkande.Alla de punkter som herr statsrådet läste upp var faktiskt ett uppräknande avregeringens eget tiopunktsprogram, som presenterades - eller någramånader innan narkomanvårdskommitténs betänkande lades fram. Därför menar jagfortfarande att kommittébetänkandet inte har föranlett några åtgärder som såatt säga inte redan var vidtagna. har i varje faU inte fått någonredovisning av betänkandet, och det har inte föranlett några beslut här ikammaren. Jag förstår att statsrådet besvarade min fråga om enparlamentarisk kommitté genom att hänvisa tUl socialutredningen. Jag tycker attdet skuUe vara djupt olyckUgt om den akuta och väsentliga frågan omnarkomanvården skuUe hamna i den jättehka socialutredningen, därför att då kanvi få ytterhgare en utredning på vilken vi kan hänga upp våra ursäkter för attvi inte vidtar andra åtgärder. Jag skulle alltså vilja vidhålla mitt önskemålom att vi får en separat parlamentarisk kommitté, som kan ta sig an dessaväsentliga frågor. I fråga om den parlamentariska utredningenvUl jag bara säga följande: Här har pläderat för hårdare tagoch såvitt jag förstår ökade tvångsmetoder. Men frågan om frivillighet ochtvång etc. tillhör de uppgifter som den parlamentariska socialutredningen haratt pröva. Hårdare tag, . Vi har tagit hårdare tag motdem som profiterar på narkotikamissbruket. Vi har skärpt den internationeUakontrollen, vi har skärpt straffsatserna osv. Där behövs det hårda tag, och detarbetet kommer vi också att fullfölja. Vi skulle emeUertid diskutera vårdfrågoma här . Därhar jag haft anledning att redovisa att vi har följt upp narkomanvårdskommitténsrekommendationer. Huvudmännen på vårdsidan har här att så långt möjligt tillseatt vården följer de aUmänna riktUnjerna. Jag har nämnt att socialstyrelsenkommer att ytterUgare konkretisera dessa frågor. Narkotikaproblemet i värt land når säkert inte sin lösninggenom att man enbart talar om hårdare tag och dyhka ting. Problemet måsteangripas genom insatser på framför allt det förebyggande planet. Då är man, fruKristensson, inne på ett område som vi väl inte hinner diskutera i kväU här,nämhgen frågan om de förebyggande socialpohtiska åtgärder- Om avveckling av flygtrafiken på , m. m. na, somkommer i centrum därför att vi vet att många av dem som är missbrukare oftabefinner sig i besvärhga sociala situationer. började sin rephk med att efterlysainsatser ute i . Jag vill upplysningsvis nämna tiU att viunder en följd av år även bilateralt sökt åstadkomma insatser.