prot · FU0983 · 1971-12-31 00:00:00 — Det har var och en lagt märke till somföljt debatten. Den har förts mellan olika organisationer, den har engageratolika grupper synnerligen starkt och den har uppmärksammats på ett glädjandesätt i massmedia. I tidningarna har vi läst referat av vad den ena gruppen ochden andra tyckt och hur ärendet har fortskridit i riksdagsbehandlingen, och vihar rent av sett det behandlat i form av en TV-rättegång, "Målet gällerKaitum" ett efter mitt sätt att se mycket upplysande och bra sätt attbehandla en sådan här fråga.Uppläggningen var där förebildlig med inkallade vittnen och personer somskickligt sammanfattade de resultat man kom fram tUl. ligger avgörandet av målet hos . Utskottetsordförande vUle göra gällande att man helt hade lagt upp det som en politiskfråga för att tiUfoga regeringen ett voteringsnederlag, och han har sagt såförut i TV. Jag menar att detta innebär en synnerligen grov underskattning avde motiv som ligger bakom inställningen hos dem som vUl undvika dennaexploatering. Jag skall nu punkt för punkt gå igenom de synpunkter som fåttmajoriteten inom utskottet att säga nej till den socialdemokratiska regeringensförslag att exploatera Ritsemområdet. Lika Utet som kollegerna i övrigt här i kammaren har visom suttit i näringsutskottet kunnat eUer velat beteckna oss som experter pådet ena eller det andra. Vi är inte experter på elproduktion, vi är inteexperter på naturvård och inte på renskötsel, och de flesta av oss är knappastheller experter på möjligheterna att bereda alternativa sysselsättningar fördem som annars hade kunnat påräkna jobb vid kraftverksbygget där uppe. Men vihar läst handlingama, och som utskottets ordförande sade har vi haft en rad avföredragningar i ämnet - alldeles förträffliga sådana, om jag får tUlåta migatt sätta betyg på dem. Att vi har mött olika uppfattningar hos olika föredragandeoch hos olika inkallade vittnen ligger i sakens natur och kan inte förvåna. Harman ansvaret för landets kraftförsörjning, så vill man naturligtvis ta tiU varade möjligheter som finns att ytterligare öka och bättra på kraftförsörjningen det är helt enkelt en skyldighet som man har. Är man förtroendeman ellerfunktionär i byggnadsarbetareförbundet, så är man naturligtvis angelägen om attbereda medlemmarna nya arbetstillfällen. Är man renskötande same, så vill maninte mista renbetesland och värdefulla kalvningsområden. Tror man att teknikensingrepp i naturen skapar problem på lång sikt, så säger man kanske av detskälet nej tUl exploatering. Jag tycker att det är så viktigt att på det sättet sökabedöma bakgrunden till hur var och en ser på dessa frågor att jag skall tanågra exempel tiU. Är man vägingenjör, så är man utbildad till att med en blickkunna bedöma hur mycket vägmaterial som kan tas ut ur en grusås. Manmultiplicerar med det pris som gäller för gruset och ser hur mycket pengar därfinns att hämta. Man är medveten om att vi här i vårt land behöver ungefär 30miljoner kubikmeter grus , och då säger man sig: Det behövs en massagrus, här ligger en massa grus, vi kan ta fram det till den och den kostnaden,låt oss göra det. Det är vederbörandes uppgift att resonera på det sättet, ochdet är inte säkert att han rent privatim är döv för motargument som kanframföras t. ex. av en landsantikvarie som säger att det uppe på den här åsenligger ett gammalt gravfält, eller av en naturvetenskapsman som varnar för dekonsekvenser det kan få för vattenförsörjningen - för vattentäkter och förgrundvattensnivån - om man hyvlar bort åssystemet. Vägingenjören har nog ocksåförståelse för någonting i pengar så litet mätbart som de skönhetsvärden vUkaligger i att vi inte har ett helt utslätat område att blicka ut över. Vi måste förstå de tekniker som på detta sätt arbetar fören uppgift de har; militärer som vUl anlägga skjutfält, eller luftfartsverketsfolk som planerarför flygfält, fastän de vet att det kommer i kollision med vad som är hem förmånga människor, kanske sedan gammalt, och vad som kan vara en fin kulturmiljöeller naturmiljö. Problemet möter inte bara i statlig verksamhet utan ocksåför industrins och näringslivets folk, som har att försöka lägga beslag påområden för sin verksamhet, där den enligt deras bedömning kan drivas mestekonomiskt. Ställning tiU det får vi i samhället ta. Här i kammaren har vi enhel del av det ansvaret, och vi kan knappast krypa undan det genom att hänvisatill att de olika regionerna själva får ta hand om sådant. Jag hörde något avden tongången i anförande här . Experter är vi som sagt inte. Jag säger det på nytt närjag nu ger mig in på att i första hand tala om vår elkraftförsörjning. Där är detskäl att aUra först säga några ord om lönsamhetskalkyl. Man räknarmed en anläggningskostnad på ungefär 155 miljoner, som utöver 8 procentsförräntning skulle ge ett överskott på . Närden siffran nämns för dem som inte tidigare tagit del av siffermaterialet bUrde nog ofta förvånade över att det är fråga om en så pass Uten vinst. Mantrodde kanske att det var mycket stora värden i pengar som man skulle avsägasig genom att säga nej tiU . Men det skaU alltså erkännas att där kan finnas pengar atttjäna på en utbyggnad av Ritsem. Både anläggningen som sådan och den produktionsformsom man siktar till bygger på gammal beprövad teknik, som vi här i landet harmycken erfarenhet av och som väl inte skall ge så förfärligt stora möjlighetertiU oangenäma överraskningar som kan ogynnsamt påverka den framräknade vinsten. Att där kan komma in nya moment är dock ganska klart. Ettsådant har vi redan sett i form av den väsentligt ökade ersättning för intrånghos de renägande samerna som man har kunnat läsa om i tidningarna under desenaste dagarna men som vi inte haft tillfälle att ta del av i utskottet,eftersom dessa förhandlingar olyckligtvis har kommit att drivas mellan dentidpunkt då vi hade ärendet uppe i utskottet och den dag när beslut nu skallfattas här i kammaren. Man tycks, om jag får lita på dessa tidningssuppgifter,få räkna med en merkostnad för projektet på meUan 2 och 3 miljoner i varjefall. Det betyder att också de pengarna skall 8-procentförräntas. Får man sedanpå de 155 miljonerna en fördyring på låt oss säga , som inte är någotorimligt , så är väl i stort sett den vinst man räknat fram borta. Sammanfattningsvis skulle jag här vUja säga att kalkylenför är sådan att man kan säga att det ur ekonomisk synpunkt ifråga om de pengar, som står att hämta, är skäUgen ointressant. Sedan är det naturligtvis så och det har vi erkänt imånga andra sammanhang - att samhället ofta har anledning att sörja för attnyttigheter kommer fram för medborgarnas och näringslivets behov utan att dettager någon vinst för staten som sådan. Man kan ju rent av i många faU accepteraatt detta framskaffande av nyttigheter resulterar i en förlustbringandeverksamhet för staten. Samhällsekonomiskt kan det ändå betala sig. Föreliggerdet då ett sådant läge i fråga om vår kraftförsörjning att vi måste såatt säga till varje pris öka denna? Och om svaret på den frågan bUr ja, kommeri så fall att rädda oss ur denna tvångssituation? Jag anser för min del att båda dessa frågor kan besvaras mednej. Internationellt sett är ju vår förbrukning av elektrisk kraft per capitamycket hög här i . Jag tror det brukar sägas att det bara är i Förentastaterna som man i kraft av sitt vanliga mönster av överflödssamhälleförbrukar mera elektricitet per capita än vad vi gör här hemma. Trots detta anser man att vi behöver ytterligare öka vårkonsumtion, och det är rätt förvånande att notera den hårda aktivamarknadsföring för mera bruk av elektricitet som man fört från sida ja, rent av förde så sent som i ett läge när man redan borde hahaft klart för sig att torråren skulle resultera i bekymmer för vår normalaförsörjning av elkraft. Då genomförde man likväl en drive för att görafritidstorparna ägare tiU sommarstugor osv. - till större konsumenter avelkraft. fick man i stället skära ned förbrukningen genomfrivilliga begränsningar och genom beslutade restriktioner. Man kom visst nertUl något sådant som 5 å 10 procents minskning av den normala konsumtionen.Jag har också sett uttalanden från ansvarigt håll om att detta skedde i stortsett utan några påtagliga svårigheter för konsumenterna. Det är kanske inte såatt vi med nödvändighet behöver hålla våra fritidsstugor uppvärmda medelektricitet eller ha sådan belysning i våra varuhus osv. att det ser ut attvara julkommers där året runt. På en hel del punkter kan man väl också peka påmöjligheter till förnuftigare bruk av elkraften. har det förts en del resonemangkring dessa frågor, bl. a. i regi. Då har man avdem som kan dessa saker fått beskedet, att om man avvägde isoleringen av vårabostäder på annat sätt och gick in för en jämnare värmehällning i bostäderna,så skuUe redan där väsentliga fördelar kunna vinnas. Mot bakgrunden av sådanafakta tror jag inte att vi behöver ömma så förfärligt mycket för den svenskakonsumtionen av elkraft. Vi har det relativt väl beställt på den punkten. Ochskulle vi bli tvungna att dra åt svångremmen litet grand,så klarar vi nog det också; det gav ransonering ett gott besked om. Den andra frågan är: Hjälper oss ur etttvångsläge? Det finns nämligen de som anser att vi befinner oss i etttvångsläge och att vi med nödvändighet måste ta tiU vara alla deutbyggnadsmöjUgheter som finns. Där anför utskottet några siffror och säger attRitsem skulle ge ungefär alltså - avårskonsumtionen här i landet. Det talas också om att den ökning av produktionensom skulle komma till stånd genom Ritsem motsvarar av denårliga ökningen. Detta är väl också ett besked om den relativt ringa betydelsenför vårt lands energiförsörjning som en utbyggnad av Ritsem har. Det sägs ocksåatt Ritsem behövs som toppkraftverk och att detta är mycket viktigt. Likaså hardet understrukits och det gjorde också utskottets ordförande mycket kraftigti sitt anförande att det må så vara att man kan få fram ytterligareenergitiUskott på annat sätt, men vattenkraftenär den i särklass mest miljövänliga. Det som vi har att erbjuda som alternativnär vi säger nej tiU utbyggd vattenkraft är sådant som hårt smutsar ned somfallet är med oljeeldade kraftanläggningar eller sådant som kan innebäramiljöfaror av annat slag, t. ex. atomkraftverk. Ja, jag har tittat litet på detta om toppkraft och bl. a.studerat senaste redogörelse. Därvid har jag funnit att man redanhar under utbyggnad ett antal anläggningar, som kommer i drift relativt snartoch som just skall kunna ge toppkraft. Och efter vad jag kan se kommer det attske tUl kostnader som är mycket rimliga. Det talas om projekt som skall kosta55 miljoner och som enligt vad jag förstår skall ge mycket god effekt. Jagskall emellertid inte ta fram de siffrorna , men jag har dem med mig, och omnågon ifrågasätter dem är jag beredd att återkomma i debatten och läsa in dem ikammarens protokoll. Sedan är naturligtvis frågan om miljöfarligheten hosalternativen en mycket viktig synpunkt och någonting som vi har anledning attobservera. Det redovisar vi också vår uppfattning om, eftersom justmiljövårdssynpunkterna är så väsentliga när vi säger nej till Ritsemprojektet.Det finns inom en mycket förträfflig möjlighet att informera sig omdet ena och det andra, nämligen genom Sällskapet och forskare,. har verksamheten varit i gång, och den som något sånär flitigt besökt sammankomsterna, där det förekommit föredrag,paneldiskussioner och studiegrupper, har faktiskt lärt sig en hel del som viäldre - jag talar i varie fall för mig själv - haft mycket litet begrepp omtidigare. En sak som man har lärt sig -lärare var i det sammanhanget professorSven , är att svavelhalten i oljorna ärnågonting som man utan tvivel kommer att kunna bemästra, helt enkelt därför är tvungen att bemästra det. Beträffande de oljeeldade kraftverken har manatt räkna med att möta svårigheterna från två håll: dels genom att få in ipannorna en mindre svavelhaltig olja, dels genom att i större utsträckning renafrån svavel den rök som släpps ut genom skorstenarna. Det ena som det andra ärrealistiska framtidsperspektiv och framtidsperspektiv som icke är alltföravlägsna. Det är inte bara här i landet vi har intresse av att få fram en lägresvavelhalt i oljorna; det har man även på många andra håll. Det innebär attproducenterna har sökt sig fram till sådan olja. Det finns t. ex. i och Nigeriasådan olja, som lär utbjudas i betydande utsträckning på marknaden. Sovjetseldningsoljor, av vUka vi köper inte så alldeles litet hit till landet, ärockså lågsvavliga. Och de länder som inte är lyckliga nog att kunna pumpa upprelativt lågsvavliga oljor ur sina källor, torde få bekväma sig till att i sinaraffinaderier avlägsna en del av svavlet. Men visst kommer det att finnassvavel kvar; det kommer fortfarande att bli svavelhaltiga utsläpp med alla desynnerligen besvärande konsekvenser detta har. Men att man kommer att kunnaprestera mera också "på skorstensnivå" ger sakkunskapen besked om.Jag har här i handen Nordforsk, , Publikation 1971:1.Jag hoppas att herrarna i departementet redan har studerat den. Där återges ettföredrag av en dansk civilingenjör, vilket hölls vid en konferens i november1969. Där talas om att man i , och har nåttmycket långt när det gäller att bemästra svavelutsläppen i röken. En delegationfrån har vid besök i för fjortondagar sedan funnit att man tack vare ny teknik och nya insatser av kapital hadekunnat reducera utsläppet av dessa skadliga gaser med . Dethar sagts att forskningen fortgår mycket intensivt och att vi utan tvekankommer att kunna bemästra det problemet på ett hyggligt sätt. Kontentan av detta blir att om vi för vidareutbyggnad av kraftförsöriningen håller oss tiU oljeeldade verk, så har vi ettantal år framåt att dras med besvärande utsläpp från deras skorstenar - det ärsant. Lägg märke till att jag säger "besvärande"; det är väl ingensom vill använda ett annat ord. Men vi har att räkna med att man efter en tidkommer till rätta med dessa besvärligheter och inte längre behöver betecknadessa verk som starkt miljöfarliga. Då står vi där med en anläggning som Ritsem,vars räntabilitet är tveksam och vars ingrepp i naturen aldrig kan göras ogjort det är den stora skillnaden. Kan vi hålla ut , genom enförnuftigare hushållning med den relativt goda tillgång till kraft som vi harhär i landet, en neddämpning av säljarambitioner och utbyggnad aven del sådana verk som i dagens läge visserligen har besvärande utsläpp men somlängre fram kommer att bli tolerabla, finns det förutsättningar för att lägetskaU bli ett annat. Sedan har det talats om freden i Sarek, en överenskommelseträffad mellan och representanter för naturvården. Man harvelat göra gällande att redan förekomsten av denna överenskommelse skulle göraatt inte skulle förtas möjligheten att fullfölja den planeradeutbyggnaden av Ritsem. Det var som denna överenskommelse träffades. Nuskriver vi 1971 det är gångna. I andra sammanhang brukar man räkna meden rullande planering, helt enkelt därför att man vet att vad som kan ha varitriktigt och sant är inte alltid längre riktigt och sant omett antal år - är faktiskt i relation till den snabbautveckling som vi bevittnar inom tekniken och inom samhället. Och det har skettsaker . Atomkraften har marscherat fram på ett sätt som man knappastkunde föreställa sig då. Och har vi blivit medvetna om riskerna avingrepp i naturen på ett sätt som vi tidigare inte var. Båda dessa faktorertalar för en revidering av överenskommelsen i Sarek freden i Sarek somnaturligtvis är ett alibi för så till vida att väl ingen människaskulle kunna tänka sig att kritisera för de kostnader som lagts nedpå fortsatt projektering av en utbyggnad av Ritsem, också om nu riksdagenskulle säga nej till det projektet. Tanken att revidera en överenskommelse är väl i och försig inte så orimlig. I en artikel i , som på ettkanske litet lustigt sätt tjänstevägen tillställdes riksdagsledamöterna frånVattenfall , talar generaldUektören om behovet avomprövningar. Han säger att det kan bli aktuellt att ompröva t. ex.Vindelälvsbeslutet. Det betyder ju att man skulle kunna tänka sig någontingfrån sida som gick emot tidigare beslut. Och vi här i harju omprövat våra egna beslut. Det intrång i nationalpark som det fattadesbeslut om innebar ju en ändring av vårt tidigare beslut attavsätta detta område tiU nationalpark med de regler som gäller för en sådan. Jag tror att det är nyttigt att naturvården noga följervad som sker. Man måste nog ibland sätta frågetecken för vattenbyggarnasambitioner. I samma tidning som jag nämnde Norrländska Socialdemokratenav - står t. ex. följande att läsa: "Repnis kraftverk är ingensärskilt lönande affär, men eftersom man inte räknar med något motståndmot bygget, har man ändå ansett det värt att utnyttia. Repnis-strömmen ett uppskattat sportfiskevatten - kommer helt att torrläggas. De som liderskada bUr samerna." Någonkommentar till detta fanns inte i tidningen. Jag har plockat med mig ett exemplar av Vattenfallstrevliga publikation "Vi i ", där en signatur som man intebehöver vara detektiv för att uttolka som andreredaktörens, skriver under storröd rubrik : "Hur många kommer att gråta en tår när Akkatskraftstationsbygge är klart ? Det är ju nämligen såatt Akkatsbygget med en gång sväljer två mycket vackra, gärna besökta turistmål- Akkats- och KaitumfaUen belägna i LiUa Lule älv endast utanförJokkmokks samhälle. Mera lättUlgängliga forsar och får man letaefter, eftersom man passerar rätt över åtminstone Akkatsfallet vidlandsvägsfärd mot . Det är aUtså fråga om ett relativt stort ingrepp inaturen, men något motstånd från kommunen eUer från speciella turistfrämjareeUer miljövårdare har inte hörts av i detta fall." Jag läser nog dettalika väl som tidningsnotisen såsom ett besked om att vi yrkesmän i alla yrkenkan se en aning ensidigt på problem, som kanske bör betraktas ur flerasynvinklar. har jag varit polemisk mot de synpunkter som densocialdemokratiska minoriteten i utskottet har fört fram och som pläderat för. Helt överens med honom är jag däremot när jag kommer tillarbetstiUfäUena. Jag har varit verksam i det nu inte existerandebankoutskottet. Där hade vi att syssla med den mera principiella uppläggningenav regionpolitiken, och till det hör ju också sysselsättningsproblemet.Utskottsledamöterna var på resa i de norra länen och gjorde sig där personligenbekanta med de synnerligen svåra förhållanden som råder där uppe. Jag instämmerhelt i de formuleringar som utskottets ordförande här använde om samhäUetsskyldighet att känna sitt ansvar och söka bereda alternativa sysselsättningar.Jag nämnde redan inledningsvis att det för den som är engagerad såsomförtroendeman, anstäUd eller medlem av den gruppsom närmast drabbas - ligger särskilt nära att önska utbyggnad av Ritsem. Den skrivelse som kom tUl utskottet har vi studerat meduppmärksamhet. Vi har sett att det står i den att åtgärder har vidtagits isyfte att öka sysselsättningen. Sålunda har regeringen vid två tUlfällen - den12 mars och den 6 aprU - beslutat om igångsättning av byggande av bl. a.bostäder och sjukhus och även lämnat dispens från investeringsavgiften påoprioriterade projekt. Det är väl en antydan om vad som kan göras. Kommer jagsenare i debatten - eller någon annan som företräder våra synpunkter - att blitillfrågad om vi är beredda att med omedelbar verkananvisa sysselsättningstillfällen för dem som står utan sysselsättning, närVattenfall avslutar närbelägna arbetsprojekt, skall jag genast deklarera förmin del att det är jag inte. Jag är rädd att inte heller de andra kan det. Mendet är en situation trösten är ringa som de som här drabbas inte är ensammaom. Möjligen skulle man utöver detta kunna säga att det kanskeär en ännu större tragik, när man saknar möjligheter att bereda sysselsättningför personer som bor på en etablerad ort, där det finns egnahem för invånarnaoch samhällsservice av oUka slag, än vad det är att inte kunna bereda arbete åtpersoner som hade varit hänvisade tiU långa pendlingsresor - tio, -mellan arbetsplatsen och bostaden och som dessutom hade vetat att dearbetsuppgifter som de hade på den plats där de är hänvisade till att bo ibaracker var relativt tidsbegränsade och att problemet sedan dyker upp där pånytt. Vi är som sagt inte beredda att komma med något besked omvad som kan göras . Men vad som har gjorts från regeringshåU och frånlänsstyrelsen är dock att man har lämnat anvisningar på saker som bör kunnagöras. Vi vet såväl att när man interpeUerar om sysselsättningsförhållandena,speciellt i , får man från regeringen och kanslihuset besked om attså mycket är på gång; att man utreder för mycket anser somliga att man ivarje faU observerar problemet noggrant och skall kunna komma mednågonting. Men jag säger det på nytt: Det verkligt bekymmersamma ärfrågan om att skapa arbetstillfällen åt dem som bor där uppe. Hade inte detproblemet funnits, tror jag för min del att inte heller socialdemokraternaskulle ha funnit att den ringa ekonomiska båtnaden och det låga behovet avRitsem för kraftförsörjningen kan uppväga de nackdelar som jag nu kommer övertUl. De nackdelarna är ingreppen i samernas existens och deskador ur naturvårdssynpunkt som ligger i intrånget. Vad som menas mednaturvård skall jag återkomma tUl I börian av mitt anförande sade jag att vi inom utskottetinte var experter på det ena eller det andra. Här har talats litet hånfuUt och tidigare i TV också om medborgare från andra delar av landet somsöker bedöma förhållandena där uppe och försöker ha en uppfattning om hur manskall bete sig. Vi skåningar gör oss kanske ibland skyldiga till detsamma: vitycker att vi mera borde få ta hand om en del av våra angelägenheter. Men vifår väl erkänna att det behövs fysisk riksplanering, eller vad det nu är förhonnörsord som används i sammanhanget. Att jag som skåning inte är särskiltförtrogen med rennäringen behöver jag väl däremot inte alls understryka. Vi har emellertid i utskottet kunnat lyssna tUl enombudsman för samerna. Han har faktiskt råkat ut för att bli litet nerklassadgenom att man har understrukit hans egenskap av ombudsman. Det är inte i allasammanhang vi är så negativa mot ombudsmän - de har en viss överbUck ocharbetar sig väl efter förmåga in i de ärenden de har att handlägga. Men hur somhelst; vi har inte bara lyssnat tiU en ombudsman, utan vi har också hafttUlfälle att i TV höra en same som yttrade sig - en representativ sådan enligtvad jag förstår. Han förklarade i TV-program- met"Målet gäller Kaitum", att om man fuUföljde , skulleNr 83 det innebära dödsstöten åt rennäringen. Andra har påstått att detta inteär riktigt, och man har hänvisat till att vissa överenskommelser preliminärthar kunnat träffas, att av de tre berörda samebyarna två tycks vara mogna fören överenskommelse, medan däremot den tredje säger nej. Den som räknar i kronor blir kanske ibland förbluffad överatt det finns människor som säger nej till ersättningsbelopp som räknas imiljoner, stora belopp för oss alla och oerhört stora belopp för dem somtidigare inte haft mycket kontanter att röra sig med. Men det tycks vara så attsamebefolkningen delar den inställning som karakteriseras av parollen inf! " De vill inte lämna nejder där de har sin tillvaro, och detycks inte heller vilja helt ändra de gamla Uvsformer som är deras. En same har tiUställt utskottet en Uten publikation. Jagskall låta honom komma tiU tals med de förtätade formuleringar somkonstnärs-skåpet kan finna fram till. Det är några rader som har skrivits avsamediktaren , och dikten heter "Mitt hemland". På femrader står där: "Farväl,mitt hemland! Stigarnahar blivit trånga. MotviUigtoch med tunga steg jag måstelämna platserna, där jagväxt upp." Det har funnits en viss benägenhet att värdera nedsynpunkterna hos de renskötande samerna.