prot · FU09138 · 1971-12-31 00:00:00 — Det är nämndens uppgift att i varjeenskilt fall försöka komma tlU klarhet I frågan, om sökanden uppfyller deförutsättningar som lagstiftningen anger för tiUstånd tiU vapenfri tjänst. Somjag sade har JO nyUgen prövat nämndens arbete och funnit det vara noggrant. HerrLINDKVIST (s) kort genmäle: Jag vill till hen i sägaatt jag och de andra ledamöterna 1 vapenfrinämnden har en utomordenthgt storrespekt för den skrivelse som kommit från frikyrkoråd. Men rådet haröverbetonat och överdrivit sin kritik av vapenfrilagens efterlevnad. Rådet gårahtså tUl mycket kraftiga överdrifter, och det minskar något trovärdigheten iskrivelsen. Det är inte så, som säger, att det har inträtt enskärpning av praxis i vapenfrinämnden. Här har tidigare använts uttrycketdomstolsförfarande. Jag -vlU använda ett uttryck som är mycket vanhgt vid domstolen:Jag bestrider. Jag bestrider att det har Inträtt en skärpning av praxis ivapenfrinämnden, Enhgt min uppfattning är vapenfrinämnden inne på en myckethuman och generös hnje när det gäller att ta ställning till vapenfriärendena.Därför kan jag inte acceptera den slutsats som frikyrkoråd komrruttiU, nämUgen att lagen skulle vara ett misslyckande. Det är en av överdrifternai skrivelsen. I skrivelsen står det vidare talat om att det finnsungdomar som måste gå i fängelse för sin tros skuU, Av den lydelsen får manuppfattningen att de som inte får vapenfri tjänst genom vapenfrinämndentotalvägrar och har fängelse som alternativ. Men det är ett ytterst Utet antalsom genom avslag vid vapenfrinämnden totalvägrar. Huvudparten av den gruppenbegär aldrig vapenfri tjänst; de vänder sig direkt tiU myndigheterna ochmeddelar att de icke har för avsikt att göra vare sig vapenfri tjänst eUer värnpUktstjänst.De är aUtså totalvägrare i ordets egentUga mening. När det gäUer de heltidsanställda utredarna vlU jag sägatiU i att dessa utgör en basorganisation i vapenfrinämnden.Men som , som ju föher och deltar arbete, sade är det angeläget att vi kan få tih stånd enbreddad rekrytering, VI hoppas att de rehgiösa organisationerna,fackföreningarna och folkrörelserna hjälper till att fä fram duktigt folk somkan göra utredningar och som kan ge oss ett seriöst underlagsmaterial attanvända vid stäUningstagandet, SlutUgen sade att många som får avslaghamnar i en olöshg konflikt; han återgav här skrivelsen, Alla som får avslag,, skulle inte ha haft vapenfri tjänst. En översyn av vapenfrilagens till-lämpningm. Hen i (fp) kort genmäle: Det är självklart att Inte aha som ansökerskall ha vapenfri tjänst; det skall ske en prövning. Men jag kan Inte vara Ukanöjd som i Gäddvik är. Han måste leva I okunnighet om deförhållanden som råder och som skapat så stora konflikter hos många ungamänniskor. Sedan vill jag till säga att jag under handhar erfarit att man efter ett beslut av Kungl, Maj;t, som gick emotvapenfrinämnden I ett visst ärende, i fortsättningen kan vänta sig en nägotmindre restriktiv inställning från vapenfrinämndens sida. Det tror jag inte attherr vih bestrida. Hen () kort genmäle; Nej, jag bestrider Inte det. Om Kungl, Maj:tanser att vapenfrinämnden skall tillämpa en mer generös praxis skaU det ländatlU eftenättelse och efterlevnad hos vapenfrinämnden. Men det gäller så enstakaärenden att jag inte tror att man kan tala om en annan praxis. Jag har tidigarehävdat att vapenftinämnden har en generös grundsyn. Man kan ha delade meningarom enstaka ärenden, men i aUmänhet är detta en riktig beskrivning avvapenfrinämndens allmänna InstäUning, Hen i sade I etttidigare anförande att många riksdagsledamöter kommer I kontakt med sådana härärenden genom att ungdomar låter höra av sig sedan de fått avslag ivapenfrinämnden. Ja, , jag kommer också I kontakt med mångaärenden. Beträffande några av dessa har jag efteråt ansett att nämnden haft hkanära till bifall som avslag, I de fall då vapenfrinämnden, som jag ser det, hargjort en missbedömning innebär det en motgång inte bara för vapenfrinämnden,utan det upplever jag också som en personhg motgång, ty då har vi i dessaärenden inte lyckats klara den rättvisebedömning som det är nämndens uppgiftatt göra. Men det gäller aUtsä enstaka ärenden, och jag anser inte att dessautgör underlag för en aUmän, svepande kritik mot vapenfrinämndens arbete. HenGUSTAFSON i (fp) kort genmäle; Herr talman! Om anseratt de ärenden, där Kungl. kommit tiU ett annat beslut än vapenfrinämnden,är aUtför enstaka En översyn av vapenfrilagens till-lämpning m. m. för att deskall sätta något spår i vapenfrinämndens fortsatta handläggning av ärendena,tycker jag att det är ett ganska anmärkningsvärt yttrande. Jag hade hoppats attvapenfrinämnden i fortsättningen skuhe se mera UU den enskilda människan ochhennes djupa samvetsnöd och mindre UU de regler och den praxis som hittUls imånga faU lett till att unga människor med djup samvetsnöd fått avslag på sinaansökningar. Hen RIMÅS (fp): har tre värnphktigasom med motivet djup samvetsnöd begärt vapenfri tiänst bett mig om hjälp därföratt de fått sina ansökningar avslagna. Samthga dessa tre skuUe utantvivel ha fått sina avsökningar bifaUna, vill jag inledningsvis säga attalla tre genomgick sitt förhör innan man började tiUämpa bestämmelsen om attden sökande har rätt att yttra sig över utredningen. Jag tror att det var hen i som nämndeatt ingen tvingar de sökande att svara på frågor som de inte vill besvara. Detlåter sig naturUgtvis sägas, men vi får komma Ihåg att dessa ungdomar Inte ärgarvade riksdagsmän, som vet hur man skah sUngra sig ur en krångUg fråga, somman inte vlU besvara. Det gäUer unga grabbar, som är nervösa för om de överhuvud taget skall få sin ansökan blfaUen, Denna nervöse grabb står inför enperson, som är oerhört tränad genom hundratals förhör och vet precis hur hanskaU leda förhöret för att få det dit han vlU och för att få fram det hanfinner vara lämpligt. Detta är i och för sig inte sagt såsom något kritik motförhörsledarna. Men jag har i de faU som jag har kommit i kontakt med funnit -jag talar nu enbart om dem som vägrar på grund av djup samvetsnöd, eUer låt migför enkelhets skuh kaUa det reUgiösa skäl, även om det Inte riktigt täcker allt- att man tydUgen försöker leda samtalet så att den sökande börjar ge andramotiveringar än de reUgösa för sin vägran. Har man lockat In den sökande på ensådan argumentering, kommer alldeles säkert såsom ett brev på posten ettyttrande från utredningsmannen till vapenfrinämnden, där den sökandes ansökanavstyrkes. Den sökande har inte nog samvetsbetänkhgheter, eftersom han lät siglockas in på detta sidospår. Det är någonting som har gått snett i detta, Möjhgheten för den sökande att få yttra sig överutredningen är naturhgtvis en stor förbättring, Förat hade vapenfrinämnden, närden fick ärendet, efter vad jag kan begripa, bara utredningsmannens yttrandeatt gå efter. Det fanns inget annat papper att föha. På grund aveftersläpningen i vapenfrinämnden har nämnden tyvärr rätt många ansökningarkvar, där den sökande inte har fått yttra sig över utredningsmannens utlåtande.Jag har ett så färskt exempel som från , när en sökande skrev tillsin utredningsman och bad att få veta vad denne hade sagt. Det fick hanomedelbart besked om. Än fungerar tydhgen inte förbättringen riktigt. När vi harfått htet mer erfarenhet av hur det kommer att fungera, då de sökande självafår yttra sig över utredningsmannens utlåtande, kan vi avgöra om det fungerarbättre. Annars har jag väldigt stor sympati för yrkande, att enutredningsmans yttrande inte skah vara ensamt avgörande. Då står ju, ävensedan det nya systmet har kommit i gång, uppgift motuppgift, och det finns ingen som har lyssnat till samtalet och vet hur detgick. Jag ville framföra dessa synpunkter. Ämnet är jusynnerligen aktuellt för mig, eftersom jag har dessa tre ärenden på mitt bordför närvarande. Hen i (s) kort genmäle: vill Jag bara säga att jag Intekänner Igen den beskrivning av hur en utredningsman arbetar som gavoch där det antyds att utredningsmannen låter den sökande komma in på sidospåroch Uknande saker. Vad som uttryckUgen sägs i handledningen förutredningsmannen är att han skall låta den sökande själv utveckla sinasynpunkter och berätta vad han spontant kommer In på, hur hans uppfattning omvapenbruk är, hur han upplever sin konfliktsituation osv. Jag vih än en gångunderstryka, herr talman, att därvidlag är den rehgiösa, etiska eUer poUtiskauppfattningen av sekundär betydelse. Det som är avgörande är vapen bruket somsådant och ingenting annat. antyder att kommuniceringen med den sökandeInte fungerar riktigt, på så sätt att den sökande fortfarande inte fårtiUfälle att yttra sig. Jag vill då helt kort framhåha att ärendena Inte avgörsutan att den sökande får yttra sig. Så tUl vida följer vapenfrinämnden heltoch hållet det beslut som Kungl, Maj.t har fattat. Det kanske är förmätet av mig såsom relativt ungriksdagsman att ge en betydhgt äldre riksdagsman ett råd. Men jag vill ändåsäga tlU : Be gärna vapenfrinämnden om att få bh utredningsman självi ett par ärenden. Jag tror det skuUe vara ganska nyttigt för åtskilUgariksdagsledamöter att göra utredningar och på så sätt själva skaffa sigerfarenheter av hur arbetet går till. () kort genmäle: Det vore säkert nyttigt för oss aUa, baratiden räckte tiU för sådant. Sedan vUl jag helt kortfattat säga att henGustavsson I Inte känner Igen alla utredningsmännen. Bland en så storkår kan det naturligtvis gå till på många oUka sätt. Jag skulle tiU och med fastän det kanske inte är riktigt snällt - viha säga att det väl inte äraUdeles säkert att aUa utredningsmän är lämpUga för sin uppgift. En översyn av vapenfrilagens till-lämpning m. m. HerrGUSTAVSSON i (s) kort genmäle: Nej, detta är säkert riktigt. Att förnekanågonting sådant vore att driva en ofelbarhetsdogm, vilket naturUgtvis Inte aUsär fallet. Då vi upptäcker att en utredare gör dåUga utredrungar finnersjälvfaUet inte heller nämnden någon anledning att bibehålla Ifrågavarandeutredare i fortsättningen. Nämnden har en mycket stark ambition att fåordentliga utredningar och genomlysningar av problemet - -vilket naturligtvisinte hindrar att misstag kan förekomma, 1 de faU då vi ser att utredningarna ärdåhgt gjorda avgörs inte heller ärendet, utan då går det oftast ut till enkompletterande utredning eller tUl en helt ny utredning. På så sätt har manändå ett visst mått av rättssäkerhet. En översyn av vapenfrilagens till-lämpningm. Hen (); Jag kan inte underlåta att säga några få ord Idet här ärendet. Jag är på det klara med att det är ett mycket svårt område,men så länge vi har det mUltära systemet med värnpUkt måste vi ha normer, ochdå kan vi inte komma ifrån denna procedur med en prövning av ansökan omvärnphktsbefrlelse. Jag vlU genast säga att jag har gjort min värnphkt. Jaghade haft en djup religiös upplevelse innan jag låg Inkallad under kriget.Problematiken som sådan har jag således sysslat med en hel del. Det är dockinte utifrån detta som jag vill säga några ord. Jag vill inte heller komma åteUer klandra vapenfrinämnden I dess svåra uppgift. Jag kan gå med på vad sade om att en vissförbättring har skett av ärendenas handläggning genom att den sökande numeraefter den verkställda utredningen har möjUghet att vända sig direkt tiUvapenfrinämnden, varvid också hans inlägg tillmäts en viss betydelse. Men jagkan Inte instämma med nära nog kategoriska påstående, attutredningsmännen numera arbetar på ett annat sätt än . Det är möjUgt attmånga av dem gör det, men jag måste vittna om att alla inte gör det. Jag harför skickat tillbaka en del handlingar som jag haft till lånsfrån en ung man på den plats där jag bor. Han hade ansökt om vapenfritjänstgöring och kom tiU den utredare som hade hand om ärendet. Jag känner denunge mannen. Han arbetar oerhört mycket i den frikyrkoförsamhng han tillhör, Inarkomanvård och I annat samhälleligt arbete, som han offrar hela sin fritidpå. När han kom till utredningsmannen det var bl, a, protokoUet därifrån somjag fick ta del av utsattes han faktiskt för något av ett korsförhör. Det harsagts här att de som ansöker om vapenfri tjänst Inte utsätts förkorsförhör. Jag måste tyvärr säga att jag i redogörelsen fuUständigt saknadeden objektivitet som man måste fordra av en utredare. Jag blev mycket förvånadöver det sätt som denne utredare hade styrt förhöret på. Man kunde få denuppfattningen att I varje faU hans mUltära känsla och engagemang var betydUgtstarkare än hans känsla av att han borde försöka hjälpa den unge mannen attredogöra för sin egen stäUning, sina egna samvetsbetänkUgheter osv. Det ärtyvärr på det sättet att det kan gå tih så här. Vi kommer inte ifrån att detsåsom sade är fel med bara en utredare som står mot den sökande ivapenfrinämnden när ärendet skall avgöras. De som skaU avgöra saken har då baradessa motpoler att ta stäUning till. Den pojke jag nämnde om har inte svårt att uttrycka sigvare sig I tal eller i skrift, varför det är möjUgt att han kan få sin ansökanbifallen när vapenfrinämnden får kontakt med honom. Jag kan emellertid Intekomma ifrån tanken att hade det gäUt någon blyg man av den typ nyssnämnde, hade den mannens situation inför utredaren varit hopplös. DärframstäUdes frågor på ett sådant sätt att jag tror att även en del av ossriksdagsmän skulle ha haft det svårt att ge sådana entydiga svar som frågarenville ha. Därför vih jag, herr talman, gärna trycka på att utredningen bör skepå ett annat sätt. Den bör ske på det sätt beskrev, eller också börman gå fram på andra vägar. HenLindkvist sade att de som återkaUar sin ansökan säger sig viha göra värnpUkteni stället. Ja, , de har ju inte något val. Om de lämnat in enansökan och senare förstår att den inte kommer att bifallas, har de ingentingannat att göra. Hen sade att många återkallar sin ansökan redan innanutredningen är gjord. Jag förstår att så sker. Jag ber om ursäkt attjag återkommer tiU frikyrkoförsam-Ungarna, men eftersom jag rör mig I en sådankänner jag till en del fall där. När en sådan pojke som den jag förut omnämndeberättar för sina kamrater att han fått avslag, resignerar dessa. De harungefär samma uppfattning som han och samma samvetsbetänkhgheter. De har settupp tlU honom, de vet att han har lätt att uttrycka sig i tal och skrift, menhan har ändå fått avslag. De tänker då; Kunde Inte han klara saken införutredningsmannen, hur skall då vi kunna klara den? Så återkaUar de sin ansökanhellre än att få ett avslag. Här måste jag ett ögonbhck komma in på vad sade. Han sade att det här Inte är så svårt. Nej, kanske det Inte ärsvårt för , som gått I skola , men det är svårtför många som Inte har en lång utbUdningstld bakom sig. Det kanske inte hellerär svårt för sådana som varit med i förenlngshvet och där bhvit tränade i attuttrycka sig. Men tyvärr är dessa förhör svåra för många andra. Jag har här givetvis inte något yrkande, men jag tror ialla faU att det är värdefuUt att denna diskussion har förts och att det underdenna poängterats att vi måste få en förbättring tiU stånd beträffande utredningsformen. En översyn av vapenfrilagens till-lämpning m. m. HerrLUNDBERG (s): i Gäddvik skulle jag vihasäga att ingen har betvivlat att vapenfrinämnden försökt göra ett så gott ochnoggrant arbete som möjhgt. Men det förändrar ju inte sakläget. Det som säger om teologiskdoktorsavhandhng visar att han inte vet vad vare sig teologi ellerdoktorsavhandhng kräver av en människa. Men det skah jag inte säga något om. Hen säger att man kan vägra att svara enutredare. Då frågar jag: Vad Inträffar om den som sökt om vapenfri tiänstgöringvägrar att svara utredaren? Vad inträffar om han inte vlU lämna en levnadsberättelseöver sig själv, sin släkt och sin omgivning, uppgift om hans rehgiösauppfattning, om vad släkten har för rehglös uppfattning? Man måste fråga sigvad det har för värde och varför sådana frågor över huvud taget skall ställas, I tidningen för september månad refereras ett fallfrån nämnden, där bl, a, var reservant. Utredningar har gjorts,och det har lämnats intyg under tjänsteansvar, men vapenfrinämnden säger:"Den i ärendet verkstäUda utredningen ger enUgt nämndens mening icke vidhanden, att bruk av vapen mot annan skuUe strida mot B:s aUvarUga personUgaövertygelse och för honom medföra djup samvetsnöd," Det hedrar hen att han haft en awikande mening.Detta uttalande är en kränkning av något som är väsenthgt, av den mänskhga fri-och rättigheten att skydda något som man inte vih lämna ut till 2 protokoU 1971. En översyn av vapenfrilagens till-lämpningm. NäroUka personer som känner den sökande avger ett så klart utlåtande, frågar mansig hur någon sökande skaU ha möjhghet att framföra vad han önskar i detsammanhanget. Det sägs att det måste anses åhgga den som söker vapenfritiänst att efter bästa förmåga lämna aUa upplysningar, som kan vara avbetydelse. Är det då av sådan väsentUg betydelse vilken uppfattning densökande, hans släkt och personer i hans närmaste omgivning har? Måste man lämnaut sig helt och fuUt därför att man har en viss instäUning tiU bruk av våld motannan person? En sådan Inställning är orimlig. Jag tror att den här diskussionen har varit nyttig, ochjag hoppas innerhgt, att den skall ge tiU resuhat att man finner andra vägaroch möjhgheter att bedöma dessa frågor, som rör människor med en vissinställning och hvsåskådnlng, så att hänsyn kan tas till de rent mänskhgaaspekterna. Hen säger att nämnden skall ytterligare sökaföreta en Undring eller humanisering eller hur man skah tolka hans uttalande.Jag htar på att hen helt och fuUt skaU se UU att den andan kommermera till uttryck i bedömningarna. Jag tror inte på utredningar i schabloner,utan andra saker måste vara avgörande. Därför har jag en förhoppning om att manskah finna riktigare och bättre former för utredningar. HenGUSTAVSSON 1 (s); Det antydes att jag skuhe ha sagt att dettaInte är några svåra frågor. Det har jag inte sagt, , utan det är i såfaU en missuppfattnmg. Jag har däremot sagt att det naturhgtvis inte får bUfråga om någon disputation i teologiska spörsmål. Man får ha aU förståelse föratt en enskild sökande kan uppfatta detta som besvärUgt och svårt. Det är välinget tvivel om den saken. Men det avgörande är exempelvis inte om man kanrabbla upp hundra bibelcitat e, d, utan det avgörande är just hur man självupplever sin personUga konfliktsituation. Den kan I sin tur vara grundad på enrehglös övertygelse, en etisk övertygelse eller något annat. Hen frågar vad som händer om man vägrar att svarapå någon fråga, det viU jag säga att det är klart att det Ideala samtalet vilket man sällan uppnår är sådant att man 1 stort sett inte behöver stähanågon fråga, utan sökanden själv utvecklar sina synpunkter, I ett faU har jag verkhgen förståelse för att det kan varasvårt och besvärligt och det är som påpekar för människor somkanske inte har så mycket skolning och inte så stor vana att uttrycka sigmunthgt. Då förstår jag att det kan vara speciellt besvärligt, och i de fallenhar man också anledning att ta särskilda hänsyn. Det har ifrågasatts om det är lämphgt att ha personer medviss mihtär anknytning som utredare. Det förekommer ju i vissa faU. Det äraUdeles uppenbart. Men jag viU vända på frågan och säga ungefär så, att det äri och för sig ointressant vad utredningsmannen har för personhg uppfattning.Det avgörande för bedömningen huruvida han är en duktig eller en dåhgutredningsman är om han har en förmåga att fånga upp och spegla sökandensuppfattningar och åsikter i de enskilda frågorna. Jag har i andra sammanhang, bl, a, i en artikel i en av mina personhga synpunkter anfört att det vore idé att pröva att låtaen del av dem som fått vapenfri tjänst göra sin tjänstgöring som utredningsmän.Jag tycker det är aUdeles rImUgt och riktigt. De har sin uppfattning klar, ochdet må vara deras sak Uka väl som att någon som kanske är engagerad påförsvarssidan har sin uppfattning klar och låter den vara en enskildangelägenhet. Men detta är som sagt I och för sig ointressant. Det avgörande ärvilken förmåga man har att få fram det väsentUga ur samtalen. En översyn av vapenfrilagens till-lämpningm. Hen () kort genmäle: TiU i skuUe jag vihasäga att det är mycket vackert tänkt att man inte skaU styra en utredning ellersöka påverka svaren. Men vi vet att om man är tillräckhgt driven så kan manställa en fråga så att man får ett visst svar på den. Det är till följd av denpraktiska tillämpningen av bestämmelserna i ett aktuellt fall som jag vågarsäga att anger man inte sitt Uvs historia helt och fullt så kommer detta atthgga en till last vid ansökningens behandhng. Om vi kunde räkna med att man I större utsträckning än vadnu är fallet tog hänsyn tih att vederbörande i sin ansökan utgått ifrån vissakonkreta fakta skulle ansökningen inte behöva kompletteras med en beskrivningav hela hvsödet, från födelsen fram till den dag man lämnar sin ansökan. () kort genmäle: VI har fått höra här att riksdagsledamöterborde försöka få bh utredningsmän. Jag tror att -vi skuUe vara många somtvekade på grund av insikt i hur stor psykologisk sakkunskap som erfordras. Detbehövs både ålder och hvserfarenhet för att kunna få fram det riktiga svaret frånden man intervjuar och inte en så stor säkerhet om att man kan använda metodersom är ofelbara. Jag tycker att diskussionen mer och mer ger vid handen att härär faktiskt fara å färde, om man är så övertygad om att en del är absolutfelfria. Att den egna inställningen hos utredaren inte skulle spelanågon roU kan man bara påstå om man inte vet något om psykologin i sättet attleda en intervju eller ett förhör. Även det förhåUandet att vederbörande harutelämnat svaret på en fråga kommer ju med I rapporten. Det behövs Inte storerfarenhet för att veta hur det skulle kunna tolkas. Också vad man läser ut urtystnaden i ett sådant fall hör tlU förhörets psykologi. Sluthgen vill jag peka på att dethär har lämnats enhgt min mening motsägande uppgifter, nämUgen att idealet äratt den intervjuade själv berättar om sin inställning som man medgeratt hänsyn behöver tas tiU dem som är blyga och inte har ordet i sin makt.Detta går inte ihop. Jag finner aht fler belägg för att det är uppenbartotiUfredsstäUande att en enda person utreder dessa frågor utan att få hjälp medbelysningen av den personhghet det är fråga om. Hen (): Jag kan ha förståelse för att man inte kankomma ihåg En översyn av vapenfrilagens till-lämpning m. m. vartendaord man säger när man talar utan manuskript, som både i Nässjöoch vi andra har gjort i detta sammanhang. Men jag skrev ned vad herrGustavsson sade, och han uttryckte sig tyvän så att utredarna inte har någotintresse av att försvåra och att det inte heller är fråga om några svåraförhör. Ungefär så föU orden, , och det var därför jagreagerade. Jag tänkte genast på hur stor skillnad det kan vara på människor sominte är vana vid sådana sammanhang och sådana som låt oss säga hen ,jag själv och andra, som är vana vid att vara tillsammans med människor i oUkasammanhang. Detta är svårt för en del medan andra kan tycka att det Inte aUs ärsvårt. Hen (s); Jag trodde att det hadeframgått, och det vlU jag säga framför aUt tlU , under dendiskussion som förevarit att varken jag, eUer någon annan hardrivit en ofelbarhetsdogm. Vi håller med om att misstag säkerligen harbegåtts, och det är även naturligt, även om det också är ytterst aUvarligt attså sker. Någon ofelbarhetsdogm har vi emeUertid ingen som helst ambition atttiUämpa vare sig på oss själva eUer på utredningsmännen. HenLINDKVIST (s): Jag vlU gärna säga ett par ord till herrGustafson i som tidigare drog helt felaktiga slutsatser av ett Inläggfrån mig. Han sade att jag skulle ha påpekat att vapenfrinämnden inte skuUe habrytt sig om utslag från Kungl, Maj:t som går emot vapenfrinämnden. Jag sadeatt vapenfrinämnden har att rätta sig efter Kungl, Maj:ts utslag och att iprincip ta rättelse efter detta utslag vid behandhngen av ärenden . Jag vill dessutom göra det tiUägget att jag menar att deti vapenfrinämnden finns en allmänt human Unje, som gör att det Inte finns någramotsättningar meUan Kungl, Maj:ts syn på detta och vapenfrinämndens hanteringav ärendena.