prot · FU0910 · 1971-12-31 00:00:00 — Vi har sålunda fördömt de amerikanska bombangreppenmot och kritiserat den s. k. vietnamiserings-politiken,krigföringen i samt invasionen i . Regeringen har givit uttryckför den svenska aUmänhetens upprördhet över massakrerna pä värnlös civUbefolkning,handlingar som med fog stämplats som krigsförbrytelser. Vårkritiska hållning grundar sig bl. a. på uppfattningen att den amerikanskakrigföringen i flera hänseenden strider mot gällande folkrättsliga principeroch regler. Vi har däremot inte kunnat finna att regeringskulle ha det medvetna uppsåtet för att hänvisa tUl konventionen attförinta det vietnamesiska folket. Vi anser oss därför inte kunna hävda attfolkmord föreligger i den mening som konvention lägger i termen. De båda interpellationer som jag här harbesvarat belyser från olika utgångspunkter det problem som ligger i förhåUandetmellan förtryck och våld i dagens värld. Många folkgrupper inom skildanationer, ja hela nationer, upplever sig själva som förtryckta av inhemskaregimer eller främmande makter. Våldet framstår ofta som enda alternativet tUlolidligt förtryck, som våldsanvändning utgör en förutsättning förförtrycket. I värt land reagerar medborgarna med rätta mot varjeutslag av förtryck och våld, var det än förekommer. är vi aUamedvetna om våra begränsade möjligheter att förändra detta sakernas tillstånd.Internationella protester kan ibland ha en viss verkan. Så tycks ha varit Allmänpolitisk debatt, m. m. faUet närde avkunnade dödsdomarna i Burgos och Nr 10 inte gick iverkställighet. Det är väl också sannolikt att den internationellaopinionsbUdningen mot krigföring i tUl nägon del harbidragit tUl omläggning av den amerikanska politiken. Jag tänker då päinstäUandet av de omfattande bombningarna av och tUlbakadragandetav amerikanska markstridskrafter frän . Varje ansats tiU förnyadupptrappning av de amerikanska militära insatserna i kan väntasframkaUa internationella reaktioner. Det finns inte heller någon anledning att bagatellisera deaUvarliga frågor som har aktuaUserats i interpellation, även omjag, som det framgått av interpellationssvaret, inte ser någon möjlighet förden att agera pä sätt som han önskar. torde ocksä ha fått klart för sig hur oroadregeringen är av uppgifterna om judarnas behandling i , även omjag inte heUer i hans fall kan tUlgodose aUa önskemål om aktivitet päregeringsplanet. Jag finner det emellertid angeläget att i detta sammanhangutveckla några principiella synpunkter pä förtryck och våld. Med genombrottetför idéer om alla människors lika värde har det blivit naturligt att inteacceptera samhällstyper som bygger pä principen att en minoritet av det enaeUer andra slaget skaU ha rätt att utöva makt över majoriteten. Om aUamänniskor har lika rättigheter och Uka värde, måste makten utgå frånfolkflertalet. I konsekvens härmed mäste majoriteten ha rätt att störta enförtryckande minoritet. Rätten tUl uppror mot tyranner har mycket gamla anor.Ocksä under dagens förhållanden måste denna rätt erkännas av den som bekännersig till en demokratisk åskådning. Om en folkmajoritet inte ges möjlighet attbestämma över samhäUet, kan den inte förvägras rätten att i nödfaU med våldomstörta det. Men då skaU man ocksä vara övertygad om att folkmajoriteten stårbakom kraven pä förändring. Här har alltid gått en skiljelinje t. ex. mellansocialdemokrater och kommunister. Man kan säga att vägarna skUdes under1900-talets första år, när bolsjevikerna i vUle lägga ledningenav den socialistiska samhällsomda-ningen i händerna pä en revolutionär elit.Mot denna föreställning stod den traditioneUa socialdemokratiska synen, altarbetarrörelsen mäste vara en massrörelse, ständigt i stånd att tolka massornasverkliga krav. Idén om en elit, som är bättre i stånd än folkflertaletatt tolka historiens lagar och företräda massornas sanna intressen, står i klarkonflikt med den aUt djupare grundinställningen inom socialdemokratin att manendast har rätt att handla pä majoritetens uttryckliga uppdrag. De som förordarvåld som politiskt kampmedel måste visa sannolikheten av att sådana metodersnabbare leder tUl mänskliga samhällsförhåUanden än andra tänkbara metoder.Eftersom väldet i sig självt innebär ökat mänskligt Udande, måste de kunnalägga ökad mänsklig lycka i den andra vågskälen. Det finns emeUertid, herr talman, samhällen där en måttliginsats av våld kan tänkas minska förtrycket i en sådan grad att våldsanvändningligger i folkmajoritetens intresse. Men det skall erkännas att det inte är Allmänpolitisk debatt, m. m. särskiltlätt att finna exempel pä våldsamma revolutioner som på öppnatvägen tUl ett frihetens och jämlikhetens samhäUe. Särskilda faror är förbundna med politiskt motiveradvåldsanvändning i högt utvecklade samhällen. Det överväldigande flertaletmänniskor viU leva i lugn. De viU vara trygga tUl liv och egendom, även om desamtidigt upplever allvarliga sociala orättvisor. Bara i extrema krislägen kande stora massorna visa benägenhet att själva tUlgripa våld. Om smä grupper under någorlunda normala förhållandenbegagnar våldsmetoder, vänder de därför det stora flertalet emot sig. Departier som i sädana lägen vädjar till behovet av, som det heter, lag ochordning, har goda utsikter att vinna stöd. förekommer det att en delextremister försöker trassla tiU problemet genom att framstäUa nästan allasamhällen som ett slags väldssamhäUen, mot vUka det är rättfärdigt att användavåld. Bakom detta resonemang ligger vanligen en begreppsförvirring. Det faktumatt ett samhäUe förfogar över vissa tvångsmedel kan inte jämställas med att denenskUde på egen hand beslutar att använda våld. I varje samhälle finns det ocksä under normalaförhållanden något slags fridstörare. För att skydda sig mot dem tvingassamhället i brist på bättre metoder att skaffa sig polis, domstolar ochfängelser. Men i ett demokratiskt samhäUe fattas besluten om dessa inrättningaroch om deras sätt att fungera i demokratisk ordning, dvs. med stöd avfolkmajoriteten. Att använda tvång för att upprätthäUa respekten för idemokratisk ordning antagna lagar kan sålunda inte likställas med lagbrott ensom lagbrottet skulle ha ett slags idealistisk motivering. Situationen blir enannan om polis, domstolar och fängelser uppenbarligen bara tjänar tUl atttrygga en liten minoritets välde dä kan man tala om den rätt till uppror somjag har hänvisat tUl. Problemet med våldsanvändning i den politiska kampen blirännu allvarligare när våldsmetoder påverkar förhåUandet mellan stater. Hurstarkt man än ogillar den ena eller andra regimen i dagens värld är detuppenbart att vi mäste sträva att skapa fred mellan folken. En förstaförutsättning för fred är att stater kan ha kontakt med varandra. Sedanårhundraden har man utvecklat vissa regler för mottagandet av en statsofficiella representanter i en annan stat. Man har enats om att en officiellrepresentant, t. ex. en ambassadör, och hans närmaste medhjälpare ovillkorligenskall skyddas mot våld i utövningen av sina funktioner. Detsamma gällerambassadbyggnader o. d. Om man inte hade dessa regler skulle umgänget mellanfolken allvarligt försvåras. Tyvärr överträds dessa regler . Men menarman allvar med kravet på fred i världen, måste man reagera mot sådanaöverträdelser. Det går inte att försvara kränkningar av ambassadörer ochambassader med att vederbörande företräder en förhatlig politik. 1 en demokratifinns det för övrigt andra möjligheter att demonstrera sin avsky för en sådanpolitik utan att överträda de internationella reglerna. Ett annat exempel på den internationellavåldsanvändningens faror är de allt vanligare flygplanskapningarna. I en delfall kan motivet för sådana kapningar vara ett desperat nödläge, t. ex. närkaparen är politiskt förföljd under en hård diktatur. Men hans flyktmetod kaninte utan vidarejämföras med den vanliga politiska flyktingens. som han söker räddasig själv utsätter han ett stort antal andra människor för fara. Man har jualdrig garanti för att en flygplanskapning skaU sluta utan katastrof för planetoch dess passagerare. Därför reagerar självfallet de internationellaflygbolagen med skärpa mot alla flygplanskapningar, och man söker med olikametoder skydda sig mot kapningsförsök. Om krig mellan stater hör till det normala imänsklighetens historia betyder det inte att våld, utövat av stater, skuUe hahögre moraliskt värde än våld utövat av enskUda. Varje form av fredsbrottfördöms med rätta i stadgar. Svårigheten är bara att ivarje särskilt fall fastställa vilken stat som är angripare. Försvarskrigetanses moraliskt acceptabelt av de flesta, eftersom det kan betraktas som ettoundgängligt medel att hindra utländskt förtryck. Varje stat som befinner sig ikrig är därför angelägen om att beteckna sig själv som angripen. Den tid dästatsledningar öppet förkunnade sin avsikt att undertrycka andra stater ochfolk ligger bakom oss. I mänga fall är det lätt att påvisa att påståenden om ennödvändig försvarskamp döljer en avsikt att undertrycka en motståndare. I andrafall kan det vara svårare att faststäUa vilken part som bär det ursprungligaansvaret för en krigisk konflikt. Det sammanhänger med att åtskiUiga konfUktertUl en början utkämpas i liten skala för att senare utvidgas. Här ligger ocksåfaran i att acceptera vad som kan framstå som en tämligen begränsad krigiskuppgörelse inom ett land eUer meUan två länder. En part i ett inbördeskrig kanvädja om stöd frän sympatisörer utifrån, varigenom inbördeskriget lättförvandlas till en meUanfolklig konflUct. Därför mnebär det ocksä stora riskeratt söka lösa en konflikt genom att ytterligare trappa upp den. Anhängare avupptrappningens filosofi kan inbUla sig att våldsverkare effektivt stillas baraman tillgriper ännu mera våld mot dem. Särskilt farlig är denna metod om manbortser från de spänningar som kan ha legat bakom den ursprungligavåldsanvändningen. Jag har talat om den moraliska bedömningen avvåldet som kampmedel. Därmed har jag inte besvarat frågan om orsaker tillvåldsanvändning. I många fall - kanske de flesta tror sig de som utövar våldocksä ha moralen på sin sida. Jag har sökt visa att detta vanligen inte ärfallet. Lyckas vi övertyga människor om det moraliskt oberättigade i våld, utomför tydliga försvarsyften eller som en utväg ur olidligt förtryck, kan vi ocksåbidra tiU att begränsa våldsanvändningen. Risken är dock att mänga människor ien halvt omedveten ångest inte lyssnar tUl sådana vädjanden. Utbrott av våld har sin grogrund i förhåUanden som förstmäste undanröjas, innan man förmår att bannlysa det. Det kan gäUarasmotsättningar och rasförtryck, det kan gäUa svära sociala missförhållanden,det kan gälla de mäktiges övermod gentemot de svaga. I varje särskilt fall avomfattande våldsdåd behöver man noggrant analysera deras bakgrund. Benägenhetatt tUlgripa våld är en sjukdom som behöver en diagnos Ukaväl som andrasjukdomar. När vi upplever en ökad våldsanvändning i både rikaoch fattiga stater, i konflikter meUan raser och folkgrapper, i statersinbördes uppgörelser Uka väl som i enskUdas tvister, är det sist och slutligenett Allmänpolitisk debatt, m. m. Allmänpolitisk debatt, in. tecken päatt världen är sjuk. Mellankrigstidens diktatorer menade att krig var ettuttryck för en nations hälsa. vet vi att det är freden som. För att göra mänskligheten frisk krävs ett oavlåtligt arbete förfreden, i samlevnaden meUan stater, folk, raser och enskUda människor. () kort genmäle: Jag skaU enbart säga några ord om deninterpeUation som jag framstäUde och som utrikesministern nu medföredörrUig snabbhet har besvarat. Förtrycket av judarna i har hårdnat månadför månad. Man förbjuder undervisning på jiddisch eUer hebreiska, trots att fleramycket mindre minoriteter i får undervisa på sina språk. Man förbjudertryckning av deras skrifter och böcker. Man diskriminerar mosaiskatrosbekännare och skär ner antalet synagogor. Man bedriver en s. k.antisionistisk kampanj, som har fått en klart antisemitisk prägel. Och istrid med givna löften förhindrar man judarna att återförenas med sinasläktingar i . svarar tusentals judar i med att stå upp försina mänskliga rättigheter. De vägrar att förneka sin kultur eller sin troeller sin känsla av gemenskap med och med människorna där. Hundratalsbrev när oss , i vUka judar vädjar tUl världsopinionen om stöd ochsolidaritet. Vi känner de risker som de brevskrivarna tar. Rättegängen iLeningrad visar vilka metoder som den sovjetiskaregeringen är beredd att använda för att slå ned det växande judiskamotståndet. För de judar som ändå i ett nästan ofattbart mod vägrar att ge uppkan vi bara uttrycka vår beundran och vär medkänsla. Jag tackar utrikesministern för svaret på mininterpeUation. Jag tänker inte nu på mina få minuter kräva honom på ytterUgarebesked eller granska väl försiktiga formuleringar. Rapporterna "ingerbekymmer", säger utrikesministern, och jag antar att han är ännu mer oroadän de orden utvisar. Jag gläder mig ät att den nu sägerklart ut att bud att varje människa har rätt att lämna sitteget land "självfaUet giUar också judar i ". Jag hoppasdet uttalandet når fram tUl de styrande i . Det är nämligen vär plikt att ständigt säga ifrån omantijudiska tendenser i olika länder. Antisemitismen är inte bara envidskepelse som plågar dem som drabbas, inte bara en smitta som i värsta fallkan explodera i pogromer och massmord. Antisemitismen är också diktaturenssärskilda redskap när den vUl awärja kritik genom att misstänkliggöra en gruppinom det egna folket. tillbaka har den antijudiska propagandanvarit den totalitära statens och den totaUtära rörelsens väg att förtryckagenom att hetsa, att fä anslutning från andra genom att spela på strängar avhat och skräck. Får jag, liksom i ett tal vid en demonstration påjuldagen, jämföra domarna i och på andra häU med vår tids kanskeviktigaste rättegång, Dreyfusprocessen i . Den franske kaptenen dömdes till långvarigtfängelsestraff för ett spioneri som han inte begått och för en s. k.antifransk aktivitetför vilken han stod helt främmande. De dömda i fäUdes för enflygkapning som de troligen inte planerat och med säkerhet inte genomfört ochför en antisovjetisk verksamhet som de inte bedrivit. Juden blev offer för de makthavande och reaktionäranär de skulle finna en syndabock i kampen mot de demokrater och radikaler somreste krav på politisk frigörelse. Judarna i fick sina straff pä destyrandes order när deras motstånd mot förtrycket ökade och regimen behövdesyndabockar för att varna och skrämma. Runt rättegångarna mot ekade de antisemitiskaslagorden när konservativa grupper slog vakt om sina privUegier. Kringrättegångssalen i växer den antisemitiska propagandan när regimenvärnar om sin maktställning. Justitiemordet pä gav övertygelseatt skriva sin bok om den judiska staten och gav kraft åt den sionistiskarörelsen i . Justitiemorden nu pä ett antal sovjetiska medborgare blir enny drivkraft när judarna hävdar sin rätt att emigrera tUl . Anklagelserna mot var ett tecken på att motståndetmot demokrati och liberalisering skulle skärpas. Domarna mot Kaminsky och hanskamrater får oss att frukta att förtrycket i kommer att öka och attanhängarna av liberalisering har härda dagar framför sig. En sista paraUeU är ändå viktigast. blev tUl slutfrikänd och upprättad i en ny rättegång. Men längt hade hanfrikänts, i och ute i världen, av demokratins och radikalismenskrafter. Om de elva i kommer att upprättas aven sovjetisk domstol vet vi inte. Men vi vet att de är frikända iSovjet, i och ute i världen - av alla människor med god vUja. Allmänpolitisk debatt, m. m. I detta anförande instämde herrar (), iÅkersberga (fp), (), Wirmark (fp), (), Rimås (fp), (). (), (), i Röstänga (fp) och iMalmö (m), fröken () samt herrar (), (), Jonssoni (fp), i KU (fp), (), ÖhvaU (fp), Antby (fp), () och i (fp). HerrTAKMAN (vpk) kort genmäle; Jag måste upplysa om att jag i dettasammanhang bara har på mig och att jag därför inte kan behandla dendel av utrikesministerns anförande som gick utöver interpellationssvaret. Jaghar självfallet inte heller tidsutrymme för att säga något om utläggning. Med sin sista formulering har utrikesministern ställt ettmycket vidare krav än folkmordskonventionen. De fem exempel som ges i artikel 2visar att avsikten inte behöver gäUa förintelse av ett helt folk. Avsikten kanvara begränsad tUl att döda, som det heter, medlemmar av en grupp, att"tUlfoga medlemmar av gruppen svår kroppsUg eller själsUg skada"eller att "uppsåtligen påtvinga gruppen levnadsviUkor, som är avsedda attmedföra dess fysiska undergäng helt eUer delvis". Med den oerhörda mängdmaterial vi nu har om , inte minst frän officiellt häll i ,finns det ingen möjlighet att blunda för det faktum att Allmänpolitisk debatt, m. m. vietnamesernadödas i sin egenskap av vietnameser. Detta urskillningslösa dödande har ;skrigsmakt hållit på med . Just, skrev iboken 1968 efter att ha vistats ett och ett halvt är iSydvietnam; ";s armé bekämpade hela landet, därför att det var omöjligtatt avgöra vem som var på rätta sidan och vem som var på andra sidan." En annan amerikansk journalist, , redogjordei boken 1968 för en undersökning som han gjorde iaugusti 1967 i provinsen Ngai i norra . Praktisk taget helaprovinsen var då "free-fire zones", där USA-pUoterna sköt ellerbombade aUfsom rörde sig på marken och där artUleriet sände i väg stora mängderprojektUer pä måfå i aUa riktningar och vid aUa tider . De vietnamesersom dödades betecknades alltid som "confirmed V.C", dvs. "säkertidentifierad" som FNL-gerilla. Enligt ScheU var det ett stående skämt blandde amerikanska soldaterna att "allt som är dött och inte är vitt ärENL". överkommando har ju under alla åren haft likräkningen som detavgörande beviset för militära framgångar. Om Nixonregeringen nu drar tUlbaka en del tmpper, så ärdet tydligen för att den inte har något annat val. Men har dettekniska krigsmaskineriet det bör vi komma ihåg intensifierat sin aktivitetytterligare. Mot de bombmängder som används är dåvarande krigsministernMcNamaras ganska måttliga kvantiteter. Jag kan inte här redogöra för bombningarna, interneringenav hundratusentals civUpersoner i koncentrationsläger eller spridningen av s.k. växtbekämpningsmedel, som är av mycket större omfattrung och har mycketvidare konsekvenser än vad vi i regel gör klart för oss. Jag skaU inskränka migtUl att konstatera att allt detta självfallet är fuUständigt avsiktligakrigshandlingar som inte kan tecknas med annan term än den som konventionengäller. Jag skall sluta med ett faktum, som förefaller vara okänthär i och tycks vara det även i . Det gäUeranvändningen av stridsgaser. Jag vUl råda alla regeringens ledamöter ochframför allt utrikesministern att läsa s. 455 i den tjocka volym frånamerikanska representanthusets utrikesutskott som har beteckningen"Chemical-biological warfare; U.S. policies and Internationalaffairs". Den utgör protokollet från de s. k. utskottsförhör som ettunderutskott höll . På den angivna sidan finns enredogörelse för användningen av CS i . Vi kan för enkelhetens skuUkalla CS en gas. I verkligheten är det en s. k. aerosol, ett mycket finfördelatpuder som tränger ner i de finaste luftrören och på tvingar denangripne att söka sig ut i frisk luft. CS är givetvis ett snabbt dödande ämneför dem som inte kan komma undan. och jag går här bara efter detofficiella protokollet har CS förekomrrut nästan bara i en modifierad form,, som är behandlat på ett särskilt sätt för att motstå fukt och som virvlarupp och bevarar sin verkan . Pudret sprids från flygplan. Detupprättas kort sagt gigantiska gaskammare över områden där det misstänks attbefolkningen finns kvar. Enligt kongressprotokollet har ;s krigsmakt för användning i Vietnamköpt CS , dvs. Allmänpolitisk debatt, m. m. omkring 4miljoner kilo. Det är mer än vad som behövs för att gasbelägga hela Sydvietnamsyta. Två tredjedelar av denna kvantitet hade köpts under ,vilket visar hur enormt denna form av krigföring trappats upp. En mtinmässigteknik är att först gasbelägga stora områden för att tvinga befolkningen upp urskyddsrammen och därefter använda det strategiska bombflyget över dessaområden. Dessa och andra fakta om kriget i , herr talman,visar bortom varje tvivel att det är fräga om en avsiktlig och partiellutrotning av den vietnamesiska nationen. Under detta anförande övertog herr förste vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. Jag kan försäkra att den svenskaregeringen på olika vägar har delgivit den sovjetiska regeringen sin syn påjudefrågan i och i andra östeuropeiska stater Uka väl som vi påde diplomatiska vägar som står oss till buds lät den sovjetryska regeringenförstå vad den ansåg om exempelvis dödsdomarna i . Jag kan ocksä med instämma i betydelsen avatt vi värnar och utvecklar de mänskliga rättigheterna, vUket är en av vär tidsaUra största uppgifter. I sammanhanget kan jag hänvisa tUl vad den studiegruppsom har tUlsatts inom den socialistiska internationalen säger; "Erfarenheten frän detta århundrade har visat attmänskligheten på egen risk bortser från rasmässigt och religiöst hat. Juden,negern och medlemmen av vUken plågad minoritet som helst är där det primäraoffret för fördomar, men kostnaden måste till slut betalas av mänskligheten istort. Den nazistiska antisemitismen vars första mål var judarna ledde tUl enmassaker på miljoner oskyldiga européer av aUa nationaliteter." Det är ett uttalande som förtjänar allt beaktande, och jagkan försäkra att regeringen kan ställa sig bakom detsamma. Vad sedan gäller och hans tydligtdokumenterade fruktan för att regeringen inte skulle följa vad som inträffar iVietnam skulle jag vilja ta honom ur dessa villfarelser.Regeringen har verkligen på alla de vägar som varit oss tUlgängliga skaffat sigen bUd av händelseförloppet där. Det har också påverkat och i viss mån dikteratvårt handlande. Såsom en kommentar tiU vad sade vUl jagemellertid hävda följande; Folkrätten uppstäUer vissa regler som skall gällavid krigföring. Dessa krigets lagar innebär att krigets förödelse skallbegränsas sä längt som möjligt genom förbud mot vad man kaUar onödiga grymhetersamt andra ätgärder som sprider död och förintelse men som inte är nödvändigaför krigföringen. Vissa av dessa principer har djupa historiska rötter. I nyare tid har principen utvecklats och stadfästs framföraUt och i Genévekonventionerna av 1929 och 1949. Nr 10 Nurnberg- och Tokyorättegängarnaefter slut dömdes , , flera tusen personer för brott mot vad man kaUar krigetslagar. rättegångar innebar en ytterligare utveckling av folkrättens regler jo b & i beträffande förpliktelserna under krig. Allmänpolitisk en resolution, sombekräftade de folkrättsliga principer debatt m.m. som nedlagts i Numbergtribunalens stadga och som uttryckts i En diskussion pågår , med all rätt, om huruvida deamerikanska handlingarna i innefattar brott mot krigslagarna, såsomdessa finns uttryckta bl. a. i gällande konventioner och i Nurnbergprinciperna.Denna diskussion för fram betydelsefulla politiska och moraliska frågor, ochkan komma att göra staterna mer medvetna, hoppas vi, om behovet av att skapanya regler som förbjuder vissa krigföringsmetoder som dessvärre är vanliga ivår tid. TUlämpningen av folkrättens regler i dagens Indokinaförsväras av att det här Uksom på en del andra håll i världen gäller en ny formav krig som man tidigare endast haft begränsad erfarenhet av och som inte ärförutsedd ens i de mest moderna konventionerna rörande krig, dvs. 1 utkämpas ett folkkrig där den ena sidan tiUstor del utgöres av en fattig bondebefolkning. Dessa människor har svårt attuppfylla de krav som den traditionella folkrätten, i detta faUGenévekonventionerna, stäUer pä de krigförande. Som exempel pä krav kan nämnas:Krigförande skall ledas av en person som är ansvarig för sina underordnade.Krigförande skaU bära ett särskUd emblem som är fastsatt och som är möjligt atturskilja pä avstånd. Krigförande skaU bära vapen öppet. Krigförande skaU utförasina krigshandUngar i enlighet med krigets lagar och sedvanor, heter det. Dessa regler har framvuxit mot bakgrunden av traditionellaformer för krigföring.